Справа № 2а-4341/11/1370
Суддя: Макарик В.Я.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
Справа №
108825/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Макарика В.Я.

суддів -
Глушка І.В. Большакової О.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 18.05.2012р. у
справі № 2а-4341/11/1370 за позовом ОСОБА_1
до Прокуратури Львівської області
третя особа Управління Пенсійного
фонду України в Шевченківському районі
м. Львова про уточнення підстав причин
звільнення,-

В С Т А Н О В
И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з
позовом про визнання протиправним
рішення прокуратури Львівської
області щодо відмови в уточненні
підстав звільнення працівника
прокуратури та зобов'язання
прокуратури Львівської області внести
зміни в результативну частину наказу
№93 від 14.02.2003 року стосовно підстав
звільнення, виклавши її в наступній
редакції: "Звільнити ОСОБА_1, старшого
прокурора відділу нагляду за
додержанням законів органами, які
проводять оперативно-розшукову
діяльність, дізнання та досудове
слідство, управління нагляду
прокуратури Львівської області, з
органів прокуратури з 14.02.2003 року з
підстави, передбаченої ст.38 КЗпП
України, за власним бажанням по стану
здоров'я, який перешкоджає продовженню
даної роботи", та відповідно даній
редакції наказу уточнити запис у
трудовій книжці.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 18.05.2012р., у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено повністю.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач ОСОБА_1
оскаржив її в апеляційному порядку та
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог. Апелянт свої вимоги мотивує тим,
що судом 1 інстанції неповно з'ясовано
обставини справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
висновки суду вважає необґрунтованими
з підстав викладених в апеляційній
скарзі, та порушено норми
матеріального та процесуального права.
Зокрема апелянт зазначає, що справа
розглянута неповноважним судом ,
оскільки суддя який вирішив справу не
мав права її розглядати , оскільки
попереднім своїм рішенням від 03 червня
2011 року залишив даний позов без
розгляду, як такий що поданий до суду
після закінчення строків установлених
законом, однак ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 23.02.2012 року , ухвала суду від 03
червня 2011 року була скасована та справа
направлена для продовження розгляду.
Крім того апелянт зазначає, що суддя не
мав права розглядати даний спір ,
оскільки його батько раніше працював у
Львівській обласній прокуратурі.
Також апелянт зазначає, що судом
безпідставно не взято до уваги докази
про його стан здоров'я на час
звільнення з займаної посади.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому колегія суддів, у
відповідності до ч.1 ст. 197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана апеляційна
скарга не підлягає до задоволення, з
наступних підстав.

Як стверджується матеріалами справи
позивач, ОСОБА_1 звільнений відповідно
до наказу №93 від 14 лютого 2003 року з
посади старшого прокурора відділу
нагляду за додержанням законів
органами, які проводять
оперативно-розшукову діяльність,
дізнання та судове слідство
прокуратури області та з органів
прокуратури за власним бажанням (ст. 38
КЗпП України) з 14.02.2003 року .

На особистому прийомі у прокуратурі
Львівської області позивачем подано
23.11.2010 року заяву про зміну
формулювання причин звільнення та
внесення змін до запису в трудовій
книжці (а.с.9) у якій позивач просив
внести зміни у формулювання наказу про
його звільнення з органів прокуратури
та запису у його трудовій книжці у
відповідності до його заяви про
звільнення від 14.02.2003 року -"за станом
здоров'я та власним бажанням" та згідно
витягу з медичної карти амбулаторного
хворого про його стан здоров'я.

Листом від 13.12.2010 р. №11/1-4933-10 (а.с.10)
відповідач повідомив позивача про
відсутність підстав для зміни
формулювання наказу про звільнення
позивача із органів прокуратури,
оскільки будь-які медичні документи із
висновками, які б вказували на стан
здоров'я, який перешкоджав подальшій
службі в органах прокуратури, відсутні
на день подання позивачем заяви про
звільнення за власним бажанням, і таких
висновків не містить долучений до
звернення витяг з медичної картки
позивача.

Як видно з матеріалів справи позивач
звернувся до прокурора Львівської
області з заявою : "В зв'язку з
погіршенням стану здоров'я прошу мене
звільнити з займаної посади за власним
бажанням з 14.02.2003 року" (а.с.139).

При огляді судом матеріалів особової
справи (копія якої долучена до
матеріалів справи а.с.87-176), документів
медичного характеру до поданої
позивачем заяви від 14.02.2003 року
матеріали особової справи не містять і
у заяві від 14.02.2003 року про такі не
зазначено.

Відповідно до ч.1 ст. 38 Кодексу законів
про працю України (далі -КЗпП України) у
редакції чинній на час подання
позивачем заяви про звільнення з
органів прокуратури, працівник має
право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Відповідно до зазначеної норми, закон
зобов'язує власника (уповноважений
орган) звільнити працівника у такий
строк, про який працівник просить. При
цьому мова йде про скорочення
двотижневого строку, оскільки за його
межами працівник може звільнитися в
загальному порядку. У цьому випадку
строк попередження про звільнення
скорочується на розсуд працівника хоча
б навіть і до одного дня.

Перелічені у ст. 38 КЗпП України випадки
коли на власника (уповноважений орган)
покладається обов'язок звільнити
працівника в строк про який працівник
просить об'єднані однією загальною
ознакою -неможливість для працівника
продовжувати роботу.

Серед зазначених у ч.1 ст. 38 КЗпП України
поважних причин відсутня така як стан
здоров'я. Водночас ч.1 ст. 38 КЗпП України
зобов'язує власника (уповноважений
орган) звільнити працівника в строки,
про які працівник просить, також за
наявності інших поважних причин.

Так як інші поважні причини прямо у
вказаній статті не визначені, це
повинно вирішуватися у кожному
конкретному випадку.

Оскільки звільнення працівника з
роботи (припинення трудових відносин) є
юридичним фактом, то істотне значення
має і поважність причин звільнення у
зв'язку з тим, що наявність поважних
причин звільнення, теж як юридичний
факт має відповідні наслідки,
наприклад, враховується при виплаті
допомоги по безробіттю (ч.3 ст.23, п.1 ч.5
ст. 31 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття").

Звільнення осіб з прокурорсько-слідчих
посад органів прокуратури за станом
здоров'я є юридичним фактом, з яким ч.7
ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру"
пов'язує право звільненої з цих підстав
особи, на пенсію за вислугу років.

З системного аналізу вищенаведених
норм чинного на час звільнення
позивача з органів прокуратури
законодавства, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що оскільки
звільнення з органів прокуратури за
власним бажанням за станом здоров'я є
юридичним фактом з яким ч.7 ст.50-1 Закону
України "Про прокуратуру" пов'язує
право звільненої з цих підстав особи на
пенсію за вислугу років, то для
визнання поважною причини звільнення
"за станом здоров'я" повинні бути
відповідні підтверджуючі документи
про неможливість працівника
продовжувати трудові відносини.

Також колегія суддів вважає
безпідставним посилання позивача у
апеляційній скарзі на те, що суддя який
вирішив даний спір не мав права
розглядати його так , як судом
апеляційної інстанції скасовано
ухвалу постановлену даним суддею про
залишення даного позову без розгляду,
оскільки у відповідності до ч. 1 ст.28
КАС України - «Суддя, який брав участь у
вирішенні адміністративної справи в
суді першої інстанції, не може брати
участі у вирішенні цієї ж справи в
судах апеляційної і касаційної
інстанцій, у перегляді справи
Верховним Судом України, а також у
новому її розгляді у першій інстанції
після скасування попередньої
постанови або ухвали про закриття
провадження в адміністративній
справі.»

Також колегія суддів не вбачає
підстав для відводу судді , який
розглянув справу з підстав того, що
його батько працював у органах
прокуратури.

В зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, на підставі
правильно встановлених обставин
справи та визначених їм правовідносин,
прийшов до обґрунтованих і законних
висновків. Доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції і не свідчать про порушення
судом норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи і
відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
не можуть бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Тобто, постанова суду першої інстанції
відповідає вимогам ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо вимог законності та
обґрунтованості судових рішень, і
підстав для її скасування і відповідно
задоволення апеляційної скарги
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 160, 165, 195, 196, ст. 197, ст.
198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, 254 КАС України,
Львівський апеляційний
адміністративний суд, -

У Х В А Л
И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
18.05.2012р. у справі № 2а-4341/11/1370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя:
В.Я.Макарик

Судді:
І.В.Глушко

О.О.Большакова