Справа № 2а-6274/12/1070
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2013-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2013 року
Справа № 2а-6274/12/1070

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого - судді
Харченко С.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом до про ОСОБА_1 1)
Управління Пенсійного фонду України у
Бородянському районі Київської
області, 2) Головного управління
Державної казначейської служби
України у Київській області,
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Головного управління
Пенсійного фонду України у Київській
області, Головного управління
Державної казначейської служби
України у Київській області про
визнання неправомірними дій та
зобов`язання відповідачів вчинити
певні дії.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1
зазначає, що у січні 2011 року ним набуто
право власності на легковий автомобіль
марки КІА моделі RIO. З метою
реєстрації вказаного транспортного
засобу позивачем було сплачено збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування у розмірі 3 % вартості
легкового автомобіля (без ПДВ), що
становить 2820 грн. 00 коп.

Позивач вважає, що вказаний збір
сплачено ним помилково, оскільки в силу
приписів Закону України «Про збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування» від 26.06.1997 № 400/97-ВР
(у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
такий платіж підлягає перерахуванню до
Пенсійного фонду України виключно
особами, які здійснюють відчуження
легкових автомобілів.

Враховуючи, що транспортний засіб -
легковий автомобіль марки КІА моделі
RIO, реєстраційний номер НОМЕР_1
позивачем не відчужувався, а навпаки
придбавався у власність, ОСОБА_1 вважає,
що сплачені ним грошові кошти у розмірі
2820 грн. 00 коп. підлягають поверненню
Головним управлінням Державної
казначейської служби України у
Київській області на підставі висновку
Головного управління Пенсійного фонду
України у Київській області.

У судовому засіданні, призначеному на 1
березня 2013 року, представник Головного
управління Пенсійного фонду України у
Київській області звернув увагу на те,
що в силу приписів Положення про
управління Пенсійного фонду України в
районах, містах, районах у містах, а
також у містах та районах,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України від 30.04.2002 №
8-2, повноваження з обліку платників
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування та надходжень від його
сплати покладено на управління
Пенсійного фонду України в районах,
містах, районах у містах, а також у
містах та районах. Враховуючи, що
контроль за справлянням сплаченого
позивачем збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування
здійснює Управління Пенсійного фонду
України у Бородянському районі
Київської області, представник
Головного управління Пенсійного фонду
України у Київській області просив суд
здійснити заміну відповідача
належним - Управлінням Пенсійного
фонду України у Бородянському районі
Київської області.

Судом, з метою забезпечення всебічного
та об`єктивного вирішення справи на
підставі вимог статті 52 Кодексу
адміністративного судочинства
України, здійснено заміну Головного
управління Пенсійного фонду України у
Київській області належним
відповідачем - Управлінням Пенсійного
фонду України у Бородянському районі
Київської області.

У судове засідання, призначене на 26
березня 2013 року, позивач, представники
Управління Пенсійного фонду України у
Бородянському районі Київської
області та Головного управління
Державної казначейської служби
України у Київській області не
з`явились, були своєчасно та належним
чином повідомлені про дату, час та
місце судового розгляду справи, про що
свідчать наявні у матеріалах справи
повідомлення про вручення
відповідачам рекомендованих поштових
відправлень (а.с. 79,80) та конверт,
направлений на адресу позивача, який
повернувся до суду із відміткою
підприємства поштового зв`язку
«за закінченням терміну зберігання»
(а.с. 75).

Матеріали справи містять заяву
позивача про розгляд справи за його
відсутності.

До суду також надійшли письмові
заперечення Головного управління
Державної казначейської служби
України у Київській області,
відповідно до яких відповідач просить
провести розгляд справи за відсутності
його уповноваженого представника та
наполягає на відмові у задоволенні
позовних вимог позивача в частині
зобов`язання відповідача повернути
позивачу кошти у розмірі 2820 грн. 00 коп.,
оскільки заходи з повернення з бюджету
помилково сплачених сум збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування вживаються територіальним
органом Державної казначейської
служби України виключно на підставі
подання територіального органу
Пенсійного фонду України, що контролює
справляння цього збору.

Будь-яких заяв чи клопотань про
відкладення судового засідання або
повідомлень про причини неприбуття від
Управління Пенсійного фонду України у
Бородянському районі Київської
області до суду не надходило. Письмових
заперечень або пояснень на
обґрунтування своєї позиції
Управлінням Пенсійного фонду України у
Бородянському районі Київської
області суду також надано не було.

Частиною четвертою статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.

Відповідно до приписів частини шостої
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо немає
перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Беручи до уваги ту обставину, що про
дату, час та місце судового розгляду
справи сторони повідомлені належним
чином, однак у судове засідання не
з`явились, зважаючи на відсутність
підстав для відкладення судового
розгляду, передбачених статтею 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, судом прийнято рішення про
розгляд справи в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами та доказами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

З матеріалів адміністративної справи
вбачається, що у січні 2011 року
позивачем на підставі укладеного ним з
Товариством з обмеженою
відповідальністю
«Фалькон-Авто» договору купівлі -
продажу автомобіля із використанням
банківського кредиту від 18.01.2011 №
придбано у власність
транспортний засіб марки KIA модель RIO.

З метою реєстрації вказаного
автотранспортного засобу, оформлення
та видачі реєстраційних документів і
номерного знаку позивач звернувся до
Макарівського РЕВ ДАІ ГУ МВС
України в Київській області,
попередньо сплативши 18.01.2011 збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування у розмірі 3 % вартості
легкового автомобіля (без ПДВ), що
становить 2820 грн. 00 коп. (копія
квитанції від 18.01.2011 (а.с. 66).

Позивач зазначає, що необхідність
перерахування ним збору у наведеному
вище розмірі була зумовлена тим, що
органи Державтоінспекції в силу
приписів Порядку сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.11.1998 № 1740, здійснюють реєстрацію
легкових автомобілів лише за умови
сплати збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування.

Разом з тим, позивач звертає увагу на
відсутність законодавчо визначених
підстав для сплати ним цього збору за
наслідками господарської операції з
придбання транспортного засобу,
оскільки визначений пунктом 7 частини
першої статті 1 Закону України «Про
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування» від 26.06.1997 № 400/97-ВР (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) обов`язок щодо
сплати цього збору поширюється
виключно на юридичних та фізичних осіб,
які відчужують легковий автомобіль.

За наведених обставин позивач вважає,
що збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування у розмірі 2820 грн.
00 коп. сплачено ним помилково, у зв`язку
з чим звернувся до суду з позовом з
метою повернення помилково
перерахованих коштів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Порядок справляння та
використання збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування
визначено Законом України «Про збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування» від 26.06.1997 № 400/97-ВР (далі -
Закон України № 400/97-ВР).

Відповідно до пункту 7 частини першої
статті 1 Закону України № 400/97-ВР
(у редакції, що діяла у період з 10.11.1998 по
27.06.2012), платниками збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування є
юридичні та фізичні особи при
відчуженні легкових автомобілів, крім
легкових автомобілів, якими
забезпечуються інваліди, та тих
автомобілів, які переходять у
власність спадкоємцям за законом.

Пунктом 6 статті 2 та пунктом 8 статті 4
Закону України № 400/97-ВР передбачено, що
для платників збору, визначених
пунктом 7 статті 1 цього Закону, об`єктом
оподаткування є вартість легкового
автомобіля, ставка збору - 3 відсотки
від об'єкта оподаткування.

Згідно з приписами статті 3 Закону
України № 400/97-ВР, збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування
платники збору сплачують до Пенсійного
фонду України у порядку, визначеному
законодавством України. Платники
збору, визначені пунктом 7 статті 1
цього Закону, збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування
сплачують на рахунки з обліку коштів
спеціального фонду державного бюджету,
відкриті в управліннях Державного
казначейства в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві та
Севастополі. Ці кошти в установленому
порядку зараховуються до спеціального
фонду державного бюджету і
використовуються згідно із законом про
Державний бюджет України.

З 03.11.1998 питання сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування з окремих видів
господарських операцій згідно із
Законом України № 400/97-ВР врегульовано
також Порядком сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.11.1998 № 1740.

Пунктом 12 зазначеного Порядку (у
редакції, що діяла на момент виникнення
спірних правовідносин) було визначено,
що платниками збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
операцій з відчуження легкових
автомобілів є підприємства, установи
та організації всіх форм власності, а
також фізичні особи, які набувають
право власності на легкові автомобілі
шляхом: купівлі легкових автомобілів, у
тому числі у виробників або
торгівельних організацій (крім
випадків забезпечення автомобілями
інвалідів згідно із законодавством);
міни; дарування (безоплатної передачі);
успадкування (крім випадків
успадкування легкового автомобіля за
законом); з інших підстав, передбачених
законодавством.

Таким чином, Законом України № 400/97-ВР
встановлено, що платником збору є
особа, яка втрачає право власності на
легковий автомобіль, тоді як
підзаконним
нормативно-правовим актом визначено,
що платником збору є також особа, яка
набуває право власності на легковий
автомобіль.

Тобто, на момент виникнення спірних
правовідносин існувала суперечність
між законом і підзаконним актом, які
по-різному врегульовують одне й те саме
питання.

В силу приписів частини першої статті 9
Кодексу адміністративного судочинства
України суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: суд вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України; суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

У разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу (частина четверта статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Згідно з роз`ясненням Пленуму
Верховного Суду України, яке викладено
у постанові від 01.11.1996 № 9, судам
необхідно виходити з того, що
нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Враховуючи викладене та зважаючи на те,
що приписи пункту 12 Порядку сплати
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.11.1998 № 1740, суперечать нормам
пункту 7 частини першої статті 1 Закону
України № 400/97-ВР (у
редакції, що діяла у період з 10.11.1998 по
27.06.2012), у даному випадку підлягають
застосуванню положення Закону України
№ 400/97-ВР як акту вищої юридичної сили.

Суд також вважає за необхідне звернути
увагу на те, що постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
16.12.2011 в адміністративній справі
№ 2а-12484/11/2670, залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.08.2012,
пункт 12 Порядку сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.11.1998 № 1740, визнано таким, що не
відповідає нормативному акту вищої
юридичної сили, та нечинним.

Вказаним рішенням суду встановлено, що
Кабінет Міністрів України, визначаючи
порядок сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
окремих видів господарських операцій,
не наділений повноваженнями змінювати
особу платника збору, передбачену
Законом № 400/97-ВР.

Як вже зазначалось судом вище, Законом
України № 400/97-ВР (у редакції, що діяла
на момент придбання позивачем
автомобіля та перерахування ним коштів
в рахунок сплати збору) передбачено, що
обов`язок сплачувати до Пенсійного
фонду України збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування
поширюється на юридичних та фізичних
осіб при відчуженні ними легкових
автомобілів (крім легкових
автомобілів, якими забезпечуються
інваліди, та тих автомобілів, які
переходять у власність спадкоємцям за
законом), тобто при вчиненні такими
особами дій, внаслідок яких ними
втрачається право власності на
автомобіль.

З огляду на те, що легковий автомобіль
позивачем не відчужувався, а навпаки
придбавався у власність, обов`язок
стосовно сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування за
наслідками вчинення такої
господарської операції у позивача
відсутній, у зв`язку з чим перераховані
ОСОБА_1 в рахунок сплати збору грошові
кошти у розмірі 2820 грн. 00 коп. є такими,
що сплачені ним помилково.

Механізм повернення коштів, помилково
зарахованих до державного бюджету,
закріплено у Порядку повернення
коштів, помилково або надміру
зарахованих до державного та місцевих
бюджетів, затвердженому наказом
Державного казначейства України від
10.12.2002 № 226, приписами якого
передбачено, що повернення помилково
або надміру зарахованих до бюджету
платежів у національній валюті
здійснюється органами Державного
казначейства України з відповідних
рахунків, відкритих в цих органах, за
поданням органів, що контролюють
справляння надходжень бюджету.

Частиною першою статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Враховуючи положення наведених вище
правових норм, суд вважає за необхідне
зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України у Бородянському районі
Київської області вчинити дії щодо
повернення позивачу помилково
сплачений ним збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування у
розмірі 2820 грн. 00 коп. у порядку та
спосіб, передбачені наказом Державного
казначейства України від 10.12.2002 № 226
«Про затвердження Порядку повернення
коштів, помилково або надміру
зарахованих до державного та місцевих
бюджетів».

Водночас, вимога позивача про
зобов`язання Головного управління
Державної казначейської служби
України у Київській області повернути
позивачу помилково сплачені ним кошти
у розмірі 2820 грн. 00 коп. не підлягає
задоволенню з огляду не те, що обов`язок
територіального органу Державної
казначейської служби України
повертати помилково або надміру
сплачені кошти випливає із положень
наведеного вище Порядку, за умови
наявності подання органу, що контролює
справляння надходжень бюджету, разом
із заявою платника про повернення
коштів з бюджету та оригіналом або
копією розрахункового документа, і
жодного судового рішення не потребує.

За таких обставин, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень законодавства
України та доказів, наявних у
матеріалах справи, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги є такими, що
підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу -
відповідно до тієї частини вимог, у
задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Статтею 97 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд за клопотанням однієї зі сторін
визначає грошовий розмір судових
витрат, які повинні бути їй
компенсовані.

Оскільки позивачем вимоги про
відшкодування понесених ним судових
витрат не заявлялись, а відповідачами
не надано суду доказів понесення ними
витрат, пов'язаних із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз, судові витрати стягненню з
бюджету не підлягають.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити
частково.

2. Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України у Бородянському районі
Київської області вчинити дії щодо
повернення ОСОБА_1 помилково
сплаченого збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування у
розмірі 2820 грн. 00 коп. у порядку та
спосіб, передбачені наказом Державного
казначейства України від 10.12.2002 № 226
«Про затвердження Порядку повернення
коштів, помилково або надміру
зарахованих до державного та місцевих
бюджетів».

3. У задоволенні решти позовних вимог, -
відмовити.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо скаргу не було
подано в установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Харченко С.В.