Справа № 822/4071/13-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2014-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 822/4071/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Михайлов О.О.
Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Білоуса О.В. Залімського І. Г.

при секретарі: Мартинюк В.В.

за участю:

представника відповідача - Рисюка П.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги державної
податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області,
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Хмельницькій області на постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 11 листопада
2013 року у справі за адміністративним
позовом державного підприємства
"Новатор" (далі - позивач) до державної
податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області
(далі - відповідач) , третьої особи
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Хмельницькій області (далі - третя
особа) про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень з податку на додану
вартість на суму 70708 грн. , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача та третьої особи в якому з
урахуванням зменшених позовних вимог
просив: визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 9 вересня 2013
року №, №, №.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 11.11.2013 року
позов задоволено: визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області від 9
вересня 2013 року №, №,
№; стягнуто із Державного бюджету
України на користь позивача судові
витрати по справі у сумі 810 (вісімсот
десять) грн. 31 коп. шляхом їх
безспірного списання із рахунку
Державної податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, відповідач та третя
особа подали апеляційні скарги.
Відповідач просив суд скасувати
вказане рішення та прийняти нову
постанову, якою відмовити в
задоволенні позову. Третя особа
просить прийняти рішення яким внести
зміни у вказану постанову в частині
розподілу судових витрат.

В судовому засіданні представник
відповідача доводи апеляційної скарги
підтримав.

Позивача та третя особа в судове
засідання не з'явились, про час та дату
слухання справи повідомленні належним
чином. При цьому позивачем надано заяву
та заперечення на апеляційну скаргу.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представника відповідача,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що
податковим органом проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка ДП "Новатор" щодо
документального підтвердження
господарських відносин із ТОВ
"Спецавтохаус схід" за квітень 2012 року,
ТОВ "Харківтехнотрейд" за січень та
березень-грудень 2012 року, МППФ
"Андромеда" за травень 2012 року, ТОВ
"Гранд Технолоджіс" за січень-грудень
2012 року, їх реальності та повноти
відображення в обліку. За результатами
перевірки був складений акт
№3374/22-07/22987900 від 16.08.2013 року, яким
встановлено порушення вимог: п. 198.1, п.
198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200, п. 201.1
ст. 201 ПК України, в результаті чого
занижено суму податку на додану
вартість, що підлягає сплаті в бюджет
за підсумками січня - грудня 2012 року на
загальну суму 528 грн. (за лютий 2012 року);
п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6, п. 200.1, п. 200.3, абз. "а" п.
200.4 ст. 200 ПК України, в результаті чого
завищено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість на рахунок платника у банку за
підсумками січня - грудня 2012 року
всього на суму 70708 грн.; п. 198.1, п. 198.3, п.
198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2, п. 200.3 ст. 200, п. 201.1
ст. 201 ПК України, в результаті чого
завищено від'ємне значення різниці між
сумою податкового зобов'язання і сумою
податкового кредиту з ПДВ за грудень 2012
року, що зараховується до складу
податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду (р. 19 та
р. 20.2 декларації з ПДВ за грудень 2012
року) на суму 8072 грн. На підставі
висновків акта перевірки, відповідачем
прийняті податкові
повідомлення-рішення №, №,
№ від 9 вересня 2013 року.

Приймаючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції виходив з того, що
наявними в матеріалах справи доказами
спростовується висновок податкового
органу.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, з
таких підстав.

Предметом доказування у відповідній
категорії спорів є реальність
господарських операцій, що є підставою
для виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах, що надають право на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, висновки податкового органу
щодо порушення позивачем вказаних
положень податкового законодавства
ґрунтуються на твердженні про
відсутність фактичного здійснення
операцій позивача із контрагентами ТОВ
"Спецавтохаус схід", ТОВ
"Харківтехнотрейд", МППФ "Андромеда",
ТОВ "Гранд Технолоджіс", що вказує на
неможливість формування податкової
звітності на підставі взаємовідносин
із даними контрагентами.

На підтвердження реальності і
фактичності здійснених господарських
операцій із вказаними контрагентами
позивачем були надані суду належним
чином засвідчені копії документів, а
саме: податкові та видаткові накладні,
сертифікати відповідності, паспорти
якості, платіжні доручення, приходні
ордерів, товарно-транспортні накладні,
які містяться в матеріалах справи.

Як сліду з акту перевірки податковим
органом досліджувалися під час
перевірки усі первинні бухгалтерські
документи необхідні для відображення
зазначених господарських операцій. В
свою чергу, жодних зауважень щодо
податкових накладних, отриманих
позивачем від вказаних контрагентів,
повноти та правильності їх оформлення
відповідачем не було зазначено в суді
першої та апеляційної інстанції.

Відтак, надані позивачем до перевірки
документи у своїй сукупності повністю
підтверджують факт здійснення спірних
господарських операцій. Дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчиненні ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту. Крім того отриманий товар
необхідний та в подальшому
використовуються у межах
господарської діяльності платника
податку, що є визначальною умовою для
виникнення у платника податку права на
формування податкового кредиту та
валових витрат.

Водночас необхідно зазначити, що
документи та інші дані, які
спростовують реальність здійснення
господарських операцій, що відображені
в податковому обліку, повинні
оцінюватись з урахуванням специфіки
кожної господарської операції - умов
перевезення, змісту послуг, що
надаються, тощо, а сама по собі
наявність чи відсутність окремих
документів та помилки у їх оформленні
не є підставою для висновків про
відсутність господарських операцій,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

Натомість відповідачем не надано
належних і допустимих доказів, які б
об'єктивно ставили під сумнів фактичне
здійснення цих операцій. Також ним не
наведено обставин та доказів, які б
свідчили про невідповідність
господарських операцій цілям та
завданням статутної діяльності
позивача, збитковості здійснених
операцій або інших обставин, які б
окремо або в сукупності могли свідчити
про їх фіктивність чи про те, що дії
позивача і його контрагента були
спрямовані на отримання незаконної
податкової вигоди.

В контексті даної спірної ситуації акт
податкового органу не містить
будь-якого документального
підтвердження стосовно не виконання
фінансово-господарських
взаємовідносин позивача по
взаєморозрахунках з контрагентами, а
викладені у ньому висновки не
ґрунтуються на документах первинного
бухгалтерського та податкового обліку.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.2 даної статті встановлено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду (п. 198.3 ст. 198).

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит згідно із
п. 198.2 ст. 198 ПК України вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку в оплату товарів
(робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків з використанням
кредитних дебетових карток або
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Пунктами 201.6, 201.8, 201.10 статті 201 ПК
України передбачено, що податкова
накладна є податковим документом і
підставою для нарахування сум податку,
що відноситься до податкового кредиту.
Право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку.

Отже, в разі видачі покупцю
контрагентом, який зареєстрований як
платник ПДВ, податкових накладних з
усіма необхідними реквізитами,
визначеним законом, такий покупець має
право на включення цього податку до
складу податкового кредиту за звітний
податковий період.

Щодо посилань відповідача на
товарно-транспортні накладні як
наслідок відсутності підтвердження
фактично придбаного товару, колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
ТТН є документами, що регламентують
тільки взаємини перевізника й
замовника як учасників транспортного
процесу. Окрім того, ТТН не відносяться
до обов'язкових документів податкової
звітності, передбаченої ПК України.

Щодо посилання відповідача, що до
перевірки не надано та перевіркою не
виявлено письмового договору
укладеного між позивачем та ТОВ
"Спецавтохаус Схід", то суд першої
інстанції вірно вказав, що згідно зі
ст. 218 ЦК України, недодержання
сторонами письмової форми правочину,
яка встановлена законом, не має
наслідком його недійсність, крім
випадків, встановлених законом. Статті
655-657, 712 ЦК України (норми про договір
поставки та купівлі-продажу) не
передбачають обов'язкового укладення
договору в письмовій формі.

Що стосується посилання відповідача на
сертифікати відповідності товару,
колегія суддів зазначає, що ПУ України
не встановлює вимог до форми чи виду
документів, які були б належні для
цілей податкового обліку, тобто були б
обов'язковими для підтвердження
віднесення певних витрат до складу
витрат у податковому обліку. Окрім
того, ст. ст.19-1, 20 ПК України, не
передбачено здійснення перевірок
суб'єктів господарювання на предмет
наявності (відсутності) документів, що
характеризують якість продукції,
сировини, матеріалів, комплектувальних
виробів, що використовуються для
виробництва такої продукції. Такими
повноваженнями наділені лише посадові
особи Державної інспекції України з
питань захисту прав споживачів та її
територіальних органів (п.1.5 Порядку
проведення перевірок у суб'єктів
господарювання сфери торгівлі і
послуг, у тому числі ресторанного
господарства, якості продукції,
додержання обов'язкових вимог щодо
безпеки продукції, а також додержання
правил торгівлі та надання послуг,
затверджений наказом Міністерства
економічного розвитку і торгівлі
України від 07.03.2012 р. №310,
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 11.05.2012 р. за №743/21056). Отже,
стверджувальні висновки відповідача в
контексті наведеного є такими, що
виходять за межі повноважень
податкових органів, та з врахуванням
ст. 19 Конституції України, є
протиправними.

Посилання відповідача на акти
перевірок контрагентів позивача,
колегія суддів вважає безпідставними.
Чинним законодавством України не
встановлено обов'язку суб'єкта
господарювання, а також права
здійснювати перевірку справжності
наданих контрагентами документів при
укладенні договорів, а також не
передбачено обов'язку здійснювати
перевірку місцезнаходження
контрагентів або сплати податків
контрагентами тощо. Невиконання
контрагентом своїх обов'язків перед
бюджетом не може бути підставою для
неможливості формування податкового
кредиту на підставі господарських
операцій інших суб'єктів
господарювання, оскільки відповідно до
ст. 61 Конституції України юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер, а тому до
відповідальності може бути
притягнутий лише порушник, яким у
даному випадку позивач не є.

Окрім того, констатація фактів
порушень законодавства, що ґрунтується
лише на сумнівах та припущеннях, є
неприпустимою при складанні
офіційного документу органу державної
податкової служби (акту перевірки). Це є
порушенням п. 6 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого наказом ДПА України від
21.12.2010 року № 984, згідно якого факти
виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

З приводу розподілу судових витрат суд
звертає увагу на лист Вищого
адміністративного суду України
№2135/11/13-11 від 21 листопада 2011 року, яким
роз'яснено особливості застосування
частини 1 статті 94 КАС України. Так, у
листі, зокрема, зазначено, що з
урахуванням положень підпункту 3
пункту 9 розділу 6 Прикінцевих та
перехідних положень Бюджетного
кодексу України та пункту 19 Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевого бюджетів або
бюджетних установ, якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
шляхом їх безспірного списання із
рахунка суб'єкта владних повноважень -
відповідача.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійсненні документально підтверджені
судові витрати з Державного бюджету
України. Відтак, з врахуванням
вказаного , а також того, що
розпорядником коштів Державного
Бюджету України є Головне управління
Державної казначейської служби
України у Хмельницькій області суд
першої інстанції вірно вирішив питання
розподілу судових витрат.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновку суду першої
інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення , а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги державної
податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області,
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Хмельницькій області залишити без
задоволення, а постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 11
листопада 2013 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
21 січня 2014 року .

Головуючий
Ватаманюк Р.В.

Судді
Білоус О.В.

Залімський І. Г.