Справа № 2а-196/10
Суддя: Гуляк В.В.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
Справа № 876/12431/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гуляка В.В.,

суддів:
Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Головного Управління пенсійного фонду
України в Закарпатській області на
постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 28 липня 2010 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Головного Управління
пенсійного фонду України в
Закарпатській області про визнання
протиправними дій відповідача та
зобов'язання до вчинення певних дій ,-

встановив :

У серпні 2009 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
відповідача Головного УПФ України в
Закарпатській області, в якому просив :
- визнати неправомірними дії
відповідача щодо відмови у перерахунку
основної та додаткової пенсії, як
особі, яка постраждала внаслідок
аварії на ЧАЕС, інваліду 1 категорії, ІІ
групи відповідно до Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»; -
зобов'язання відповідача донарахувати
та виплатити пенсію у розмірі 8
мінімальних пенсій за віком та
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 75% мінімальної
пенсії за віком з 01.11.2006 р. по день
постановлення рішення по даній справі,
виходячи з розміру, встановленого ч.1
ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» на день виплати.

В обгрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що він віднесений до 1
категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи
та якому встановлено ІІ групу
інвалідності, пов'язану з наслідками
аварії на ЧАЕС згідно довідки виданої
МСЕК. В порушення вимог статтей 50, 54
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), якими передбачені
розміри державної пенсії для
інвалідів, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою
та додаткової пенсії за шкоду
заподіяну здоров'ю, дані пенсії
позивачу виплачені не у повному
розмірі.

Відповідач Головне УПФ України в
Закарпатській області позову не
визнав, у суді першої інстанції подав
заперечення, просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Оскаржуваною постановою позов
задоволено частково. Визнано
неправомірними дії відповідача щодо
відмови позивачу в перерахунку
основної та додаткової пенсії, як
особі, яка постраждала внаслідок
аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду
1 категорії, ІІ групи відповідно до
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком.
Зобов'язано відповідача донарахувати
та виплатити позивачу пенсію у розмірі
8 мінімальних пенсій за віком та
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, в розмірі 75% мінімальної
пенсії за віком з 01.11.2006 р. по 01.01.2008 р. та
з 22.05.2008 р. по 04.08.2009 р., виходячи з
розміру, встановленого ч.1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» на день
виплати. У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Постанову суду оскаржив відповідач.
Вважає, що постанова є безпідставною і
необґрунтованою, прийнята з порушенням
норм матеріального права і
процесуального права та підлягає
скасуванню з підстав викладених в
апеляційній скарзі.

Зокрема, в обґрунтування апеляційних
вимог апелянт посилається на те, що суд
дійшов помилкового висновку про
задоволення позову не дослідивши всі
докази, зокрема не взято до уваги, що
позивач перебуває на обліку у
ГУПФУкраїни в Закарпатській області та
отримує пенсію відповідно до Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб звільнених з військової служби та
деяких інших осіб». Згідно ст. 7 цього
Закону військовослужбовцям, особам,
які мають право на різні державні
пенсії, призначається одна пенсія за їх
вибором. Аналогічні вимоги містить ч. 2
ст. 59 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи». Також зазначає апелянт, що
додаткова пенсія як учаснику
ліквідації аварії на ЧАЕС проводилась
вірно з врахуванням постанови Кабінету
Міністрів України від 16.07.2008 року № 654
«Про підвищення рівня пенсійного
забезпечення громадян» якою, зокрема,
визначено розрахункові величини, з
яких необхідно виходити призначаючи
пенсії, передбачені цим Законом для
інвалідів ІІ групи.

Апелянт просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою
відмовити в задоволенні
адміністративного позову в повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що апеляційну скаргу
апелянта слід задоволити частково з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач
віднесений до 1 категорії осіб, що
підтверджується відповідним
посвідченням. Згідно з довідкою МСЕК
позивачу з 22.10.2007 р. довічно встановлена
ІІ група інвалідності, причиною якої
визнано захворювання, що пов'язане з
виконанням службових обов'язків по
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС
(а.с. 9, 10).

Суд апеляційної інстанції не
погоджується із висновками суду першої
інстанції щодо задоволення позовних
вимог в частині нарахування та виплати
пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій
за віком, відповідно до ст. 54 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», пенсії по
інвалідності, що настала внаслідок
каліцтва чи захворювання, і пенсії у
зв'язку з втратою годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи
можуть призначатися за бажанням
громадянина із заробітку, одержаного
за роботу в зоні відчуження в 1986-1990
роках, у розмірі відшкодування
фактичних збитків, який визначається
згідно з законодавством.

Тобто, положення ст. 54 цього Закону
поширюються на осіб, яким призначено
державні пенсії по інвалідності, що
настала внаслідок каліцтва чи
захворювання пов'язаного з аварією на
ЧАЕС відповідно до Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб звільнених
з військової служби та деяких інших
осіб».

Згідно ч. 2 ст. 59 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
військовослужбовцям пенсії по
інвалідності, а членам їх сімей пенсії
у зв'язку з втратою годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи
за їх бажанням можуть призначатися на
умовах і в порядку, визначених
законодавством України для осіб, які
стали інвалідами внаслідок поранення,
контузії чи каліцтва, що їх вони
дістали при виконанні обов'язків
військової служби (службових
обов'язків) або відповідно до статті 54
цього Закону.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб звільнених
з військової служби та деяких інших
осіб», військовослужбовцям, які
одночасно мають право на різні
державні пенсії, призначається одна
пенсія за їх вибором.

З матеріалів справи, а саме листа
Головного УПФ України від 11.06.2009 р. та з
листа Пенсійного фонду України від
24.07.2009 р., видно, що позивачу ОСОБА_2
призначена пенсія по інвалідності (у
розмірі пенсії за вислугу років)
відповідно до Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб звільнених
з військової служби та деяких інших
осіб», з урахуванням 32 років вислуги,
розмір якої становить 91% відповідних
сум грошового забезпечення (а.с. 11, 12).

Крім цього, суд апеляційної інстанції
враховує те, що позивач ОСОБА_2 не
звертався до відповідача із заявою про
припинення йому виплати пенсії по
інвалідності відповідно до Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб звільнених з військової служби та
деяких інших осіб» та призначення
державної пенсії по інвалідності в
порядку передбаченому Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Вищенаведене безпідставно не
враховано судом першої інстанції, а
тому задоволенню не підлягають позовні
вимоги ОСОБА_2 щодо перерахунку та
виплати йому основної пенсії, як особі,
яка постраждала внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС, інваліду 1
категорії, ІІ групи відповідно до
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Щодо позовних вимог про зобов'язання
нарахувати та виплатити ОСОБА_2
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, в розмірі 75% , суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що
такі підлягають задоволенню,виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 49 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», пенсії
особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4,
встановлюються у вигляді: а) державної
пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка призначається
після виникнення права на державну
пенсію.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (в редакції
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), розмір додаткової
пенсії для позивача за шкоду, заподіяну
здоров'ю не може бути меншим ніж 75 %
мінімальної пенсії за віком.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду
України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року у
справі № 1-28/2008 визнано таким, що не
відповідає Конституції України (є
неконституційним) положення пункту 28
розділу II «Внесення змін до деяких
законодавчих актів України» Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», яким,
зокрема, було внесено зміни до окремих
положень Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи». У зв'язку з чим з 22.05.2008
року відновлено дію ст. 50 Закону №
796-ХІІ.

За змістом ч. 3 ст. 150 Конституції
України рішення Конституційного Суду є
обов'язковими до виконання на
території України. Відповідно до ч. 2 ст.
152 Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним судом України рішення
про їх неконституційність.

Отже, позивач мав право на додаткову
пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю
починаючи з 22.05.2008 року і по даний час в
розмірах не менших ніж передбачено
Законом № 796-ХІІ (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин).

Виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку щодо
застосування ст. 50 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», а не
постанови КМ України № 530 від 28.05.2008
року та № 654 від 16.07.2008 року, на підставі
яких відповідачем здійснювалось
нарахування пенсії позивачу, що мало
наслідком звуження раніше
встановлених законом прав позивача.

Згідно із положеннями частини 4 ст. 9 КАС
України, у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Враховуючи загальні засади пріоритету
законів над підзаконними нормативними
актами, колегія суддів приходить до
висновку, що при нарахуванні та виплаті
позивачу державної та додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю
відповідач діяв всупереч спеціального
законодавства.

При цьому суд апеляційної інстанції
вважає правильними висновки суду
першої інстанції щодо необхідності
нарахування і виплати додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю з
врахуванням положень ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Відповідно до ст. 9 ч.7 КАС України, у
разі відсутності закону, що регулює
відповідні правовідносини, суд
застосовує закон, що регулює подібні
правовідносини (аналогія закону), а за
відсутності такого закону суд виходить
із конституційних принципів і
загальних засад права (аналогія права).

Враховуючи відсутність іншого порядку
визначення розміру мінімальної пенсії
за віком, ніж передбачений ч.2 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», відповідачу слід
застосовувати згадану правову норму
при визначенні мінімального розміру
пенсії за віком, що є базовою величиною
для розрахунку щомісячної додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю
внаслідок Чорнобильської катастрофи
та дорівнює розміру визначеного
законом прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

Суд апеляційної інстанції вважає
безпідставним покликання апелянта на
те, що бюджетне фінансування виплат,
пов'язаних із застосуванням Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
проводиться із державного бюджету і
Положенням «Про Пенсійний фонд
України» визначено вичерпний перелік
напрямів використання бюджетних
коштів, які здійснюються виключно за
призначенням, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2.2 Положення про
управління Пенсійного фонду України в
районах, містах і районах у містах,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України від 30 квітня
2002 р. № 80-2 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 13 березня
2008 р. за № 209/14900, одним із основних
завдань управління є забезпечення
своєчасного і в повному обсязі
фінансування та виплати пенсій,
допомоги на поховання та інших виплат,
які згідно із законодавством
здійснюються за рахунок коштів Фонду
та інших джерел, визначених
законодавством.

Однак, суд апеляційної інстанції не
може погодитись з висновком суду
першої інстанції, щодо не застосування
строку звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи, оскільки пенсія
передбачені ст. 50 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
виплачувалася позивачу періодично, а
від так позивач повинен був
дізнаватися про факт недоплати йому
даного підвищення, кожного місяця при
отриманні пенсії.

Відповідно до частини 2 статті 99 КАС
України (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин та
розгляду справи в суді першої
інстанції) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів. Згідно з
частинами 1, 2 статті 100 цього Кодексу (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин та розгляду
справи в суді першої інстанції)
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.
Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач звернуся із позовом до суду
04.08.2009 року. Враховуючи пропущення
позивачем річного строку звернення до
адміністративного суду без поважних
причин, наполягання відповідача на
відмові у позові на цій підставі, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог за період з 01.01.2006 р. по
03.08.2008 року., що були нараховані, однак
не одержані пенсіонером з вини
пенсійного органу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
приходить до переконання, що постанова
суду першої інстанції винесена за
результатами неповного з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи та з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому оскаржувана постанова підлягає
скасуванню, з прийняття нової
постанови про часткове задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 41 ч. 1, 99, 100, 195, 197, 198, 202,
205, 207, 254 КАС України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного
Управління пенсійного фонду України в
Закарпатській області - задоволити
частково.

Постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 28 липня 2010 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Головного Управління
пенсійного фонду України в
Закарпатській області про визнання
протиправними дій відповідача та
зобов'язання до вчинення певних дій,
скасувати та прийняти нову постанову,
якою позов задоволити частково.

Визнати протиправними дії Головного
Управління пенсійного фонду України в
Закарпатській області щодо
ненарахування і невиплати ОСОБА_2
додаткової пенсії, як особі, яка
постраждала внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС в розмірі 75%
мінімальної пенсії за віком,
відповідно до ст. 50 «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), за період із 04.08.2008 року
по 28.07.2010 року включно.

Зобов'язати Головне Управління
пенсійного фонду України в
Закарпатській області провести
нарахування та виплату ОСОБА_2
додаткової пенсії, як особі, яка
постраждала внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС в розмірі 75%
мінімальної пенсії за віком,
відповідно до ст. 50 «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), з врахуванням ч. 1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» за період із 04.08.2008 року по
28.07.2010 року включно, та з врахуванням
виплачених сум за цей період.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з
моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів з
моменту набрання нею законної сили
може бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
В.В. Гуляк

Судді :
Р.Й. Коваль

Н.М.Судова-Хомюк