Справа № 803/1913/13-а
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року
Справа № 876/13106/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 4
жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до начальника Управління
державної пенітенціарної служби
України у Волинській області
Макогончука Володимира Анатолійовича,
першого заступника начальника
Управління державної пенітенціарної
служби України у Волинській області
Скіця Андрія Вікторовича про визнання
протиправними дій та зобов'язання
вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року позивач - ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
начальника Управління державної
пенітенціарної служби України у
Волинській області Макогончука
Володимира Анатолійовича, першого
заступника начальника Управління
державної пенітенціарної служби
України у Волинській області Скіця
Андрія Вікторовича, в якому, з
урахуванням уточнення позовних вимог,
просить визнати протиправними дії
відповідачів в частині видання наказу
№109о/с від 28.12.2010 року «По особовому
складу» про його звільнення «за
власним бажанням» та вказаний наказ в
цій частині визнати нечинним та
скасувати; зобов'язати відповідачів у
справі в строк до 01.10.2013 року видати
йому довідку про надання пільг на
оплату житлово-комунальних послуг.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 4 жовтня 2013
року в задоволенні позову відмовлено
повністю.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що ОСОБА_1 звільнений із
державної пенітенціарної служби
України у Волинській області
відповідно до п. «ж» п. 64 Положення - за
власним бажанням, тобто не з підстав,
передбачених ст. 22 Закону України «Про
міліцію», тому суд першої інстанції
прийшов до висновку про правомірність
відмови Управління державної
пенітенціарної служби України у
Волинській області у видачі позивачу
довідки про право на пільги.

Суд першої інстанції вказує на те, що
незалежно від наявності умов для
призначення пенсії за вислугу років
згідно ст.12 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб», право на збереження
установлених Законом України «Про
міліцію» пільг має лише працівник,
звільнений зі служби з підстав,
визначених у ст. 22 цього Закону, тобто
за віком, хворобою або вислугою років.
Аналогічна позиція висловлена
Верховним Судом України у постановах
від 23 квітня 2013 року та від 26 червня 2012
року.

Таким чином, судом першої інстанції не
встановлено обставин, які б свідчили
про протиправність дій відповідача
щодо відмови у видачі позивачу довідки
про наявність права на пільги з оплати
житла та житлово-комунальних послуг.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
незаконною, прийнятою з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, ОСОБА_1 оскаржив її, подавши
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 4
жовтня 2013 року та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в частині зобов'язання
відповідача видати довідку про право
на і на оплату житлово-комунальних
послуг як особі, звільненій в запас за
вислугою років.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт зазначає, що він з 27.07.1994
року по 31.12.2010 року безперервно
проходив службу в органах внутрішніх
справ та Державної
кримінально-виконавчої служби України
на посадах середнього та старшого
начальницького складу. Наказом
Управління Державної
крнмінально-виконавчої служби України
у Волинській області №109 о/с від 28.12.2010
року його звільнено у запас Збройних
сил відповідно до пункту «ж» ст.64
Положення про проходження служби
рядовим та начальницьким складом ОВС
та 05.01.2011 року призначено пенсію за
вислугу років.

Вказує на те, що відповідач
відмовляється видати довідку якою
підтвердити його статус пенсіонера
Державної кримінально-виконавчої
служби України за вислугою років, що
має право на пільги по оплаті
комунальних послуг у розмірі 50%.

Посилається на те, що відповідно до
пунктів 1-3 постанови Кабінету
Міністрів України від 17 липня 1992 року №
393 «Про порядок обчислення вислуги
років, призначення та виплати пенсій і
грошової допомоги особам офіцерського
складу, прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та членам їхніх сімей» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) на день
звільнення у запас він мав вислугу 22
роки 07 місяців 20 днів, з яких: 16 років 05
місяців 04 дня є календарними.

За змістом пункту «а» статті 12 Закону
України від 9 квітня 1992 року «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
пенсія за вислугу років призначається
особам начальницького складу
Державної кримінально-виконавчої
служби України незалежно від віку в
разі, якщо вони мають на день
звільнення зі служби вислугу 20 років і
більше.

Таким чином апелянт вважає, що суд
першої інстанції повинен був
застосувати Закон України від 9 квітня
1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких осіб» та ст.22 Закону України
«Про міліцію».

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило, а тому суд апеляційної
інстанції, у відповідності до п.п.1,2 ч.1
ст.197 КАС України вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами. Справу може бути вирішено
на підставі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга підлягає до
задоволення частково з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно позовної заяви ОСОБА_1 просить
визнати протиправними дії начальника
Управління державної пенітенціарної
служби України у Волинській області
Макогончука В.А., першого заступника
начальника Управління державної
пенітенціарної служби України у
Волинській області Скіця А.В. в частині
видання наказу №109о/с від 28.12.2010 року
«По особовому складу» про його
звільнення «за власним бажанням» та
вказаний наказ в цій частині визнати
нечинним та скасувати; зобов'язати
відповідачів у справі в строк до 01.10.2013
року видати йому довідку про надання
пільг на оплату житлово-комунальних
послуг.

В силу ч.1 ст.99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч.3 ст.99 КАС України для
звернення до суду у справах щодо
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до ст.100 КАС України -
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів справи не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до
уваги дату звернення позивача до суду
із вищевказаним позовом, а саме - 06.09.2013
року (згідно поштового штампу на
конверті), відсутність поважних причин
для поновлення строку, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що адміністративний позов в частині
визнання протиправними дій
відповідачів в частині видання наказу
№109о/с від 28.12.2010 року «По особовому
складу» про звільнення ОСОБА_1 «за
власним бажанням» та визнання нечинним
та скасування вказаного наказу в цій
частині слід залишити без розгляду в
зв'язку з пропуском строку звернення до
суду.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 27.07.1994
року по 31.12.2010 року проходив службу у
органах внутрішніх справа та Державної
кримінально-виконавчої служби України
на посадах середнього та старшого
начальницького складу. Наказом № 109 о/с
по особовому складу управління
Державного департаменту України з
питань виконання покарань у Волинській
області від 28.12.2010 року ОСОБА_1 у
відповідності з Положенням про
проходження служби рядовим та
начальницьким складом ОВС України
звільнено у запас Збройних сил за п. 64
«ж» «за власним бажанням».

13 червня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
відповідача з заявою про надання
довідки про право користуватися
пільгами по оплаті житлово-комунальних
послуг.

Управлінням державної пенітенціарної
служби України у Волинській області
листом від 25.06.2013 року № 18-Х-43-3453
відмовлено позивачу у наданні такої
довідки, оскільки позивач був
звільнений зі служби на підставі п.64
«ж» Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ (за власним
бажанням), а тому немає прав на пільги.

Порядок та умови проходження служби в
міліції, згідно з частиною першою
статті 18 Закону України «Про міліцію»,
регламентуються Положенням про
проходження служби особовим складом
органів внутрішніх справ,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України.

У пункті 64 Положення закріплено
перелік підстав для звільнення осіб
середнього, старшого і вищого
начальницького складу зі служби.

В силу ч. 4 ст. 22 Закону України «Про
міліцію» працівникам міліції та членам
їх сімей надається 50-процентна знижка
по оплаті жилої площі, комунальних
послуг, а також палива.

Згідно з ч. 5 статті 22 Закону України
«Про міліцію», працівники міліції, які
живуть і працюють у сільській
місцевості та в селищах міського типу,
і члени їх сімей, які проживають з ними,
забезпечуються безплатно житлом з
опаленням і освітленням за
встановленими нормами, а також
користуються іншими пільгами,
передбаченими законодавством.

Частиною 7 статті 22 Закону України «Про
міліцію» встановлено, що за
працівниками міліції, звільненими зі
служби за віком, хворобою або вислугою
років, зберігається право на пільги за
цим Законом.

Рішенням №8-рп/99 від 06.07.1999 року
Конституційного суду України
встановлено, що положення частини
шостої статті 22 Закону України «Про
міліцію» та частину сьому статті 22
Закону України «Про пожежну безпеку»
треба розуміти як загальне правило
щодо всіх інших норм цих Законів, які
передбачають надання пільг
працівникам міліції та особового
складу державної пожежної охорони і
визначають коло осіб, на яке
поширюються такі пільги.

Вимогами ч.ч. 4, 6 статті 22 Закону України
«Про міліцію», ч.ч.6, 7 ст. 22 Закону
України «Про пожежну безпеку»
передбачено, що членам сімей
працівників міліції, осіб рядового та
начальницького складу державної
пожежної охорони, звільнених зі служби
за віком, через хворобу або за вислугою
років, які і є самим суб'єктом права на
житлово-комунальні пільги, надаються
відповідні пільги щодо оплати жилої
площі, комунальних послуг, а також
палива. Рішення Конституційного Суду
України є обов'язковим до виконання на
території України.

Таким чином, ст. 22 Закону України «Про
міліцію» встановлює виключний перелік
підстав для збереження пільг за
працівниками міліції, звільненими зі
служби, а саме: за віком, хворобою або
вислугою років.

Враховуючи те, що позивач буз
звільнений в запас Збройних Сил
України за власним бажанням,
апеляційний суд погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
відповідач, відмовивши позивачу у
надані довідки про наявність пільг за
ст. 22 Закону України «Про міліцію», діяв
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені чинним
законодавством.

Аналогічна позиція висловлена
Верховним Судом України у постановах
від 23 квітня 2013 року у справі №21-96а13 та
від 26 червня 2012 року у справі №21-170а12.

З огляду на вищевикладене, апеляційний
суд прийшов до висновку, що постанову
суду в частині відмови в задоволенні
позовних вимог про визнання
протиправними дій відповідачів в
частині видання наказу №109о/с від 28.12.2010
року «По особовому складу» про
звільнення ОСОБА_1 «за власним
бажанням» та визнання нечинним та
скасування вказаного наказу в цій
частині слід скасувати та прийняти
ухвалу, якою позовні вимоги в цій
частині залишити без розгляду, в
зв'язку з пропуском строку звернення до
суду.

В решті постанова суду першої
інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, а доводи апелянта на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 94, 99, 100, 195, п.п.1,2 ч.1 ст.197,
ст.ст.198, п.4 ст.202, ст.205, 206, 254 КАС України,
суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 4 жовтня 2013
року у справі №803/1913/13-а в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до начальника Управління
державної пенітенціарної служби
України у Волинській області
Макогончука Володимира Анатолійовича,
першого заступника начальника
Управління державної пенітенціарної
служби України у Волинській області
Скіця Андрія Вікторовича про визнання
протиправними дій відповідачів в
частині видання наказу №109о/с від 28.12.2010
року «По особовому складу» про
звільнення ОСОБА_1 «за власним
бажанням» та визнання нечинним та
скасування вказаного наказу скасувати
та прийняти ухвалу, якою позовні вимоги
в цій частині залишити без розгляду.

В решті постанову залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник