Справа № 2а-0770/1419/12
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 рокум. Ужгород№ 2a-0770/1419/12

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С. А.

за участю секретаря судового засідання
-Приходько Т.В.

позивач - не з'явилась;

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_20

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - ОСОБА_3 - не
з'явилася;

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - ПАТ "Приват
Банк"- представник не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Закарпатського окружного
адміністративного суду
адміністративну справу за позовною
заявою ОСОБА_4 до Відділу державної
виконавчої служби Тячівського
районного управління юстиції в
Закарпатській області про визнання дій
протиправними та визнання нечинним
акту опису і арешту майна, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору ОСОБА_3, ПАТ "Приват Банк",
-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_4 звернулася до
Закарпатського окружного
адміністративного суду з
вищезазначеним адміністративним
позовом.

В своїй позовній заяві позивач просить
суд, визнати протиправними і такими, що
порушили її право недоторканості житла
та іншого володіння, дії держаних
виконавців Відділу державної
виконавчої служби Тячівського
управління юстиції в Закарпатській
області, вчиненні 29.03.2012 року в ході
примусового виконання рішення суду,
винесеного щодо невістки ОСОБА_3 та
визнати нечинним Акт опису і арешту
майна від 29.03.2012 року.

Свої позовні вимоги позивач мотивує
тим, що 29.03.2012р. на подвір'я будинку
АДРЕСА_1, де проживає позивач і який
належить їй на праві приватної
власності, грубо вдерлася група
незнайомих осіб, які, як потім
виявилося, були державними виконавцями
Відділу державної виконавчої служби
Тячівського управління юстиції в
Закарпатській області та працівниками
Тячівського РВ УМВС.

Як зазначає позивач у своєму позові,
вказані особи не представилися хто
вони такі, не показали службові
посвідчення, однак повідомили, що вони
прибули до будинку позивача, щоб
описати та арештувати майно невістки
позивача ОСОБА_3 згідно рішення суду та
виконавчого листа №2-3750 від 07.12.2011 року,
виданого Індустріальним районним
судом м. Дніпропетровськ.

Також зазначає, що ні позивачці, ні її
чоловіку, ні її сину та невістці нічого
не було відомо про таке рішення суду та
виконавчий лист, строк на добровільне
виконана рішення суду невістці не
надавався.

Не дивлячись на вказані обставини,
державні виконавці, не маючи рішення
суду на примусове проникнення до її
житла, вели себе грубо та агресивно і
вступили з нею, її чоловіком та
невісткою у фізичне протистояння,
намагаючись проникнути в будинок, не
дивлячись на те, що позивачка та
невістка з малолітньою дитиною на
руках, перешкоджали їм зайти в будинок,
і, в ході чого, державними виконавцями
їй, її невістці та малолітній внучці
ОСОБА_7, були спричиненні різні тілесні
ушкодження.

Крім того зазначає, що, в результаті
незаконних дій працівників державної
виконавчої служби, позивачка, її
невістка та внучка отримали сильний
психологічний стрес, а у її чоловіка -
ОСОБА_8, у зв'язку з незаконними діями
працівників відповідача, стався
серцевий напад в результаті якого він
помер.

При цьому, при виконані
вищезазначеного рішення суду та
виконавчого листа працівниками
відповідача не було складено жодних
офіційних документів та жодних актів і
невістці на ознайомлення та підписання
такі не надавались.

Також зазначає, що під час проведення
працівниками відповідача виконавчих
дій було допущено ще ряд порушення
законодавчих то нормативно правових
актів, а саме:

- відсутність у відповідача рішення про
створення виконавчої групи та
залучення працівників органів
внутрішніх справ у даному виконавчому
проваджені так, як при проведенні даних
дій було декілька виконавців та
працівників міліції;

- відсутнє подання про примусове
проникнення в моє житло та володіння та
відповідно і рішення суду з цього
питання, яке б надавало таке право
відповідачам для примусового
проникнення в її житло та володіння;

- відсутність доказів про надіслання
постанови про відкриття виконавчого
провадження про примусове виконання
рішення суду та надання її невістці
добровільного строку на його виконання
як це вимагає Закон України «Про
виконавче провадження» ;

- акт опису і арешту майна складено не
на спеціальному бланку, чим порушено
Інструкцію про проведення виконавчих
дій;

- відсутня постанова державного
виконавця про залучення до участі у
виконавчих діях працівників міліції,
як це передбачено Інструкцією про
порядок взаємодії органів внутрішніх
справ України та органів державної
виконавчої служби при примусовому
виконанні рішень судів та інших
органів.

За наведених вище у позові обставин,
позивач просить суд позовні вимоги
задовольнити.

В судове засідання позивач не
з'явилася, однак в ході розгляду даної
адміністративної справи надала суду
заяву в якій просить суд розглядати
справу за її відсутності за участю її
представника ОСОБА_1 Також в ході
судового розгляду даної
адміністративної справи позовні
вимоги підтримувала в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги з
наведених у позовній заяві обставин та
доказів які були предметом розгляду
судом і просив суд визнати
протиправними і такими, що порушили
право позивачки на недоторканість
житла та її іншого володіння, дії
держаних виконавців відділу державної
виконавчої служби Тячівського
управління юстиції в Закарпатській
області, вчиненні 29.03.2012 року в ході
примусового виконання рішення суду,
винесеного щодо невістки ОСОБА_3 Щодо
позовних вимог позивача про визнання
нечинним Акту опису і арешту майна від
29.03.2012 року, то в цій частині позовних
вимог представник позивача не
наполягав на їх розгляді та
задоволенні. Однак відповідної заяви
про відмову від позову в цій частині
частини позовних вимог, яка стосується
оскаржуваного акту опису і арешту
майна, в ході судового розгляду даної
справи по суті суду не надавав.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення даного
позову заперечив і просив суд
відмовити в його задоволенні повністю
з мотивів наведених у письмових
запереченнях відповідача з приводу
даного позову, які були додані ним до
матеріалів справи та відповідно до
наданих ним пояснень в ході судового
розгляду даної адміністративної
справи.

У своїх запереченнях та поясненнях
представник відповідача посилається
на те, що вони виконували рішення суду,
яке є обов'язковим для виконання в
порядку визначеному Законом України
«Про виконавче провадження» та
відповідно Інструкції про проведення
виконавчих дій і ніяких порушень
законодавства ними, під час
примусового виконання виконавчого
листа №2-3750 від 07.12.2011 року виданого
Індустріальним судом
м.Дніпропетровськ, щодо боржника
ОСОБА_3 вчинено не було.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явилася хоча про дату
час та місце розгляду даної справи
повідомлялася належним чином, однак в
ході розгляду даної справи позовні
вимоги позивача підтримала в повному
обсязі і з приводу обставин викладених
у позові пояснила фактично ті
обставини, які викладені позивачем у
позовній заяві, щодо неправомірних дій
працівників державної виконавчої
служби, та зазначила, що вони не
представлялися і один із працівників
державної виконавчої служби незаконно
ввірвався до будинку, де вона проживає.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору ПАТ «Приват
Банк» в судове засідання не з'явилася і
явку свого представника в судове
засідання не забезпечила, хоча про дату
та місце розгляду даної справи
повідомлялася судом належним чином.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши у судовому засіданні
пояснення представників сторін та
оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи всім формам
дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно вимог статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтується її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи не інакше як на
підставі доказів, які в
адміністративному судочинстві є будь
які фактичні данні(ст. 69 КАС України).

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, Індустріальним
районним судом м. Дніпропетровськ в
цивільній справі видано виконавчий
лист №2-3750 від 07.12.2011 року: про звернення
стягнення на предмет застави, а саме:
автомобіль Chevrolet Lacetti NF35B, 2007 року
випуску, легковий універсал -В, №
кузова НОМЕР_1, що належить на праві
власності ОСОБА_3 та стягнення
солідарно з ПАТ "Акцент -Банк" та ОСОБА_3
на користь ПАТ "ПриватБанк" 200 грн. боргу
та 1950 грн. витрат з ОСОБА_3

29.03.2012 року державний виконавець
відділу ДВС Тячівського РУЮ ОСОБА_20, у
якого на виконанні знаходився
виконавчий лист № 2-3750 від 07.12.11 року про
звернення стягнення на предмет застави
транспортного засобу, який належить
ОСОБА_3 та стягнення з неї боргу в сумі
2100 гривень, разом з державними
виконавцями Пилипець Р.В., Візічканич
Т.В. та Фекете А.Ф. прибули для
проведення виконавчих дій (опис та
арешт рухомого майна в житловому
будинку, яке належить боржнику ОСОБА_3.)
до місця проживання боржника ОСОБА_3 за
адресою яка в казана у виконавчому
листі №2-3750 від 07.12.2011 року, який виданий
Індустріальним судом м.
Дніпропетровськ в цивільній справі про
звернення стягнення на предмет застави
та стягнення боргу (АДРЕСА_1). Разом з
ними були запрошені в якості понятих
ОСОБА_9 і ОСОБА_10, а також направленні,
згідно доручення № 4273 про забезпечення
охорони громадського порядку під час
виконання рішення ДВС від 28.03.2012 року,
дільничні інспектори міліції ОСОБА_11
та ОСОБА_12

За вказаною адресою АДРЕСА_1,
знаходився будинок в якому проживає
боржник, в даному випадку це третя
особа - ОСОБА_3 Прибувши за місцем її
проживання вищевказані державні
виконавці представилися, зачитали їй
рішення суду та запропонували ввійти
до будинку для складання відповідного
акту опису і арешту майна яке належить
їй, як боржнику у вищевказаному
виконавчому провадженні.

Однак, як встановлено судом, до будинку,
де проживає боржник, державних
виконавців не впустили, мотивуючи це
тим, що в них немає вмотивованого
рішення суду про примусове проникнення
до житла чи іншого володіння фізичної
особи, як це передбачено ст. 11 ч. 3 п. 15 ЗУ
«Про виконавче провадження».

Після чого, державним виконавцем
ОСОБА_20 було складено Акт державного
виконавця від 29.03.2012 року (а.с. 119), яким
зафіксовано відмову боржника від
допуску до будинку, де вона проживає
для складання працівниками державної
виконавчої служби відповідного акту
опису та арешту майна боржника.
Вказаний акт підписано державним
виконавцями, ОСОБА_20, Пилипець Р.В.,
Візічканич Т.В., Фекете А.Ф., понятими
ОСОБА_10, ОСОБА_9 та дільничними
інспекторами міліції ОСОБА_11 та ОСОБА_12
Вказаним актом також зафіксована
відмова боржника ОСОБА_3 від підпису на
даному акті.

Позивач у своїй позовній заяві та
відповідно у наданих нею поясненнях в
ході судового розгляду зазначає, що не
правомірність дій відповідача, полягла
у здійсненні ним у процесі примусового
виконання рішення суду незаконного
проникнення ними до їхнього житла та
іншого володіння, що призвело до
порушення її права на недоторканості
житла та іншого володіння.

Так, слід зазначити, що Конституція
України гарантує кожному
недоторканність житла. Не допускається
проникнення до житла чи до іншого
володіння особи, проведення в них
огляду чи обшуку не інакше як за
вмотивованим рішенням суду.

Однак, конституційна гарантія
недоторканності житла не поширюється
на випадки, коли суспільні інтереси
вимагають правомірного обмеження прав
людини, зокрема для захисту прав і
законних інтересів інших членів
суспільства. Обмеження права особи на
недоторканність житла, яке визначено в
Конституції України і
міжнародно-правових актах, визнається
легітимним втручанням держави в права
людини з метою забезпечення загального
блага.

З врахуванням наведеного вище, суд
вважає за необхідне зазначити
наступне. Справа в адміністративному
суді може бути порушена за наявності
між сторонами публічно-правового
спору, оскільки в розумінні статті 3 КАС
України, справа адміністративної
юрисдикції - це переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин,
вчинених ними при здійсненні владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень,
якщо позивач вважає, що цими рішеннями,
діями чи бездіяльністю його права чи
свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації або мають місце інші
ущемлення прав чи свобод (стаття 2,
пункт 1 частини 1 статті 17 КАС України).

Із наведених норм права випливає, що
позивач на власний розсуд визначає, чи
порушені його права рішеннями, дією або
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень. Проте ці рішення, дія або
бездіяльність повинні бути такими, які
породжують, змінюють або припиняють
права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин.

Згідно положень статті 1 Першого
Протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Стаття 1 Першого протоколу, яка
спрямована на захист особи від
будь-якого посягання держави на право
володіння своїм майном, також
зобов'язує державу вживати деякі
необхідні заходи, спрямовані на захист
права власності.

Відповідно до ст. ст. 5, 7 Закону України
«Про виконавче провадження», п. 2.1.2
Інструкції про проведення виконавчих
дій від 15.12.1999 року № 74/5, основними
обов'язками державного виконавця при
примусовому виконанні виконавчих
документів є: неупередженість,
своєчасність, повнота вчинення
виконавчих дій; законність і
недопущення порушення прав та законних
інтересів громадян і юридичних осіб.
Вказані обов'язки випливають зі ст. 19
Конституції, на підставі якої органи
державної влади повинні діяти виключно
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Втручання у право власності допустимо
лише тоді, коли воно переслідує
легітимну мету в суспільних інтересах.
Випадки втручання у право мирного
володіння майном розглядаються судом у
сенсі розрізнення понять позбавлення
власності і контроль за її
використанням; невиконання судових
рішень розглядається як втручання у
власність. Але, окрім того, втручання в
право безперешкодного користування
своїм майном передбачає справедливу
рівновагу між інтересами суспільства
та необхідністю дотримання
фундаментальних прав людини.

Позбавлення майна може бути
виправданим лише у випадку, якщо буде
показаний інтерес суспільства та
умови, передбачені законом. Будь-яке
втручання у право власності
обов'язково має відповідати принципу
пропорційності.

Так, в законі України «Про виконавче
провадження» закріплено право
державного виконавця на звернення до
суду з поданням про постановлення
вмотивованого рішення про примусове
проникнення до житла чи іншого
володіння боржника - фізичної або
іншої особи, в якої перебуває майно
боржника чи майно та кошти, належні
боржникові від інших осіб, або дитина,
стосовно якої складено виконавчий
документ про її відібрання.

Реалізація цього права надана суду та
закріплена в ст. 376
Цивільно-процесуального кодексу
України.

Отже, право звернення до суду має
виключно державний виконавець, інші
особи не мають права порушувати перед
судом це питання.

Ст. 379 ЦК України визначено поняття
житла. Житлом фізичної особі є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
користування.

Під іншим володінням ,що відповідно до
практики Європейського суду з прав
людини поняття «житло» у п. 1 ст. 8
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Рим, 4 листопада
1950 р.) охоплює не лише житло фізичних
осіб. Воно може поширюватися на офісні
приміщення, які належать фізичним
особам, а також на офіси юридичних осіб,
їхній філій та інші приміщення.

Як «інше володіння» слід розуміти такі
об'єкти (природного походження та
штучно створені), які за своїми
властивостями дозволяють на них
проникнути і зберегти або приховати
певні предмети (речі, цінності). Такими
об'єктами можуть бути, зокрема,
земельна ділянка, сарай, гараж, інші
господарські будівлі та інші будівлі
побутового, виробничого та іншого
призначення, камера сховища вокзалу
(аеропорту), індивідуальний
банківський сейф, автомобіль тощо.

Порушенням гарантованого Конституцією
України права позивача на
недоторканість житла та іншого
володіння в контексті вимог ст. 11 ч. 3 п.
15 ЗУ «Про виконавче провадження» є саме
примусове проникнення державним
виконавцем у процесі примусового
виконання ним рішення суду до житла чи
іншого володіння фізичної особи.

В своїх поясненнях, наданих в ході
судового розгляду та обставинах
викладених позивачем в своїй позовній
заяві, позивач зазначає, що в ході
примусового виконання вищезазначеного
рішення суду, яке мало місце 29.03.20012
року, до житлового будинку, де вона
проживає разом зі своєю сім'єю,
відбулося примусове проникнення
державними виконавцями до житла та
іншого володіння без відповідного
вмотивованого рішення суду, а вказаний
будинок не належить її невістці, яка в
даному випадку є боржником.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 11
ч. 3 п. 15 ЗУ «Про виконавче провадження»
визначено, що державний виконавець, у
процесі здійснення виконавчого
провадження, має право: у процесі
виконання рішень за наявності
вмотивованого рішення суду про
примусове проникнення до житла чи
іншого володіння фізичної особи
безперешкодно входити на земельні
ділянки, до житлових та інших приміщень
боржника - фізичної особи, особи, у якої
знаходиться майно боржника чи майно та
кошти, належні боржникові від інших
осіб, проводити в них огляд, у разі
необхідності примусово відкривати їх в
установленому порядку із залученням
працівників органів внутрішніх справ,
опечатувати такі приміщення,
арештовувати, опечатувати та вилучати
належне боржникові майно, яке там
перебуває та на яке за законом можливо
звернути стягнення.

Таке право державному виконавцю,
згідно вимог ЗУ «Про виконавче
провадження», надано саме для
примусового проникнення до житла чи
іншого володіння фізичної особи.

Під незаконним та примусовим
проникненням до житла чи іншого
володіння особи слід розуміти будь-яке
вторгнення у житло (інше володіння),
здійснене всупереч волі законного
володільця, за відсутності визначених
законом підстав чи в порушення
встановленого законом порядку.

Отже, з наведеного слід зробити
висновок, що для визнання дій
відповідача щодо незаконного та
примусового проникненням до житла чи
іншого володіння має бути встановлено
та підтверджено належними та
допустимими доказами будь яке
вторгнення у житло (інше володіння),
здійснене всупереч волі законного
володільця, за відсутності визначених
законом підстав чи в порушення
встановленого законом порядку.

Закон України «Про виконавче
провадження визначено» визначає умови
і порядок виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що,
відповідно до закону, підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про виконавче провадження» виконавче
провадження, як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, зазначених у
цьому Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Пунктом 2 частини 2 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено, що
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.
Відповідно до Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою виконавчі документи, зокрема
ухвали, постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних
справах, кримінальних провадженнях та
справах про адміністративні
правопорушення у випадках,
передбачених законом.

Статтею 50 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті (опису), вилученні
та примусовій реалізації. Стягнення за
виконавчими документами в першу чергу
звертається на кошти боржника в
гривнях та іноземній валюті, інші
цінності, в тому числі кошти на
рахунках та вкладах боржника в
установах банків та інших кредитних
організаціях, на рахунки в цінних
паперах у депозитаріях цінних паперів.
Готівкові кошти, виявлені у боржника,
вилучаються. За наявності даних про
кошти та інші цінності боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах та на
зберіганні в банках чи інших кредитних
організаціях, на них накладається
арешт.

Статтею 11 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено
обов'язки і права державних виконавців.
Частиною 3 пунктом 4 вказаного закону
визначено, що державний виконавець у
процесі здійснення виконавчого
провадження має право безперешкодно
входити до приміщень і сховищ, що
належать боржникам або зайняті ними,
проводити огляд зазначених приміщень і
сховищ, у разі необхідності примусово
відкривати та опечатувати такі
приміщення і сховища.

Відповідно до ст. 20 ЗУ «Про виконавче
провадження» передбачено, що виконавчі
дії провадяться державним виконавцем
за місцем проживання, перебування,
роботи боржника або за
місцезнаходженням його майна. У разі
якщо боржник є юридичною особою, то
виконання провадиться за
місцезнаходженням його постійно
діючого органу або майна.

В даному випадку державні виконавці
прибули за адресою, яка вказана у
виконавчому листі № 2-3750 від 07.12.2011 року,
який виданий Індустріальним судом м.
Дніпропетровськ, а саме: АДРЕСА_1, де
проживає боржник - ОСОБА_3, для
проведення ними виконавчих дій саме за
місцем проживання, перебування,
боржника та за можливим
місцезнаходженням його майна.

Факт проживання та перебування
позивачки, ОСОБА_3 у будинку за вказаною
адресою АДРЕСА_1 сторонами у справі не
оспорюється та визнається.

Закон надає право державним виконавцем
проводити дії за місцем проживання,
перебування, боржника та за можливим
місцезнаходженням його майна і з
врахуванням ч. 3 п. 4 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» у процесі
здійснення виконавчого провадження
закон надає право державним виконавцям
без перешкодо входити до приміщень і
сховищ, що належать боржникам або
зайняті ними, проводити огляд
зазначених приміщень і сховищ, у разі
необхідності примусово відкривати та
опечатувати такі приміщення і сховища.

Як з'ясовано в ході судового розгляду
справи, позивач, її чоловік ОСОБА_8 та її
невістка, яка являється боржником у
вищевказаному провадженні, не
допустили державних виконавців до
житла за адресою АДРЕСА_1 для
проведення ними дій по примусовому
виконанню рішення суду, мотивуючи свою
відмову тим, що у відповідачів відсутнє
вмотивоване рішення суду про примусове
проникнення до житла та іншого
володіння. Всі ці дії сторін
супроводжувались словесною
суперечкою.

У зв'язку з недопуском в добровільному
порядку до будинку, де проживає
боржник, відповідачами був складений
Акт державного виконавця від 29.03.2012
року (а.с. 119), яким зафіксовано відмову
боржника від допуску до будинку.

Цей доказ підтверджує в даному випадку
пояснення представника відповідача
про відсутність примусового
проникнення до житла позивачки та
спростовує пояснення позивачки та
третьої особи ОСОБА_3, щодо примусового
проникання відповідачів до житла та
іншого володіння позивачки.

Саме з моменту складання відповідачем
відповідного акту про відмову в
добровільному порядку у доступі до
житла боржника, у державного виконавця
виникає право для звернення до суду в
порядку визначеного п. 10 ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження» з
поданням про примусове проникнення до
житла чи іншого володіння. Порядок
вирішення судом даного питання
передбачений ст. 376
Цивільно-процесуального кодексу
України.

Як з'ясовано в ході судового розгляду
даної адміністративної справи,
представник відповідача, в якого
перебував на виконанні вище зазначений
виконавчий лист, після складання
даного акту від 29.03.2012 року про відмову
у доступі до житла боржника, до
відповідного суду в порядку
визначеному ст. 376
Цивільно-процесуального кодексу
України, з відповідним поданням про
примусове проникнення до житла чи
іншого володіння боржника чи іншої
особи не звертався, мотивуючі це тим, що
це право державного виконавця, а не
його обов'язок виходячи з положень
Закону України «Про виконавче
провадження».

Що ж стосується пояснень позивача з
приводу порушень її права на
недоторканість іншого володіння, яке
на думку позивача полягло у входженні
працівників державної виконавчої
служби та працівників міліції на
подвір'я її будинку адресою АДРЕСА_1, то
слід зазначити наступне.

Інше володіння особи на яке
поширюється право недоторканості - це
земельні ділянки, гаражі, погреби, інші
будівлі господарського у тому числі
виробничого призначення, відокремлені
від житлових будівель, будь-які інші
об'єкти, щодо яких особа здійснює
володіння.

Отже, для визначення порушення права
недоторканості особи на інше
володіння, безумовно суду необхідно
з'ясувати чи володіє таким правом
особа, яка вважає, що її право порушено,
в даному випадку, як зазначає позивач,
це подвір'я будинку адресою АДРЕСА_1.

Враховуючи, що законодавець чітко не
визначає поняття подвір'я, суд виходить
з того, що це в даному випадку є
земельна ділянка на якій розташований
вказаний житловий будинок, яка надана
особі у порядку встановленому законом
та використовується нею для
обслуговування такого житлового
будинку, і на яку, в даному випадку,
поширюється закріплене в Конституції
України право особи на недоторканості,
як на інше її володіння.

З цього приводу слід зазначити, що,
відповідно до ст. 2 Земельного кодексу
України визначено, що об'єктами
земельних відносин є землі в межах
території України, земельні ділянки та
права на них, у тому числі на земельні
частки (паї). Статтею 40 цього кодексу
визначено порядок щодо надання
земельних ділянок для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і гаражного
будівництва і передбачено, громадянам
України за рішенням органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування можуть передаватися
безоплатно у власність або надаватися
в оренду земельні ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
гаражного будівництва в межах норм,
визначених цим Кодексом.

Статтею 78 Земельного кодексу України
визначено зміст права власності на
землю, та, зокрема, визначено, що право
власності на землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками; право власності
на землю набувається та реалізується
на підставі Конституції України, цього
Кодексу, а також інших законів, що
видаються відповідно до них; земля в
Україні може перебувати у приватній,
комунальній та державній власності.

Статтею 81 ЗК України передбачено, що
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі: а) придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

Аналізуючи вказані норми
Земельного кодексу України, суд
констатує, що позивачем в даному
випадку не надано суду належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували, у встановленому
законом порядку, право позивачки на
право володіти, користуватися і
розпоряджатися земельною ділянкою, на
якій знаходиться подвір'я будинку в
АДРЕСА_1, Тячівського району.

Даний факт також підтверджується і
наданою представником позивача
випискою з рішення Буштинської
селищної ради Тячівського районну від
13.12.2013 року № 1154, яким лише 13.12.2013 року
позивачці надано дозвіл на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки гр.. ОСОБА_4, мешканці
АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка), орієнтованою
площею 0,09 га в АДРЕСА_1 та зобов'язано її
виготовити відповідний проект
землеустрою (а.с181).

Наведені обставини спростовують
пояснення позивача, з приводу
незаконного примусового проникнення
працівниками державної виконавчої
служби без відповідного вмотивованого
рішення суду на подвір'я її будинку, що
в даному випадку можливо вважати іншим
володіння, на яке поширюється право
недоторканості.

Спростовуються також пояснення
позивача щодо неправомірних дій
працівників відповідача, що на її думку
потягло за собою порушення її
конституційного права на
недоторканість житла та іншого
володіння іншими доказами у справі, а
саме:

Показаннями осіб, які були допитані в
ході судового розгляду даної справив в
якості свідків: ОСОБА_20, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_12, ОСОБА_11, які підтвердили
пояснення представника відповідача та
зазначили, що 29.03.2012 року під час
примусового виконання рішення суду
ніхто до будинку позивача не заходив,
лише намагався зайти державний
виконавець Фекете А.Ф., якого не
допустили до будинку. Також з пояснень
даних свідків судом встановлено, що
державні виконавці, представилися та
зачитали рішення суду, яке стосувалося
третьої особи ОСОБА_3, а дільничні
інспектори міліції ОСОБА_12, ОСОБА_11
були одягнуті у форму працівників
міліції.

Ці докази ні позивачем, ні її
представником та третьою особою ОСОБА_3
вході розгляду даної справи
спростовані не були.

Що ж стосується показів свідка ОСОБА_16,
яка показала, що в цей день 29.03.2012 року
вона бачила як з подвір'я будинку
виходять п'ятеро або шестеро чоловіків
у цивільному одязі, про яких пізніше у
будинку позивачки та, з її слів і
чоловіка позивачки, вона дізналася, що
це були державні виконавці, які прийшли
виконувати рішення суду щодо її
невістки ОСОБА_3 і незаконно намагалися
ввірватися до будинку, то суд оцінивши
їх на рівні з інших доказами, які були
предметом дослідження в ході судового
розгляду даної адміністративної
справи константує наступне.

Оскільки свідок ОСОБА_16, не була
присутня при проведенні працівниками
державної виконавчої служби
виконавчих дій які мале місце 29.03.2003
року за адресою АДРЕСА_1, Тячівського
району, а бачила лише як хтось виходив з
подвір'я позивачки і про обставини які
там відбувалися вона дізналася зі слів
позивача та її чоловіка, то суд
критично оцінює їх на ряду з іншими
доказами, так як такі не підтверджують
факт примусово проникнення до житла та
іншого володіння позивача, а також те,
що вона бачила саме тих осіб, на яких
вказує позивач. В силу специфіки
процесуальної форми розгляду справи
адміністративним судом, такі обставини
в адміністративному судочинстві у
такий спосіб не можуть бути
встановлені, оскільки можуть бути
встановлені в кримінальному
судочинстві шляхом пред'явлення для
впізнання.

В даному випадку, на думку суду, одним
із належних і допустимих доказів які б
могли підтверджувати факт незаконного
примусового проникнення державними
виконавцями до житла позивачки є
складання державними виконавцями
відповідного акту опису і арешту майна
та вилучення майна, яке належить
боржнику або позивачці та знаходилося
саме у даному житловому будинку або
відсутність у боржника такого майна у
будинку за вказаною адресою, яка
вказана у виконавчому листі.

Так, як з врахуванням вимог ст. 11 ч. 3 п. 15
ЗУ «Про виконавче провадження» за
наслідками примусового проникнення до
житла та іншого володіння фізичної
особи державні виконавці описують,
арештовують та вилучають належне
боржникові майно, яке там перебуває та
на яке, за законом, можливо звернути
стягнення.

Однак, як встановлено судом в ході
судового розгляду даної справи, такого
акту опису та арешту майна боржника
ОСОБА_3, яке знаходиться саме у
житловому будинку або іншому володінні
або відсутності в боржника майна за
місцем її проживання АДРЕСА_1
державними виконавцями не складалося.

В той же час відповідачами був
складений Акт державного виконавця від
29.03.2012 року (а.с. 119), яким зафіксовано
відмову боржника від допуску до
будинку, що в даному випадку
підтверджує пояснення представника
відповідача про відсутність
примусового проникнення до житла
позивачки та спростовує пояснення
позивачки та третьої особи ОСОБА_3 ,щодо
примусового проникання відповідачів
до житла та іншого володіння позивачки.

Між тим, суд також констатує, що надання
правої оцінки діям відповідача також
було предметом перевірки
правоохоронними органами та органами
прокуратури в порядку передбаченому
кримінально-процесуальним
законодавством з приводу смерті
чоловіка позивачки та незаконності дій
державних виконавців під час
проведення вищевказаних виконавчих
дій які мали місце 29.03.2012 року за
адресою проживання позивачки АДРЕСА_1,
Тячівського району, про що свідчать
наявні в матеріалах справи відповідні
постанови про відмову в порушенні
кримінальних справ на підставі п.2 ч. 1
ст. 6 КПК України за ознаками злочинів
передбачених ст.ст. 120,364,365,367, КК України
(постанова про відмову в порушенні
кримінальної справи слідчого СВ
Тячвського РВ УМВС України в
Закараптській області Букурова М.В. за
наслідками дослідчої перевірки по
рапорту працівника міліції від 31.03.2012
року (а.с. 124-125); постанова про відмову в
порушенні кримінальної справи
старшого помічника прокурора
Тячівського району Закарпатській
області Кабаль Л.В. від 13.04.2012 року щодо
розгляду по заяві ОСОБА_3 на
неправомірні дії державних виконавців
(а.с. 128-129); постанова про відмову в
порушенні кримінальної справи
прокурора Тячівського району
Закарпатській області Долженков С.С.
від 17.08.2012 року за наслідками розгляду
матеріалів перевірки за зверненням
ОСОБА_3, щодо неправомірних дії
державних виконавців відділу ДВС
Тячівського РУЮ при вчиненні ними
виконавчих дій, що мали місце 29.03.20012
року за адресою її проживання (а.с. 149-148);

Отже, наведені докази також, на думку
суду, спростовують пояснення позивача,
її представника та третьої особи
ОСОБА_3, щодо незаконного та саме
примусового проникнення державними
виконавцями до житла та іншого
володіння позивачки, оскільки як
зазначено у вищевказаних постановах
правоохоронних органів, державні
виконавці безперешкодно, тобто
непримусово зайшли на подвір'я будинку,
де проживає позивачка та третя особа
ОСОБА_3

Що ж стосується посилання позивача на
те, що свідок ОСОБА_20 підтвердив факт
протистояння та боротьби та факт того,
що державний виконавець Фекете А.Ф. все
ж таки зайшов до будинку, то такі
пояснення спростовуються і показами
свідка ОСОБА_20, який зазначив, що він не
бачив, щоб хтось заходив до будинку під
час проведення вищевказаних
виконавчих дій під час примусового
виконання вищезазначеного листа, а
зазначив лише те, що державний
виконавець Фекете А.Ф., спробував
ввійти до будинку, однак його туди не
впустили і ніяких насильницьких дій
ними не вчинялося.

Дані покази свідка ОСОБА_20 також
підтверджуються показами інших
свідків наданих ними в ході судового
розгляду даної справи, а саме: показами
свідка ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_11,
які підтвердили, що під час проведення
даних виконавчих дій ніким не було
застосовано насильницькі дії.

Наведені обставини, щодо застосування
насильницьких дій з боку представників
державної виконавчої служби
спростовуються також і допитаними в
ході судового розгляду даної справи
показами свідків ОСОБА_11, та ОСОБА_12,
які були присутні з самого початку при
проведенні даних виконавчих дій в
якості дільничних інспекторів міліції,
які на запитання суду повідомили, що
під час проведення даних виконавчих
дій вони не бачили щоб хтось заходив до
будинку, де мешкає позивачка і ніяких
порушень громадського порядку ними
виявлено не було і про факт звернення
позивачки до правоохоронних органів з
приводу даних подій йому їм не відомо,
що в свою чергу спростовує пояснення
позивача її представника та третьої
особи ОСОБА_3, щодо протистояння та
боротьби між сторонами, які в даному
випадку можуть підтверджувати факт
примусового проникнення до житла
позивачки.

Також, суд вважає за необхідне
роз'яснити позивачу, що в силу високої
суспільної значимості гарантованого
Конституцією України права на
недоторканість житла, законодавець
відніс порушення такого права до
іншого вставлено законом порядку
захисту, оскільки ст. 162 КК України
передбачено кримінальну
відповідальність за порушення
недоторканості житла.

Отже, для захисту такого права позивача
з врахуванням положень ст. 2 КПК
України, якою встановлено, що захист
такого права позивача віднесений до
сфери регулювання кримінально
процесуального закону.

Таким чином, позивач вправі, якщо
вважає, що будь-ким порушено її право
на недоторканість житла, яке
охороняється ст. 162 КК України вправі
звернутися з відповідною заявою в
порядку визначеному
кримінально-процесуальним законом, так
як в даному випадку у відповідності з
положеннями ч. 3 ст. 2 КАС України суд
перевіряє дії або бездіяльність
суб'єктів владних повноважень на їх
відповідність чи не відповідність
критеріям визначеним цією нормою КАС
України, не встановлюючи при цьому
наявність складу кримінально
правопорушення.

З приводу інших зазначених
представником позивача пояснень та
доказів в обґрунтування даного позову
з приводу порушення права
недоторканності житла та іншого
володіння позивача у зв'язку з вченням
державними виконавцями Відділу
державної виконавчої служби
Тячівського районного управління
юстиції в Закарпатські області грубих
порушень законодавства та інших
нормативних актів України, а саме:

примусове виконання рішення суду
відносно невістки ОСОБА_3 без надання
їй строку для добровільного виконання
рішення суду, що потягло за собою
порушення ст.ст. 25-27 Закону України «Про
виконавче провадження»;

нез'ясування відповідачами при
примусовому виконанні даного рішення
суду чи отримана боржником копія
постанови про відкриття виконавчого
провадження і чи здійснені ним дії,
спрямовані на добровільне виконання
рішення у встановлений постановою
строк, чим порушив ст. 30 Закону України
«Про виконавче провадження» та пункт
4.1.1. Інструкції про проведення
виконавчих дій (в редакції наказу
Міністерства юстиції України від 4
травня 2001 року N 28/5), відсутність
доказів про вручення боржнику
постанови державного виконавця про
відкриття виконавчого провадження, яка
вважається врученою боржнику за
адресою, зазначеною у виконавчому
документі, за умов, передбачених для
вручення судових повісток;

примусове виконання рішення суду
декількома державними виконавцями без
рішення керівника територіального
органу ДВС про створення виконавчої
групи відсутнє, що значить про
безпідставність участі декількох
виконавців у виконавчій дії, чим
порушено пункт 2.1 Порядку утворення та
функціонування виконавчих груп при
органах державної виконавчої служби,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України 17.05.2004р. №37/5;

залучення до примусового виконання
вищевказаного виконавчого листа
працівників міліції Тячівського РВ
УМВС за відсутності Постанови
державного виконавця про їх залучення
для охорони громадського порядку,
затвердженою начальником відділу ДВС,
чим порушено пункт 2.2. Інструкції про
порядок взаємодії органів внутрішніх
справ України та органів державної
виконавчої служби при примусовому
виконанні рішень судів та інших
органів (посадових осіб), затвердженої
наказом Міністерства внутрішніх справ
України, Міністерства юстиції України
від 25 червня 2002р. №607/56/5, то слід
зазначити наступне.

Дані докази представником позивача, не
підтверджують порушення законних та
охоронюваних прав саме позивача,
оскільки всі ці рішення, дії або
бездіяльність повинні бути такими, які
породжують, змінюють або припиняють
права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин, які
виникли в даному випадку між позивачем
та відповідачем.

Дані докази не підтверджують також
факт незаконного примусового
проникнення без вмотивованого рішення
суду до житла та іншого володіння
фізичної особи, в даному випадку
позивачки, так як всі вищезазначені
докази стосуються прав та обов'язків
саме третьої особи - ОСОБА_3, як сторони
у даному виконавчому провадженні, і не
створюють ніяких правових наслідків
для позивача, які лише для неї
породжують, змінюють або припиняють
права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин, які
виникли у дані ситуації, і вразі якщо
особа вважає, що рішенням або
бездіяльністю порушують її права та
охоронювані законом інтереси вона сама
в праві звернутися до суду у
встановленому законом прядку для
захисту такого права визначеного
чинним законодавством.

Інших належних та допустимих доказів
які б підтверджували факт саме
примусового проникнення державними
виконавцями до житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1 та іншого володіння
позивачки без вмотивованого рішення
суду про примусове проникнення до
житла чи іншого володіння, в ході
судового розгляду даної справи судом
не здобуто та не встановлено.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що в задоволенні позовної
вимоги позивача про визнання
протиправними і такими, що порушили
право позивача на недоторканості житла
та іншого володіння, дії держаних
виконавців Відділу державної
виконавчої служби Тячівського
управління юстиції в Закарпатській
області, вчиненні 29.03.2012 року в ході
примусового виконання рішення суду,
винесеного щодо невістки ОСОБА_3 - слід
відмовити.

Що ж стосується позовної вимоги
позивача про визнання не чинним Акту
опису і арешту майна від 29.03.2012 року,
який складений відповідачем і згідно
якого у її невістки ОСОБА_3 було
вилучено телефон мобільний, марки SAMSUNG,
на задоволенні якої представник
позивача не наполягав, однак з
відповідною заявою до суду про відмову
від позову в цій частині позовних вимог
суду не надавав, а тому слід зазначити
наступне.

Так як вбачається з матеріалів справи,
29.03.2012 року державним виконавцем
ОСОБА_20 в ході проведення вище
зазначених виконавчих дій по
примусовому виконанню виконавчого
листа №2-3750 від 07.12.2011 року виданого
Індустріальним районним судом м.
Дніпропетровськ, щодо боржника ОСОБА_3,
було складено акт опису й арешту майна
від 29.03.2012 року згідно якого у боржника
було вилучено телефон мобільний, марки
SAMSUNG.

Як з'ясовано, в ході судового розгляду з
показань свідків ОСОБА_20, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_11, даний телефон
третя особа ОСОБА_3 дала державним
виконавцям в рахунок погашення боргу,
так як іншого майна для виконання
вищевказаного рішення суду у неї немає.

В даному випадку оскаржуваний
позивачем акт опису і арешту майна є
рішенням індивідуальної дії і
стосується прав та свобод в даному
випадку лише третьої особи ОСОБА_3, яка
являлася боржником по виконавчому
листу №2-3750 від 07.12.2011 року виданого
Індустріальним районним судом м.
Дніпропетровськ, оскільки
оскаржуваний акт породжує та змінює
або припиняє права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин які
виникають у третьої особи ОСОБА_3 та
відповідача в ході примусового
виконання вищезазначеного виконавчого
листа виданого на виконання рішення
суду, а тому ніяким чином не порушує
права та свободи позивачки у даному
випадку.

Якщо позивач вважає, що даний телефон
належить їй, а не третій особі ОСОБА_3 то
слід роз'яснити позивачу, що вона
вправі звернутися до відповідного суду
у встановленому законом порядку для
визнання прав власності на даний
телефон та звільнення його з під
арешту.

Щодо посилань представника позивача на
те, що Акт опису і арешту майна від
29.03.2012 року складено не на спеціальному
бланку, чим порушено пункт 1.7.2
Інструкції про проведення виконавчих
дій, то як зазначалося вище даний акт не
порушує прав та обов'язків позивачки і
створює для неї ніяких правових
наслідків і може бути оскаржений у
судовому порядку особами, виконавчого
провадження, якщо вони вважать що даний
акт порушує їхні права та охоронювані
законом інтереси, як такий що не
відповідає чинному законодавству
України.

Щодо пояснень позивача, її
представника та третьої особи щодо
насильницького відібрання телефону
працівниками державної виконавчої
служби, то ,оскільки, такі обставини не
стосуються прав саме позивача у даній
справі, а можуть стосуватися прав
сторони у відповідному виконавчому
провадженні, а отже такі обставини не є
предметом доказування по даній справі,
та в силу свого характеру, оцінка таким
поясненням, на думку суду, має
надаватися в іншому встановленому
законом порядку, зокрема в порядку
кримінального судочинства на
відповідність наявності складу
відповідного кримінального
правопорушення.

Крім того, слід зазначити, що як
вбачається з наявної в матеріалах
справи постанови відповідача про
повернення виконавчого документа
стягувачеві від 28.03.2013 року, а саме
виконавчому листу №2-3750 від 07.12.2011 року
виданого Індустріальним судом м.
Дніпропетровськ, такий виконавчий лист
повернутий стягувачеві і пунктом 2-м
резолютивної частини даної постанови
припинено чинність арешту майна
боржника та скасовано інші заходи
примусового виконання рішення, а тому
даний акт втратив свою чинність.

За таких обставин та з врахуванням
вищевказаного, суд приходить до
висновку, що в задоволенні даної
позовної вимоги слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного
позову за позовною заявою ОСОБА_4 до
Відділу державної виконавчої служби
Тячівського районного управління
юстиції в Закарпатській області про
визнання дій протиправними та визнання
не чинним акту опису і арешту майна,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_3, ПАТ "Приват Банк" - відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України, та може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд в порядку та
строки, встановлені ст. 186 КАС України.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України -
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови (копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції).

СуддяC.А. Гебеш