Справа № 805/16792/13-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2013-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2013 р.
Справа № 805/16792/13-а

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

Донецький окружний адміністративний
суд у складі судді Кравченко Т.О.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби
Торезького міського управління
юстиції, Державного реєстратора прав
на нерухоме майно Реєстраційної служби
Торезького міського управління
юстиції Вельбицького Олександра
Антоновича про визнання дій та рішення
незаконними та зобов'язання вчинити
певні дії, -

встановив:

21 листопада 2013 року ОСОБА_1 (далі -
Позивач) звернулася до Донецького
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Реєстраційної служби Торезького
міського управління юстиції (далі -
Відповідач 1 або Реєстраційна служба),
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Торезького міського управління
юстиції Вельбицького Олександра
Івановича (далі - Відповідач 2 або
Державний реєстратор), в якому просила:

- визнати незаконними дії
державного реєстратора щодо відмови у
реєстрації права власності на земельну
ділянку площею 0,0722 га, кадастровий
номер :43:001:0011;

- визнати незаконним та скасувати
рішення державного реєстратора від 15
травня 2013 року № 2264317 про відмову в
задоволенні заяви про державну
реєстрацію прав (щодо права власності)
на земельну ділянку, прийнятої 23 квітня
2013 року 13:19:13 за реєстраційним номером
955328, яка була подана ОСОБА_1;

- зобов'язати державного
реєстратора повторно розглянути заяву
ОСОБА_1 про державну реєстрацію права
на земельну ділянку площею 0,0722 га,
кадастровий номер :43:001:0011.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначила, що на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 20 грудня 1996 року вона є
власником земельної ділянки площею 0,0722
га, розташованої на території
Торезької міської ради.

З метою впорядкування документів на
вказану земельну ділянку для її
подальшого відчуження, позивач
звернулася до Реєстраційної служби з
заявою про державну реєстрацію прав
(щодо права власності), додавши до неї
договір купівлі-продажу від 20 грудня 1996
року, витяг з Державного земельного
кадастру про земельну ділянку №
НВ-013 від 02 квітня 2013 року,
державний акт на право власності на
землю на ім'я ОСОБА_4, довідку
Держземагентства від 02 квітня 2013 року
№ 24/284, витяг з технічної документації
про нормативну грошову оцінку
земельної ділянки.

Проте, рішенням державного реєстратора
від 15 травня 2013 року № 2264317 ОСОБА_1
відмовлено в державній реєстрації прав
(щодо права власності) на згадану вище
земельну ділянку.

За твердженням позивача оспорювані дії
та рішення державного реєстратора є
незаконними та такими, що порушують її
права, оскільки в розумінні п.27 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень наданих нею
документів було достатньо для
реєстрації права власності (а.с.3-4).

В судовому засіданні 23 грудня 2013 року
представник позивача підтримав
заявлені вимоги з підстав, викладених в
адміністративному позові, надав
пояснення, аналогічні тим, що наведені
у позовній заяві, просив задовольнити
позов. Додатково пояснив, що внаслідок
протиправної відмови державного
реєстратора в проведенні державної
реєстрації прав ОСОБА_1 обмежена у
можливості розпорядитися своєю
власністю, зокрема на теперішній час
позивач намір здійснити відчуження
земельної ділянки, проте позбавлена
такої можливості за відсутності
державної реєстрації права власності
на неї.

Відповідач 1 позовні вимоги не визнав,
надав письмові заперечення проти
позову (а.с.60-62), сутність яких полягала
у тому, що відповідно до Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, про
внесення змін до Державного реєстру
прав приймає самостійно державний
реєстратор речових прав на нерухоме
майно, а тому Реєстраційна служба не є
належним відповідачем у справі. Просив
розглянути справу за відсутності його
представника.

Відповідач 2 позовні вимоги не визнав,
надав письмові заперечення проти
позову (а.с.55-59), сутність яких полягала
в наступному.

Згідно з ч.3 ст.16 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» та п.27
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень разом із
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень у паперовій формі
подаються оригінали документів,
необхідних для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, їх копії,
засвідчені у встановленому законом
порядку.

Твердження позивача про те, що нею був
наданий оригінал державного акта про
право приватної власності на земельну
ділянку серії ДН № 0590, виданого на ім'я
ОСОБА_4, не відповідає дійсності,
оскільки оригінал державного акту,
який було надано нотаріусу при
вчиненні правочину щодо відчуження
земельної ділянки, зберігається у
матеріалах нотаріальної справи, як
цього вимагає п.2.6. спільного наказу
Міністерства юстиції України та
Державного комітету України по
земельних ресурсах № 14/5/48 від 06 червня
1996 року.

Відповідно до п.2.6. наказу № 14/5/48
державний акт, на підставі якого була
посвідчення угода про продаж цієї
земельної ділянки, приєднується до
примірника угоди, що залишається у
справах нотаріальної контори чи
приватного нотаріуса. Другий примірник
державного акта, який зберігається в
місцевій раді, також погашається
нотаріусом та передається до архіву.

Позивачем була надана копія архівної
копії державного акту на право
власності на землю серії ДН № 0590, яка не
може бути належним доказом у справі.

Згідно з вимогами ст.ст.9, 18, 22, 23, 30
Земельного кодексу України від 18
грудня 1990 року право власності на
земельну ділянку виникало з моменту
отримання державного акту на землю,
який видавався місцевими Радами
народних депутатів. Право власності на
земельну ділянку також реєструвалося
місцевими Радами народних депутатів.

Таким чином після укладання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
позивач мала звернутися до Торезької
міської ради та отримати державний акт
на землю на своє ім'я. Однак ОСОБА_1
своїм правом на отримання державного
акту на право власності на земельну
ділянку не скористалася, що
унеможливлює державну реєстрацію
цього права на теперішній час.

Крім того, відповідач 2 відзначив, що
відповідно до ст.11 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
Державний реєстр прав складається з
розділів, які відкриваються на кожний
об'єкт нерухомого майна під час
проведення державної реєстрації права
власності на нього. Невід'ємною
частиною розділу є графа «адреса
об'єкта нерухомого майна», невнесення
якої не дає змоги провести реєстрацію
самого об'єкта нерухомого майна в
Державному реєстрі прав.

В порушення вимог Земельного кодексу
України від 20 грудня 1998 року,
Цивільного кодексу України від 18 липня
1963 року та наказу № 14/5/48, в додатку № 1
до якого містилася форма договору
купівлі-продажу земельної ділянки, в
договорі купівлі-продажу земельної
ділянки, посвідченому приватним
нотаріусом Торезького міського
нотаріального округу ОСОБА_5, не
зазначена адреса земельної ділянки, що
унеможливлює її ідентифікацію,
відкриття розділу в Державному реєстрі
прав та проведення державної
реєстрації права власності на неї.

Витяг з Державного земельного кадастру
не є правовстановлювальним документом
на земельну ділянку, є додатковим
документом до документів, що
посвідчують виникнення, перехід та
припинення права власності на земельну
ділянку.

За відсутності адреси земельної
ділянки в договорі купівлі-продажу та
наявності її у витязі з Державного
земельного кадастру не видається
можливим встановити чи відбувалося
перейменування вулиці, на якій
розташовано об'єкт нерухомого майна,
права відносно якого підлягають
державній реєстрації.

Також відповідач 2 посилався на те, що
ОСОБА_1 було відмовлено не в розгляді
заяви, а в її задоволенні. Згідно зі ст.24
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» відмова в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень з підстав, зазначених у п.п.4,
5-2, 5-6 ч.1 ст.24 зазначеного закону, не
позбавляє заявника права повторно
звернутися із заявою про державну
реєстрацію прав за умови усунення
перешкод для державної реєстрації прав
та їх обтяжень.

Відповідач 2 стверджував, що подані
ОСОБА_1 документи не давали можливості
встановити відповідність їх
заявленому праву, а тому він правомірно
відмовив позивачу у державній
реєстрації прав (щодо права власності)
на земельну ділянку.

В судовому засіданні 23 грудня 2013 року
відповідач 2, який одночасно є
представником відповідача 1, позовні
вимоги не визнав, надав пояснення,
аналогічні тим, що викладені у
письмових запереченнях.

24 грудня 2013 року представником
позивача надана заява про розгляд
справи в порядку письмового
провадження, відповідач 2 та
представник відповідача 1 проти цього
не заперечували (а.с.64).

З урахуванням наведеного та на
підставі положень ч.ч.1, 4 ст.122, ч.6 ст.128
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі -КАС України) розгляд
справи здійснено в порядку письмового
провадження на підставі наявних в ній
доказів.

З'ясовуючи чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, а також чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, суд встановив наступне.

На підставі державного акта про право
приватної власності на землю серії ДН
№ 0590, виданого Торезькою міською радою
народних депутатів 01 жовтня 1996 року та
зареєстрованого за № 590 в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю, земельна ділянка
площею 0,0722 га, розташована на території
Торезької міської ради народних
депутатів, призначена для
обслуговування житлового будинку,
належала ОСОБА_4.

Земельна ділянка мала наступні
зовнішні межі: від А до Б - земельна
ділянка садового товариства
«Мічурінець», від Б до В - земельна
ділянка ОСОБА_6, від В до Г - землі
Торезької міської ради, від Г до А -
земельна ділянка ОСОБА_7

Підставою для видачі згаданого
державного акта слугувало рішення
Виконавчого комітету Торезької
міської ради народних депутатів від 21
серпня 1996 року № 230 (а.с.16).

20 грудня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1
укладений договір купівлі-продажу
земельної ділянки, посвідчений
приватним нотаріусом Торезького
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований в реєстрі за № 3112.

За умовами вказаного договору ОСОБА_4
продала, а ОСОБА_1 купила земельну
ділянку площею 0,0722 га, розташована на
території Торезької міської ради
народних депутатів і яка належала
ОСОБА_4 на підставі державного акту про
право власності на землю серії ДН № 0590.

28 березня 2013 року приватним нотаріусом
Торезького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 виданий дублікат
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 20 грудня 1996 року у зв'язку з
втратою його оригіналу (а.с.9).

Державний земельний кадастр містить
наступні відомості щодо згаданої вище
земельної ділянки: кадастровий номер
:43:001:0011; місце розташування:
АДРЕСА_1; цільове призначення: для
індивідуального житлового, гаражного і
дачного будівництва; категорія земель:
землі житлової і громадської забудови;
вид використання земельної ділянки:
для обслуговування житлового будинку;
форма власності: приватна; площа
земельної ділянки: 0,0722 га. Земельна
ділянка має наступні зовнішні межі: від
А до Б - садове товариство «Мічурінець»,
від Б до В - землі ОСОБА_6, від В до Г -
землі Торезької міської ради, від Г до Д
- землі ОСОБА_7

Державна реєстрація земельної ділянки
здійснена на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), 25 березня 2013
року, ТТГВ ДП «Азовінжгеодезія», орган,
який зареєстрував земельну ділянку:
Відділ Держземагентства у м. Торезі,
дата державної реєстрації земельної
ділянки: 29 березня 2013 року.

Вказані обставини встановлені на
підставі витягу з Державного
земельного кадастру про земельну
ділянку № НВ-013 від 02 квітня 2013
року, кадастрового плану земельної
ділянки та витягу № 24/283 від 02 квітня 2013
року з технічної документації про
нормативну грошову оцінку земельної
ділянки (а.с.12-14).

Згідно з довідкою від 02 квітня 2013 року
№ 24/284 з державної статистичної
звітності земель та розподілу їх за
власниками земель, землекористувачами,
угіддями (за даними форми 6-зем),
власником земельної ділянки
кадастровий номер :43:001:0011, площею
0,0722 га, розташованої у АДРЕСА_1, є ОСОБА_1
на підставі договору купівлі-продажу
від 20 грудня 1996 року серії ВТС № 814853
(а.с.15).

Судом також встановлено, що на вказаній
земельній ділянці розташований
житловий будинок з господарськими
будівлями і спорудами.

На підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Торезького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 20 грудня 1996 року за № 3111,
зареєстрованого в Бюро технічної
інвентаризації м. Торезу 29 грудня 1996
року за № 11275 та в електронному Реєстрі
прав власності на нерухоме майно 10
грудня 2003 року за № 3857981, Ѕ частка
житлового будинку АДРЕСА_1, належала
ОСОБА_1

В подальшому на підставі договору
купівлі-продажу Ѕ частини житлового
будинку від 17 грудня 2003 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Торезького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в
реєстрі за № 2900, ОСОБА_1 продала, а
ОСОБА_9 купила Ѕ частини житлового
будинку АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Таким чином, нерухоме майно, яке
знаходиться на земельній ділянці у
власності позивача не перебуває.

Дослідивши облікову справу № 995328 на
земельну ділянку, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, суд встановив
наступне.

23 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
Реєстраційної служби з заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень (щодо права власності), в якій
просила здійснити державну реєстрацію
виникнення права приватної власності
на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.71).

Заява зареєстрована 23 квітня 2013 року о
13:19:13 за реєстраційним номером 955328.

Разом із заявою позивачем були надані
договір купівлі-продажу від 20 грудня 1996
року та витяг з Державного земельного
кадастру від 02 квітня 2013 року №
НВ-013, про що свідчить картка
прийму заяви № 1879991 (а.с.76).

Крім того, предметом розгляду
державного реєстратора також була
копія архівної копії державного акту
на право приватної власності на землю,
що відображено у внутрішньому описі
документів справи № 955328.

15 травня 2013 року за результатами
розгляду заяви ОСОБА_1 та доданих до неї
документів державний реєстратор
прийняв рішення за № 2264317 про відмову у
задоволенні заяви.

Рішенням мотивовано тим, що подані
документи не відповідають вимогам, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують, подані
документи не відповідають вимогам
чинного законодавства України, а саме:
дублікат договору купівлі-продажу
земельної ділянки містить дані про
площу, про попереднього власника, однак
не містить чітко визначеної адреси
земельної ділянки; до договору
купівлі-продажу земельної ділянки не
наданий державний акт на право
власності на землю, що є невід'ємною
частиною договору купівлі-продажу;
адреса та кадастровий номер об'єкта
нерухомого майна є його
ідентифікатором, що дає змогу
встановити його точне
місцезнаходження, що неможливо
встановити з дублікату договору
купівлі-продажу, наданого на
реєстрацію (а.с.81).

Вказане рішення позивач отримала 22
травня 2013 року, що встановлено на
підставі зробленого нею запису у
картці прийому заяви № 1879991 (а.с.73).

Із вказаною позовною заявою ОСОБА_1
звернулася до Донецького окружного
адміністративного суду 16 листопада 2013
року, про що свідчить штамп
підприємства зв'язку на конверті, в
якому здійснено поштове відправлення
(а.с.5).

Наведене зумовлює висновок, що позивач
скористалася своїм правом на
оскарження дій та рішення суб'єкта
владних повноважень в межах
шестимісячного строку на звернення до
суду, встановленого абз.1 ч.2 ст.99 КАС
України.

Вирішуючи справу по суті, до спірних
правовідносин суд застосовує
нижченаведені правові норми.

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав та інтересів
фізичних та юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, їхніх посадових і службових осіб
при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства (ч.1 ст.2 КАС України).

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.182 Цивільного
кодексу України право власності та
інші речові права на нерухомі речі,
обтяження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації. Порядок
проведення державної реєстрації прав
на нерухомість та підстави відмови в
ній встановлюються законом.

Спеціальним законом, що визначає
правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації за цим Законом,
та їх обтяжень і спрямований на
забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна
є Закон України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004
року № 1952-IV (далі - Закон № 1952), який на
час виникнення спірних правовідносин
діяв в редакції від 01 січня 2013 року.

Процедуру проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень (далі - державна
реєстрація прав), перелік документів,
необхідних для її проведення, права та
обов'язки суб'єктів у сфері державної
реєстрації прав, а також процедуру
взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна, визначає Порядок
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 22 червня 2011 року № 703 (далі - Порядок
№ 703).

Державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно, що передбачено
абз.2 ч.1 ст.2 Закону № 1952.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону № 1952 державна
реєстрація прав є обов'язковою.
Інформація про права на нерухоме майно
та їх обтяження підлягає внесенню до
Державного реєстру прав.

При цьому відповідно до ч.4 ст.3 Закону №
1952 права на нерухоме майно, що виникли
до набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом, за таких умов: якщо
реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав та
їх обтяжень.

Право власності, як одне з речових прав
на нерухоме майно, підлягає
обов'язковій державній реєстрації, що
передбачено п.1 ч.1 ст.4 Закону № 1952.

Зі змісту ч.1 ст.5 Закону № 1952 слідує, що
земельні ділянки належать до об'єктів
нерухомого майна, стосовно яких
проводиться державна реєстрація прав.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону № 1952 державна
реєстрація прав проводиться на
підставі: 1) договорів, укладених у
порядку, встановленому законом; 2)
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішень судів, що набрали законної сили;
6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Перелік документів для здійснення
державної реєстрації прав
визначається Кабінетом Міністрів
України у Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
що передбачено ч.2 ст.15 Закону № 1952.

Відповідно до п.26 Порядку № 703 для
проведення державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно необхідними
документами є документи, що
підтверджують виникнення, перехід або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно та інші
документи, визначені цим Порядком.

П.27 Порядку № 703 визначено, що
документами, які підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, є: 1) укладений в
установленому законом порядку договір,
предметом якого є нерухоме майно, права
щодо якого підлягають державній
реєстрації, або речове право на
нерухоме майно, чи його дублікат; 2)
свідоцтво про право власності на
частку в спільному майні подружжя в
разі смерті одного з подружжя, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 3) свідоцтво
про право на спадщину, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 4) свідоцтво
про придбання майна з прилюдних торгів
(аукціонів) та свідоцтво про придбання
майна з прилюдних торгів (аукціонів),
якщо прилюдні торги (аукціони) не
відбулися, видані нотаріусом, чи їх
дублікати; 5) свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане
державним реєстратором відповідно до
цього Порядку; 6) свідоцтво про право
власності, видане органом приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді; 7) свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, видане органом
місцевого самоврядування або місцевою
держадміністрацією до набрання
чинності цим Порядком; 8) рішення про
закріплення нерухомого майна на праві
оперативного управління чи
господарського відання, прийняте
власником нерухомого майна чи особою,
уповноваженою управляти таким майном;
9) державний акт на право власності на
земельну ділянку або на право
постійного користування земельною
ділянкою; 10) рішення суду, що набрало
законної сили, щодо права власності та
інших речових прав на нерухоме майно; 11)
ухвала суду про затвердження (визнання)
мирової угоди; 12) заповіт, яким
встановлено сервітут на нерухоме
майно; 13) закон, яким встановлено
сервітут на нерухоме майно; 14) рішення
уповноваженого законом органу
державної влади про повернення об'єкта
нерухомого майна релігійній
організації; 15) рішення власника майна,
уповноваженого ним органу про передачу
об'єкта нерухомого майна з державної у
комунальну власність чи з комунальної
у державну власність або з приватної у
державну чи комунальну власність; 16)
інші документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно відповідно до закону.

Законом України «Про форми власності
на землю» від 30 січня 1992 року № 2073-XII
запроваджено в Україні поряд з
державною - колективну і приватну форми
власності на землю.

На момент укладання ОСОБА_1 договору
купівлі-проваджу земельної ділянки, а
саме станом на 20 грудня 1996 року, порядок
набуття приватної власності на
земельну ділянку регламентував
Земельний кодекс України від 18 грудня
1990 року № 561-ХІІ, який діяв в редакції
від 22 червня 1993 року, (далі - ЗК України).

Відповідно до ч.1 ст.6 ЗК України
громадяни України мали право на
одержання у власність земельних
ділянок, зокрема для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка).

Способи набуття права приватної
власності громадян на землю визначала
ч.2 ст.6 ЗК України, відповідно до якої
громадяни набували право власності на
земельні ділянки у разі: одержання їх у
спадщину; одержання частки землі у
спільному майні подружжя;
купівлі-продажу, дарування та обміну.

Ч.3 ст.18 ЗК України передбачала, що
придбання земельних ділянок, що
перебувають у приватній власності,
провадиться за договором
купівлі-продажу, який посвідчується у
нотаріальному порядку.

Таким чином, станом на 20 грудня 1996 року
укладання нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу було одним із
способів набуття права приватної
власності на земельну ділянку.

Водночас, за правилами ч.4 ст.18 ЗК
України договір купівлі-продажу
земельної ділянки і документ про
оплату вартості землі слугували
підставою для відведення земельної
ділянки в натурі (на місцевості) і
видачі державного акта на право
власності.

Ч.1 ст.22 ЗК України було встановлено, що
право власності на землю виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.23 ЗК України
право власності на земельну ділянку
посвідчувалося державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів. Форми державних
актів затверджуються Верховною Радою
України.

Ст.30 ЗК України було встановлено, що при
переході права власності на будівлю і
споруду разом з цими об'єктами
переходить у розмірах, передбачених
ст.67 цього Кодексу, і право власності
або право користування земельною
ділянкою без зміни її цільового
призначення і, якщо інше не передбачено
у договорі відчуження - будівлі та
споруди. У разі зміни цільового
призначення надання земельної ділянки
у власність або користування
здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян
на жилий будинок і господарські
будівлі та споруди до кількох
власників, а також при переході права
власності на частину будинку в разі
неможливості поділу земельної ділянки
між власниками без шкоди для її
раціонального використання земельна
ділянка переходить у спільне
користування власників цих об'єктів.

Право власності або право користування
земельною ділянкою у перелічених
випадках посвідчується Радами
народних депутатів відповідно до вимог
ст.23 цього Кодексу.

Постановою Верховної Ради Української
РСР від 13 березня 1992 року № 2201-XII «Про
форми державних актів на право
власності на землю і право постійного
користування землею», (яка втратила
чинність на підставі Закону України
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 11
грудня 2003 року № 1377-IV), були затверджено
форми державних актів: на право
колективної власності на землю та на
право приватної власності на землю.

Аналіз положень ЗК України зумовлює
висновок про те, що укладання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
слугувало однією з передумов
виникнення права власності на неї.
Однак, для виникнення права власності
на земельну ділянку лише укладання
нотаріально-посвідченого договору
купівлі-продажу не було достатньо.
Такий договір слугував підставою для
встановлення землевпорядною
організацією меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і видачі
відповідною місцевою Радою народних
депутатів державного акта на право
власності. При цьому право власності на
земельну ділянку виникало після
отримання особою державного акта на
право власності, зареєстрованого
відповідною місцевою Радою народних
депутатів.

Наведене свідчить про обґрунтованість
доводів відповідача 2 про те, що для
реєстрації права власності на земельну
ділянку на ім'я ОСОБА_1 самого лише
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 20 грудня 1999 року не
достатньо, оскільки чинне на час
укладання цього договору
законодавство пов'язувало виникнення
права власності на землю з отриманням
державного акта на право власності.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону № 1952
систему органів державної реєстрації
прав становлять: Міністерство юстиції
України; центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері державної реєстрації прав;
органи державної реєстрації прав,
утворені Міністерством юстиції
України в установленому
законодавством порядку.

Згідно з приписами ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади, їхні
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

П.1 ч.1 ст.8 Закону № 1952 визначено, що до
повноважень органу державної
реєстрації прав належить проведення
державної реєстрації прав та їх
обтяжень або відмова у їх реєстрації.

П.п.1-2 ч.2 ст.9 Закону № 1952 передбачено, що
державний реєстратор: 1) встановлює
відповідність заявлених прав і поданих
документів вимогам законодавства, а
також відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, зокрема: відповідність
обов'язкового дотримання письмової
форми правочину та його нотаріального
посвідчення (у випадках, встановлених
законом); відповідність повноважень
особи, яка подає документи на державну
реєстрацію прав та їх обтяжень;
відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах; наявність
обтяжень прав на нерухоме майно,
зареєстрованих відповідно до вимог
цього Закону; наявність факту
виконання умов правочину, з якими закон
та/або договір (угода) пов'язує
можливість проведення державної
реєстрації виникнення, переходу,
припинення прав на нерухоме майно або
обтяження таких прав; 2) приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав; 3)
відкриває і закриває розділи
Державного реєстру прав, вносить до них
відповідні записи; 4) веде реєстраційні
справи щодо об'єктів нерухомого майна;
5) присвоює реєстраційний номер об'єкту
нерухомого майна під час проведення
державної реєстрації; 9) здійснює інші
повноваження, передбачені цим Законом
та іншими законами України.

Відповідно до ч.4 ст.9 Закону № 1952
державний реєстратор самостійно
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
відмову в такій реєстрації.

Аналіз наведених правових норм
зумовлює висновок, що у спірних
правовідносинах відповідачі
виступають у якості суб'єктів владних
повноважень, а спірні правовідносини
виникли внаслідок реалізації владних
управлінських функцій в сфері
державної реєстрації прав.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону № 1952
державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:
1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2)
встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3)
прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації; 4) внесення записів до
Державного реєстру прав; 5) видача
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно у випадках,
встановлених ст.18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Правові норми, що містяться у ч.ч.1, 3, 5, 7
ст.16 Закону № 1952, передбачають
наступне.

Заява про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень подається до органу
державної реєстрації прав у паперовій
або електронній формі у випадках,
передбачених цим Законом.

Разом із заявою про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень у
паперовій формі подаються оригінали
документів, необхідних для державної
реєстрації прав та їх обтяжень, їх
копії, засвідчені в установленому
порядку.

При отриманні заяви та документів,
необхідних для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, проводиться
реєстрація заяви у базі даних про
реєстрацію заяв та запитів із
зазначенням дати і часу реєстрації.

Державна реєстрація прав проводиться
на підставі заяви власника, іншого
правонабувача, сторони правочину, за
яким виникло право, уповноваженої ними
особи або державного кадастрового
реєстратора у випадках, передбачених
цим Законом.

Вимоги до документів, що подаються для
державної реєстрації прав встановлені
ст.17 Закону № 1952, відповідно до ч.3 якої
документи, що встановлюють виникнення,
перехід, припинення прав на нерухоме
майно і подаються для державної
реєстрації прав, повинні відповідати
вимогам, встановленим цим Законом та
іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.7 Порядку № 703 для
проведення державної реєстрації прав
заявник подає органові державної
реєстрації прав, нотаріусові заяву про
державну реєстрацію, форму та вимоги до
заповнення якої встановлює Мін'юст.

П.10 Порядку № 703 передбачено, що заявник
разом із заявою про державну
реєстрацію подає органові державної
реєстрації прав, нотаріусові необхідні
для такої реєстрації документи,
визначені цим Порядком, їх копії,
документ, що підтверджує внесення
плати за надання витягу з Державного
реєстру прав, та документ про сплату
державного мита.

Згідно з вимогами п.12 Порядку № 703 під
час розгляду заяви про державну
реєстрацію і документів, що додаються
до неї, державний реєстратор
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та
зареєстрованими речовими правами на
нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема
щодо:1) обов'язкового дотримання
письмової форми правочину та його
нотаріального посвідчення (у
встановлених законом випадках);2)
повноважень заявника; 3) відомостей про
нерухоме майно, речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень, наявних
у Державному реєстрі прав та поданих
документах; 4) наявності обтяжень прав
на нерухоме майно, зареєстрованих
відповідно до закону; 5) наявності факту
виконання умов правочину, з якими закон
та/або договір (угода) пов'язує
можливість проведення державної
реєстрації виникнення, переходу,
припинення прав на нерухоме майно або
обтяження таких прав.

Ч.1 ст.24 Закону № 1952 встановлено, що у
державній реєстрації прав може бути
відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене
право не підлягає державній реєстрації
відповідно до цього Закону; 2) об'єкт
нерухомого майна, розміщений на
території іншого органу державної
реєстрації прав;3) із заявою про
державну реєстрацію прав звернулася
неналежна особа; 4) подані документи не
відповідають вимогам, встановленим цим
Законом, або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; 5) заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна, крім випадків,
встановлених ч.9 ст.15 цього Закону; 5-1)
заяву про державну реєстрацію обтяжень
речових прав на нерухоме майно щодо
попереднього правонабувача подано
після державної реєстрації права
власності на таке майно за новим
правонабувачем; 5-2) заяву про державну
реєстрацію речових прав, похідних від
права власності, подано за відсутності
державної реєстрації права власності,
крім випадків, установлених ч.9 ст.15
цього Закону; 5-3) під час подання заяви
про державну реєстрацію права
власності на підприємство як єдиний
майновий комплекс, житловий будинок,
будівлю, споруду (їх окремі частини), що
виникло на підставі документа, за яким
правонабувач набуває також право
власності на земельну ділянку, не
подано заяву про державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку; 5-4)
після завершення п'ятиденного строку з
дня отримання заявником письмового
повідомлення про зупинення розгляду
заяви про державну реєстрацію прав не
усунено обставин, що були підставою для
прийняття такого рішення; 5-5) заяву про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень під час вчинення нотаріальної
дії з нерухомим майном, об'єктом
незавершеного будівництва подано не до
нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6)
заяву про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень в електронній формі подано
особою, яка не є державним кадастровим
реєстратором або державним виконавцем;
6) заявником подано ті самі документи,
на підставі яких заявлене право та
обтяження такого права вже
зареєстровано у Державному реєстрі
прав.

При цьому ч.4 ст.24 Закону № 1952
передбачено, що відмова в державній
реєстрації прав з підстав, не
передбачених цим Законом, заборонена.

Отже, перелік підстав для відмови в
державній реєстрації прав,
встановлений ч.1 ст.24 Закону № 1952, є
вичерпним.

Згідно з ч.2 ст.24 Закону № 1952 за
наявності підстав для відмови в
державній реєстрації державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень.

За результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію та документів,
необхідних для її проведення,
державний реєстратор приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або рішення про відмову в
такій реєстрації, що передбачено п.16
Порядку № 703.

П.23 Порядку № 703 визначено, що державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень виключно за наявності підстав
для відмови в державній реєстрації
прав, що визначені у Законі України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як встановлено судом, за результатами
розгляду заяви ОСОБА_1 про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо
права власності) державним
реєстратором прийнято рішення про
відмову у задоволенні заяви.

Проаналізувавши положення пп.2 п.1 ч.1
ст.9, ч.4 ст.9, ч.1 ст.15, ч.2 ст.24 Закону № 1952,
суд дійшов висновку, що у разі
наявності підстав для відмови в
державній реєстрації, державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень. Такого способу реалізації
владних управлінських функцій
державного реєстратора як прийняття
рішення про відмову у задоволенні
заяви Законом № 1952 не передбачено.

Таким чином, дійшовши висновку про
наявність підстав для відмови в
держаній реєстрації, будучи
зобов'язаним діями виключно в межах
повноважень, в порядку та у спосіб, що
визначені законом, відповідач
зобов'язаний був прийняти рішення про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень.

Форми рішень державного реєстратора
прав на нерухоме майно та вимоги до їх
оформлення встановлені наказом
Міністерства юстиції України «Про
затвердження форм рішень державного
реєстратора прав на нерухоме майно та
вимог до їх оформлення» від 26 грудня 2011
року № 3601/5, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 27 грудня
2011 року за № 1538/20276.

При цьому вказаним наказом не
передбачене така форма рішення як
рішення про відмову у задоволенні
заяви.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Як наслідок, рішення про відмову у
задоволенні заяви від 15 травня 2013 року
№ 2264317 підлягає визнанню протиправним
та скасуванню як таке, що не відповідає
вимогам п.1 ч.3 ст.2 КАС України, а позовні
вимоги в цій частині підлягають
задоволенню.

За висновком суду, належним способом
відновлення порушеного права позивача
має бути покладання на відповідача 2
обов'язку повторно розглянути заяву
ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень (щодо права власності),
подану 23 квітня 2013 року о 13:19:13 та
зареєстровану за реєстраційним
номером 955328.

Стосовно позовних вимог про визнання
незаконними дій державного
реєстратора щодо відмови в реєстрації
права власності на земельну ділянку
суд відзначає наступне.

Вчинення дій суб'єктом владних
повноважень є способом реалізації
наданої суб'єкту владних повноважень
компетенції. Самі по собі оспорювані
дії не тягнуть за собою будь-яких
правових наслідків для позивача.
Правові наслідки для позивача має
рішення суб'єкта владних повноважень
(акт індивідуальної дії) - рішення про
відмову у задоволенні заяви від 15
травня 2013 року, саме воно впливає на
його права та інтереси.

Виходячи із завдань адміністративного
судочинства, як то захист прав, свобод
та інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства,
судовий захист права може бути
здійснений лише у разі його порушення
рішеннями, діями чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень.

Оскільки оспорювані дії відповідача не
створювали правових наслідків для
позивача, позовні вимоги про визнання
їх незаконними не підлягають
задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, беручи до уваги, що ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
достатність і взаємний зв'язок доказів
у їх сукупності, суд дійшов висновку
про часткове задоволення позовних
вимог.

Відповідно ч.1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено, що передбачено
ч.3 ст.94 КАС України.

Позивачем, на користь якого ухвалено
рішення, документально підтверджені
судові витрати по сплаті судового
збору в сумі 68,82 грн. З урахуванням
часткового задоволення позовних вимог
на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету
України підлягають присудженню 45,88 грн.

Керуючись Конституцією України,
ст.ст.2-15, 17-20, 69-72, 94, 98, 159-163, 185-186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

постановив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Реєстраційної служби Торезького
міського управління юстиції,
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Торезького міського управління
юстиції Вельбицького Олександра
Антоновича про визнання дій та рішення
незаконними та зобов'язання вчинити
певні дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Торезького міського управління
юстиції Вельбицького Олександра
Антоновича від 15 травня 2013 року № 2264317
про відмову в задоволенні заяви.

3. Зобов'язати державного реєстратора
прав на нерухоме майно Реєстраційної
служби Торезького міського управління
юстиції Вельбицького Олександра
Антоновича повторно розглянути заяву
ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень (щодо права власності),
подану 23 квітня 2013 року о 13:19:13 та
зареєстровану за реєстраційним
номером 955328 з прийняттям рішення у
відповідності до вимог чинного
законодавства.

4. В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

5. Стягнути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 судові
витрати по сплаті судового збору в сумі
45 (сорок п'ять) гривень 88 копійок.

6. Постанова прийнята, складена та
підписана у нарадчій кімнаті 24 грудня
2013 року.

7. Постанова може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Донецькій окружний адміністративний
суд в порядку, визначеному ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом ч.3 ст.160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

8. Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених ч.4
ст.167 Кодексу адміністративного
судочинства України, було повідомлено
про можливість отримання копії
постанови суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

9. Постанова набирає законної сили
після закінчення строків подання
апеляційної скарги, якщо вона не була
подана у встановлені строки. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Суддя
Кравченко Т.О.