Справа № 649/693/13-а
Суддя: Гапоненко Р. В.
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа 649/693/13-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 року Великолепетиський
районний суд Херсонської області у
складі:

головуючого

Гапоненко Р.В.;

секретаря судових
засідань
ОСОБ
А_1;

за участю: позивача

ОС
ОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 праці
та соціального

захисту населення Великолепетиського
районної

державної адміністрації Херсонської
області
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Велика
Лепетиха Великолепетиського району
Херсонської області адміністративну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
праці та соціального захисту населення
Великолепетиської районної державної
адміністрації Херсонської області,
ОСОБА_5 соціального захисту населення
ОСОБА_6 обласної державної
адміністрації, ОСОБА_6 центру по
нарахуванню та виплат про визнання дій
протиправними та зобов’язання вчинити
певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
вищевказаним позовом до відповідачів,
який змінив та доповнив, в
обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що він має статус
учасника ліквідації наслідків
Чорнобильської катастрофи 1-ї
категорії, інваліда 3-ї групи та
знаходиться на обліку в ОСОБА_3 праці та
соціального захисту населення
Великолепетиської районної державної
адміністрації Херсонської області.
Йому стало відомо, що відповідно до
рішення Верховного Суду України від
08.06.2005 року та рішення
Адміністративного Суду України від
02.06.2006 року положення постанови
Кабінету Міністрів України від 28.07.1996
року № 836 визнано такою, що не
відповідає вимогам чинного
законодавства України і згідно цього
Постанова Кабінету Міністрів України
від 28.07.1996 року № 836 порушує його
гарантовані Конституцією України та
законами України права, звужують обсяг
прав та пільг. Згідно до Постанови
Кабінету Міністрів України № 562 «Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12.07.2005
року, розмір щорічної допомоги на
оздоровлення інвалідам 3-ї групи
становить 90 грн. Відповідно до абзацу
третього ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 796-12 від
28.02.1991 року йому гарантовано щорічну
разову допомогу на оздоровлення.
Зазначена разова допомога на
оздоровлення учасникам ліквідації
наслідків Чорнобильської катастрофи
1-ї категорії виплачується в розмірі
чотири мінімальних заробітних плати.
ОСОБА_3 праці та соціального захисту
населення у офіційних відповідях
пояснює, що вони здійснюють виплату
компенсації щорічної допомоги на
оздоровлення у межах повноважень та
відповідно до законів. Основні
положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, визначені та закріплені в
Законі України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» № 796-12 від 28.02.1991 року.
Вважає, що відповідач грубо порушив
норми частини 3 статті 8, ст. 22
Конституції України, частини 12 пункту 1
рішення Конституційного Суду України
від 09.07.2007 року № 6-рп/2007, рішення
Верховного Суду України від 08.06.2005 року
та рішення Адміністративного Суду
України від 02.06.2006 року, статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
№ 796-12 від 28.02.1991 року. Рішенням
Конституційного Суду України від 09.07.2007
року № 6-рп/2007 визнано неконституційною
статтю 71 Закону України «Про державний
бюджет України на 2007 рік», тим самим
підтвердив, що зазначеними вище
інструкціями знов у грубій формі
порушуються права і свободи окремих
верст громадян, у даному випадку
учасників ліквідації наслідків від
Чорнобильської катастрофи. Рішенням
Верховного Суду України від 08.06.2005 року
та рішенням Вищого Адміністративного
Суду України від 02.06.2006 року, положення
Постанови Кабінету Міністрів України
від 28.07.1996 року № 836 визнано таким, що не
відповідає чинному законодавству
України. Положення законів України
«Про Державний бюджет України на певні
роки» обмежують конституційні права
громадян на соціальний захист,
заробітну плату, встановлені законами
України пільги, компенсації і гарантії,
розміри і порядок їх надання. Зупинення
Законом положень інших законів України
щодо надання пільг, компенсацій і
гарантій, суперечить частині другій
статті 8, статті 16, частині п'ятій статті
17, частині другій статті 19, чистині
третій статті 22, частині першій,
четвертій статті 43, частині першій
статті 46, статтям 48, 49, пунктам 1, 6
частини першої статті 92, частині другій
статті 95 Конституції України.
Підтвердженням неконституційності
положень законів України «Про
Державний бюджет України на певні
роки» викладені у рішеннях
Конституційного Суду України від 22
липня 1999 року, від 20 березня 2002 року, від
01 грудня 2004 року. Встановлений частиною
другою статті 95 Конституції України,
частиною другою статті 38 Кодексу
перелік правовідносин, які регулюються
законом про Державний бюджет України, є
вичерпним. Зі змісту наведених
положень Конституції України та
Кодексу вбачається, що закон про
Державний бюджет України як правовий
акт, чітко зумовлений поняттям бюджету
як плану формування та використання
фінансових ресурсів, має особливий
предмет регулювання, відмінний від
інших законів України - він стосується
виключно встановлення доходів та
видатків держави на загальносуспільні
потреби, зокрема і видатків на
соціальний захист і соціальне
забезпечення, тому цим законом не
можуть вноситися зміни, зупинятися дія
чинних законів України, а також
встановлюватися інше (додаткове)
правове регулювання відносин, що є
предметом інших законів України. Таке
положення закріплено і в частині
третій статті 27 Кодексу. Права і
свободи людини є невідчужуваними та
непорушними,- стаття 21 Конституції
України, їх зміст і обсяг при прийняті
нових законів або внесенні змін до
чинних законів не може бути звужений,-
стаття 22 Конституції України.
Відповідно до частини третьої статті 64
Конституції України, право громадян на
соціальний захист, інші
соціально-економічні права можуть бути
обмежені, у тому числі зупиненням дії
законів (їх окремих положень), лише в
умовах воєнного або надзвичайного
стану на певний строк. Таку правову
позицію Конституційний Суд України
висловив у рішенні від 20 березня 2002
року № 5-рп/2002 (v005p710-02) (справа щодо
пільг, компенсацій і гарантій) (пункт 6
мотивувальної частини). Утверджуючи і
забезпечуючи права і свободи громадян,
держава окремими законами України
встановила певні соціальні пільги,
компенсації і гарантії, що є складовою
конституційного права на соціальний
захист і юридичними засобами
здійснення цього права, а тому
відповідно до частини другої статті 6,
частини другої статті 19, частини першої
статті 68 Конституції України. Вони є
загальнообов'язковими, однаковою мірою
мають додержуватися органами
державної влади, місцевого
самоврядування, їх посадовими особами.
Позиція відповідача ґрунтується
виключно на постановах Кабінету
Міністрів України. Згідно з положенням
частини четвертої статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу. Невиконання державою своїх
соціальних зобов'язань щодо окремих
осіб, не виконання посадовими особами
постанови Одеського апеляційного
адміністративного суду від 15 лютого 2012
року (справа № 2-а-198/10/2103) та ухвали
Вищого адміністративного суду України
від 12 червня 2013 pоку (К/9991/20052/12),
(К9991/20737/12), ставить громадян у нерівні
умови, підриває принцип довіри особи до
держави, що закономірно призводить до
порушення принципів соціальної,
правової держави. Крім того вважає, що
згідно ст. 99 КАС України вказано, що
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду встановленого
цим КАС України або іншими законами.
Відповідно до Віденської конвенції про
цивільну відповідальність за ядерну
шкоду від 21 травня 1963 року,- Україна
приєдналася 12 липня 1996 року (Закон
України «Про приєднання України до
Віденської конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду» №
334/96-ВР від 12 липня 1996 року) аварія на
ЧАЕС є ядерним інцидентом, в тлумаченні
Конвенції відповідальність за ядерну
шкоду є абсолютною, а стаття VI
Конвенції передбачає строк позовної
давності за вимогами про відшкодування
ядерної шкоди завданої здоров'ю в
тридцять років. Таким чином, вважає, що
застосування строків позовної
давності згідно КАС України, як
обґрунтування для задоволення позову
про стягнення недоплаченої суми
компенсації на оздоровлення
чорнобильцям є незаконним. Просить суд:
дії ОСОБА_3 праці та соціального
захисту населення Великолепетиської
районної державної адміністрації,
ОСОБА_5 соціального захисту населення
ОСОБА_6 обласної державної
адміністрації, ОСОБА_6 центра по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат в частині нарахування та
виплати разової допомоги на
оздоровлення - визнати протиправними.
Зобов'язати ОСОБА_3 праці та
соціального захисту населення
Великолепетиської районної державної
адміністрації Херсонської області,
ОСОБА_5 соціального захисту населення
ОСОБА_6 обласної державної
адміністрації, ОСОБА_6 центр по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат - здійснити перерахунок та
виплатити на його користь недоплачену
щорічну компенсацію на оздоровлення за
2011, 2012 та 2013 роки, виходячи з розміру
чотирьох мінімальних заробітних плат,
відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 796-12 від
28.02.1991 року

У судовому засіданні представник
відповідача, ОСОБА_3 праці та
соціального захисту населення
Великолепетиської районної державної
адміністрації, ОСОБА_4 позов не визнав
та пояснив що статтею 62 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» зазначено,
що роз'яснення порядку застосування
цього Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України рішення якого є обов'язковими
для виконання Міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами виконавчої влади, всіма
суб'єктами господарювання незалежно
від їх відомчої підпорядкованості та
форм власності. Постановою Кабінету
Міністрів України від 20.09.2005 року № 9
затверджено порядок використання
коштів державного бюджету, виконання
програм, пов'язаних із соціальним
захистом громадян, постраждалих
внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно підпункту 4 пункту 4 Порядку
щорічна допомога на оздоровлення
призначається відповідно до частини 4
статті 48 Закону та Постанови Кабінету
Міністрів України від 12.07.2005 року № 562
"Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", яка
встановлює розмір щорічної допомоги на
оздоровлення. Згідно вказаної
постанови щорічна допомога
оздоровлення з 2005 року і по
сьогоднішній день інвалідам III-ї групи
виплачується у розмірі 90 грн. Згідно до
п. 2 порядку розпорядниками бюджетних
коштів нижчого рівня програмами
визначаються Міністерство соціальної
політики Автономної Республіки Крим,
головні управління праці та
соціального захисту населення
обласних, Головне управління
соціального захисту населення
Київської міської, управління праці та
соціального захисту населення
Севастопольської міської, управління
(відділи) праці та соціального захисту
населення районних (міських)
держадміністрацій, виконкомів міських,
районних у містах рад, Фонд соціального
захисту інвалідів. Згідно до п. 4
порядку, виплата компенсацій та
допомоги певних видів програмами,
пов'язаними із соціальним захистом
громадян, постраждалих внаслідок
Чорнобильської катастрофи,
проводиться центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат,
управліннями праці соціального
захисту населення районних (міських)
держадміністрацій. Щорічна
компенсація на оздоровлення особам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи відсутня в
щорічних бюджетних призначеннях
Великолепетиського управління праці
та соціального захисту населення.
ОСОБА_3 не є розпорядником бюджетних
коштів за рахунок яких виплачується
одноразова допомога на оздоровлення
особам, що постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи. Таким
розпорядником зазначених коштів є
ОСОБА_5 соціального захисту населення
ОСОБА_6 обласної державної
адміністрації, а органом, який здійснює
безпосередню видання даного виду
допомоги є ОСОБА_6 центр по нарахуванню
здійсненню соціальних виплат. ОСОБА_3
праці та соціального за населення
здійснює лише розрахунок щорічної
допомоги на оздоровлення у своїй
діяльності керується статтею 95
Конституції України, відповідно до
якої виключно Законом про Державний
бюджет України визначаються будь-які
видатки держави на загальнодоступні
потреби, розмір і цільове призначення
цих видатків. Відповідно до статті 3
Закону України від 05 червня 2012 року №
4901-VI «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень», виконання
рішень суду про стягнення коштів,
боржником за яким є державний орган,
здійснюється Державною казначейською
службою України у межах бюджетних
призначень шляхом списання коштів з
рахунків такого державного органу, а у
разі відсутності у зазначеного органу
відповідних призначень— за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення рішень
суду. Керуючись нормами статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України, для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Крім того, зазначив, що
відповідно до статей II, IV, V Віденської
конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду від 21
травня 1963 року, на яку посилається у
своїй заяві ОСОБА_2, визначено, що
відповідальність за ядерну шкоду несе
оператор ядерної установки. Відповідно
підпункту с). пункту 1 статті І,
вищезазначеної Конвенції: «Оператор» в
отношении ядерной установки означает
лицо, назначенное или признанное
отвечающим за установку государством в
качестве оператора этой установки».
Виходячи з вищенаведеного, оператором
ядерної установки є керівництво
Чорнобильської АЕС. Застосування
строку позовної давності в тридцять
років можливе лише до оператора
ядерної установки. Враховуючи
вищевикладене, управління праці та
соціального захисту населення
Великолепетиської районної державної
адміністрації вважає, що ОСОБА_2
невірно застосовує поняття строку
позовної давності в тридцять років до
виплати ОСОБА_3 разової грошової
допомоги на оздоровлення. Просить суд
відмовити у повному обсязі в
задоволенні позовних вимог позивача.

Представник відповідача ОСОБА_5
соціального захисту населення ОСОБА_6
обласної державної адміністрації у
судове засідання не з’явився, але
надав суду заперечення згідно яких
позовні вимоги позивача вважає
необґрунтованими. Просить суд
застосувати строк позовної давності
передбаченні ст. 99 КАС України та
відмовити в задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_6 центр
по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у судове засідання
не з’явився, але надав суду
заперечення згідно яких вважає вимоги
позивача щодо проведення та виплати за
2011, 2012, 2013 роки щорічної разової
допомоги на оздоровлення, що надається
згідно з Законом України "Про статус та
соціальний захист громадян
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи" та визнання дій по
недоплаті зазначеної допомоги
протиправними не підлягає задоволенню.
Просить суд визнати ОСОБА_6 центр по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат неналежним відповідачем по
справі за позовом ОСОБА_2 Застосувати
наслідки пропуску строку звернення до
суду позивачем ОСОБА_2П щодо його вимог
за 2011 - 2012 роки; відмовити в задоволенні
позовних вимог позивача ОСОБА_2 за 2013
рік в повному обсязі в зв'язку з тим, що
нарахувати та виплатити допомогу у
розмірах визначених у позовній заяві у
ОСОБА_6 центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат немає
законних підстав та повноважень.

Вислухавши пояснення сторін та
дослідивши письмові матеріали справи,
суд вважає позов необґрунтованим та
таким, що не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно до ухвали
Великолепетиського районного суду
Херсонської області від 01 серпня 2013
року, адміністративний позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 праці та соціального захисту
населення Великолепетиської районної
державної адміністрації, в частині
визнання дій протиправними,
зобов’язання до вчинення певної дії та
стягнення коштів призначених для
виплати щорічної разової допомоги на
оздоровлення за період з 2011 року по
01.02.2013 року, залишено без розгляду. Тому
посилання позивача на строк позовної
давності на тридцять років відповідно
до Віденської конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду від 21
травня 1963 року є безпідставними.

Згідно посвідчення серія № 0232208
позивач є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильської АЕС
1 категорії, та посвідчення серії ААА
195707 являється інвалідом 3 групи, у
зв'язку з чим користується правами та
пільгами, передбаченими Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, що постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно довідки ОСОБА_3 праці
та соціального захисту населення від
03.07.2013 року позивачу за період 2012 - 2013
роки виплачувалась допомога на
оздоровлення в сумі 90 грн. згідно
постанови КМУ від 12 липня 2005 року № 562
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Згідно до Постанови Кабінету Міністрів
України № 562 від 12.07.2005 року «Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
встановлений розмір допомоги на
оздоровлення, а саме - 90 грн. для осіб, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, 1 категорії, інвалідам 3-ї
групи.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних та юридичних осіб у
сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку, у тому числі, органів
державної влади.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статті 50 Конституції
України кожен має право на безпечне для
життя і здоров'я довкілля та на
відшкодування завданої порушенням
цього права шкоди.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, зокрема, соціальний захист
потерпілого населення, визначені
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
передбачено право позивача на
отримання щорічної допомоги на
оздоровлення у розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат.

Законом передбачено, що розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати, а
фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього закону, здійснюється
за рахунок державного бюджету.

Міністерство праці і соціальної
політики України, як головний
розпорядник коштів, забезпечує через
місцеві органи праці та соціального
захисту населення виплату допомоги на
оздоровлення громадян, постраждалих
внаслідок Чорнобильської катастрофи у
розмірах, на які затверджені кошториси
і які розраховані згідно постанов
Кабінету Міністрів України від 26.07.1996
року № 836 «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та від
12.07.2005 року № 562 «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Розпорядники бюджетних коштів нижчого
рівня - управління праці та соціального
захисту населення, беруть бюджетні
зобов'язання та проводять видатки
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених кошторисами, як це
передбачено ст.51 Бюджетного кодексу
України.

Розміри щорічної допомоги на
оздоровлення відповідної категорії
громадян, на яких розповсюджується дія
Закону України «Про статус ї
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», встановлюється цим
законом.

Рішенням Конституційного Суду України
від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011
закріплено, що в одних законах
безпосередньо встановлено розміри
соціальних виплат, а в інших їх
визначення віднесено до повноважень
Кабінету Міністрів України. Відповідно
до положень законів України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» визначення
порядку та розмірів соціальних виплат
віднесено до відання Кабінету
Міністрів України.

Відповідно до п. 4 прикінцевих положень
Закону України «Про державний бюджет
на 2013 рік» у 2013 році норми і положення
статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» застосовуються у порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України виходячи з наявних
фінансових ресурсів Державного
бюджету України та бюджету Пенсійного
фонду України на 2013 рік.

На дійсний час вищезазначені положення
та постанова Кабінету Міністрів
України від 12.07.2005 року №562 «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» не визнано
неконституційними.

Згідно із положенням ч. 4 ст. 9 КАС
України у разі невідповідності
нормативно-правового акту Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншого правового акту, суд застосовує
акт, який має вищу юридичну силу.

Свої запереченнях відповідачі
обґрунтовують тим, що вони виконують
програми по соціальному захисту
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи в межах
чітких бюджетних призначень, а тому
виникає загроза утворення
заборгованості з цих виплат перед
громадянами, які не звернулися до суду,
отже це порушує ст. 24 Конституції
України, якою передбачено, що громадяни
мають рівні конституційні права і
свободи і є рівними перед законом.

Відповідно до п. 2 рішення
Конституційного суду України №3-рп/2012
року від 25.01.2012 КМУ України регулює
порядок та розміри соціальних виплат
та допомоги, які фінансуються за
рахунок коштів Державного бюджету
України, відповідно до Конституції та
законів України. Також у зазначеному
рішенні вказано, що суди загальної
юрисдикції України під час вирішення
справ щодо соціального захисту прав
громадян повинні застосовувати
нормативно - правові акти КМУ, прийняті
на підставі і на виконання Бюджетного
кодексу України, інших законів України,
в тому числі закону про Державний
бюджет України на відповідний рік.

Таким чином, суд вважає. що передбачені
законами соціально - економічні права
не є абсолютними, отже механізм
реалізації цих прав може бути
змінений державою, зокрема через
неможливість їх фінансового
забезпечення шляхом пропорційного
перерозподілу коштів з метою
збереження балансу інтересів усього
суспільства, а позивач має право на
отримання щорічної допомоги на
оздоровлення в розмірі встановленому
Постановою Кабінету Міністрів України
від 12.07.2005 року №562 «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

На підставі вищевикладеного,
відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 12.07.2005 року №562
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», ч. 4 ст. 48, ч.
7 ст. 48, 62 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи , Рішенням Конституційного
Суду України від 26 грудня 2011 року
№20-рп/2011, Рішення Конституційного суду
України № 3-рп/2012 року, Законом України
"Про Державний бюджет України на 2013
рік", ст.ст. 6-11, 17, п. 2 ч. 2. ст. 162 КАС
України, керуючись ст. ст. 159-163,167 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 праці та
соціального захисту населення
Великолепетиської районної державної
адміністрації Херсонської області,
ОСОБА_5 соціального захисту населення
ОСОБА_6 обласної державної
адміністрації, ОСОБА_6 центру по
нарахуванню та виплат про визнання дій
протиправними та зобов’язання вчинити
певні дії – відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
Адміністративного Судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Головуючий

підпис

КОПІЯ ВІРНА

Голова
суду

ОСОБА_7