Справа № 802/4918/13-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 січня 2014 р.
Справа № 802/4918/13-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Віятик Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання:
Бондаренка Ігоря Валерійовича

позивача:
Таранюк Л.Ю.

відповідача:
Мацюк О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: Прокурора Літинського
району

до: Літинської селищної ради

про: визнання протиправним та
скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

19.12.2013 року Прокурор Літинського району
Вінницької області звернувся до
Вінницького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Літинської селищної ради Вінницької
області про визнання протиправним та
скасування рішення позачергової 33
сесії 6 скликання Літинської селищної
ради від 02.12.2013 року №543 "Про стан
громадських прав і свобод в Україні та
підтримку євроінтеграційного курсу".

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала в
повному обсязі. На їх обґрунтування
пояснила, що в порядку здійснення
нагляду за додержанням і застосуванням
законів прокурором Літинського району
виявлено порушення відповідачем норм
Конституції та законів України під час
прийняття оспорюваного рішення.
Зазначила, що дане рішення прийнято із
виходом за межі повноважень органу
місцевого самоврядування, оскільки
були вирішені питання, не віднесені до
компетенції селищної ради. Позивач
вважає, що оспорюване рішення підлягає
визнанню протиправним та скасуванню у
судовому порядку, просить позов
задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги визнав
повністю.

Розглянувши позовну заяву по суті,
заслухавши у судовому засіданні
пояснення сторін, дослідивши наявні у
справі матеріали, оцінивши їх в
сукупності, перевіривши їх
дослідженими доказами, у відповідності
до норм чинного законодавства, суд
дійшов до висновку, що позов підлягає
задоволенню повністю.

Судом встановлено, що у ході перевірки,
проведеної прокуратурою Літинського
району Вінницької області, в порядку
правозахисної діяльності, встановлено,
що позачерговою 33 сесією 6 скликання
Літинської селищної ради прийнято
рішення від 02.12.2013 року №543 "Про стан
громадських прав і свобод в Україні та
підтримку євроінтеграційного курсу",
за яким підтримано звернення
Літинської селищної ради до Президента
України, Кабінету Міністрів України,
Генеральної прокуратури України,
працівників правоохоронних органів,
засобів масової інформації, за змістом
якого ставиться вимога про складання
повноважень усіма членами Уряду.

За наслідками виявлених під час
перевірки порушень закону, без
внесення подання, прокурор Літинського
району звернувся до суду щодо визнання
протиправним та скасування рішення
позачергової 33 сесії 6 скликання
Літинської селищної ради від 02.12.2013
року №543 "Про стан громадських прав і
свобод в Україні та підтримку
євроінтеграційного курсу".

Щодо повноважень позивача на звернення
до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень
Конституції України, на прокуратуру
покладено виконання функції нагляду за
додержанням і застосуванням законів.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про
прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-XII,
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів є, зокрема,
відповідність актів, що видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам.

Пунктом 2 частини 5 статті 23 Закону
України "Про прокуратуру" від 05.11.1991
року №1789-XII передбачено, що прокурор,
без внесення подання, може звернутися
до суду щодо визнання протиправним
рішення чи окремих його положень і щодо
скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень.

Отже, звертаючись до суду із даною
вимогою, прокурор діє як посадова особа
органу державної влади та набуває
статусу позивача.

Щодо правомірності оспорюваного
рішення, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
гарантовано, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Конституції
України, носієм суверенітету і єдиним
джерелом влади в Україні є народ. Народ
здійснює владу безпосередньо і через
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конституції України,
державна влада в Україні здійснюється
на засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову.

Статтею 7 Конституції України
передбачено, що в Україні визнається і
гарантується місцеве самоврядування.

Частиною 1 статті 140 Конституції
України визначено, що місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Частиною 3 вказаної статті встановлено,
що місцеве самоврядування
здійснюється територіальною громадою
в порядку, встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи.

Таким чином, місцеве самоврядування є
одним із проявів здійснення народом, у
формі територіальної громади, влади,
яка, в свою чергу, не належить до жодної
із гілок державної влади, що
характеризується самостійністю у
вирішенні певного кола питань.

Водночас, предметом відання місцевого
самоврядування є не будь-які питання
суспільного життя, а питання саме
місцевого значення, тобто ті, що
пов'язані передусім із життєдіяльністю
територіальних громад.

Висновки аналогічного характеру
наведені у рішенні Конституційного
Суду України від 26.03.2002 року №6-рп/2002 у
справі за конституційним поданням
Міністерства внутрішніх справ України
щодо офіційного тлумачення положення
частини другої статті 28 Закону України
"Про статус депутатів місцевих Рад
народних депутатів" (справа про охорону
трудових прав депутатів місцевих рад)
(пункт 4).

Європейською хартією місцевого
самоврядування (ратифікована Законом
України від 15.07.1997 року №452/97-ВР)
закріплено, що головні повноваження і
функції місцевих властей визначаються
конституцією або законом. Однак це
положення не перешкоджає наділенню
місцевих властей повноваженнями і
функціями для спеціальних цілей
відповідно до закону. Місцеві власті в
межах закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу (ч. 1, ч. 2 ст. 4).

Отже, органи місцевого самоврядування
в межах закону мають право вільно
вирішувати будь-яке питання місцевого
значення, яке не вилучене із сфери
їхньої компетенції і вирішення якого
не доручене жодному іншому органу.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" від
21.05.1997 року №280/97-ВР, сільські, селищні,
міські ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання (загальна
компетенція).

Згідно з ст. 26 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" від
21.05.1997 року №280/97-ВР, сільські, селищні,
міські ради на пленарних засіданнях
вирішують визначений перелік питань,
які віднесено до їх виключної
компетенції.

Вказані статті не відносять ні до
загальної, ні до виключної компетенції
міських рад повноваження щодо розгляду
та вирішення питань, що викладені у
Зверненні депутатів Літинської
селищної ради до Президента України,
Кабінету Міністрів України,
Генеральної прокуратури України,
працівників правоохоронних органів,
засобів масової інформації (а.с. 16).

Крім того, Конституцією України та
законами України визначено інший
порядок вирішення зазначених в даному
зверненні питань.

Із системного аналізу наведених норм,
суд приходить до висновку, що
відповідач, приймаючи від імені
територіальної громади селища
міського типу Літин оспорюваного
рішення, вирішував питання, які не
стосуються життєдіяльності даної
територіальної громади, не належать до
його компетенції і віднесені законом
до повноважень інших органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 Конституції
України, органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" від
21.05.1997 року №280/97-ВР, рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень.

Як зазначено у рішенні Коснтитуційного
Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 у
справі за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
(справа про скасування актів органів
місцевого самоврядування), органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію (пункт 4).

Враховуючи наведене, незалежно від
того чи має рішення органів місцевого
самоврядування нормативний характер,
воно є обов'язковим до виконання в
межах відповідної територіальної
громади.

Суд вважає за необхідне наголосити, що
за своїм змістом оспорюваного рішення
має форму звернення депутатів селищної
ради із викладеною у ньому оцінкою
політичної ситуації у країні та
закликами до органів державної влади
щодо вжиття певних заходів. Оскільки за
своєю правовою природою таке рішення
не стосується питань територіальної
громади, викладення його у формі
рішення селищної ради та, як наслідок,
надання йому ознак обов'язкового
виконання є виходом за межі
повноважень відповідача.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" від
21.05.1997 року №280/97-ВР встановлено, що акти
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Відповідно до п. 1 ст. 136 КАС України,
позивач може відмовитися від
адміністративного позову, а відповідач
- визнати адміністративний позов
протягом всього часу судового
розгляду, зробивши усну заяву. Якщо
відмову від адміністративного позову
чи визнання адміністративного позову
викладено в адресованій суду письмовій
заяві, ця заява приєднується до справи.

Пунктом 3 ст. 136 КАС України передбачено,
що судове рішення у зв'язку з відмовою
від адміністративного позову,
визнанням адміністративного позову чи
примиренням сторін ухвалюється за
правилами, встановленими статтями 112, 113
цього Кодексу.

В п. 3 ст. 112 КАС України зокрема
зазначено, що у разі повного визнання
відповідачем адміністративного позову
і прийняття його судом приймається
постанова суду про задоволення
адміністративного позову.

З урахуванням викладеного та
враховуючи визнання позову
відповідачем, суд дійшов висновку, що
рішення позачергової 33 сесії 6
скликання Літинської селищної ради від
02.12.2013 року №543 "Про стан громадських
прав і свобод в Україні та підтримку
євроінтеграційного курсу" підлягає
визнанню протиправним та скасуванню, а
адміністративний позов - задоволенню
повністю.

В силу вимог ст. 94 КАС України, судові
витрати на користь сторін не
присуджуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, Вінницький
окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити
повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення №543 від 02.12.2013р. 33 (позачергової)
сесії 6 скликання Літинської селищної
ради Вінницької області "Про стан
громадських прав і свобод в Україні та
підтримку євроінтеграційного курсу
України".

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Віятик Наталія
Володимирівна