Справа № 2а-4568/12/1470
Суддя: Леонтович К.Г.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року м.
Київ К/800/36994/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі

суддів: Васильченко Н.В., Калашнікової
О.В., Леонтович К.Г.,

розглянувши у попередньому розгляді
справу за касаційною скаргою
управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 21 січня 2013
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 30 травня 2013
року у справі № 2а-4568/12/1470 за позовом
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва про
визнання протиправною вимоги та
рішень, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2012 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до управління Пенсійного
фонду України в Центральному районі м.
Миколаєва, в якому просила визнати
протиправною та скасувати вимогу від
05.07.2012 року № Ф-49/2, визнати
протиправними рішення про
застосування фінансових санкцій за
несвоєчасне подання відомостей від
20.03.2012 року № 380/233П, від 20.03.2012 року №
381/234П, від 20.03.2012 року № 382/235П, від 20.03.2012
року № 383/2236П, від 20.03.2012 року № 384/237П.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
норми права, якими керувався
відповідач при прийнятті оскаржуваних
рішень, на момент їх винесення не діяли.
Крім того, позивач зазначає що всі
звіти він надавав до пенсійного фонду,
але ці звіти були втрачені
працівниками фонду.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 21 січня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 30 травня 2013
року, позовні вимоги задоволені.
Визнана протиправною та скасована
вимога від 05.07.2012 року № Ф-49/2, визнані
протиправними рішення від 20.03.2012 року №
380/233П, від 20.03.2012 року № 381/234П, від 20.03.2012
року № 382/235П, від 20.03.2012 року № 383/2236П,
від 20.03.2012 року № 384/237П.

Не погоджуючись з ухваленими по справі
рішеннями управління Пенсійного фонду
України в Центральному районі м.
Миколаєва звернулося до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення судів першої і
апеляційної інстанцій та ухвалити нове
судове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши матеріали касаційної
скарги, проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що відсутні підстави для скасування
судових рішень, а касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що оскаржувані рішення
прийняті на підставі актів перевірки
позивача від 20 березня 2012 року №233П,
№234П, №235П, №236П, №237П. Актами перевірки
встановлено, що фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 не надала звітність
у встановлені строки, що є порушенням
п.5 ч.9 ст. 106 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Задовольняючи позовні вимоги суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що п.5 ч.9 ст.106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
втратила свою дію з 01.01.2011 року у зв'язку
з набранням чинності Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", а перехідними
положенням чинного Закону не
передбачена відповідальність за
неподання, за несвоєчасне подання
звітності.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів першої
і апеляційної інстанцій виходячи з
наступного.

Між сторонам виник спір щодо наявності
повноважень у позивача відносно
нарахування фінансової санкції за
несвоєчасне подання звіту до органів
Пенсійного Фонду за 2004-2008 роки, з
урахуванням положень Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", який набрав чинності з 1
січня 2011 року.

Судам першої та апеляційної інстанції
встановлено, що до позивача були
застосовані штрафні (фінансові)
санкції відповідно рішень від 20.03.2012
року № 380/233П, № 381/234П, № 382/235П, № 383/2236П,
№ 384/237П на підставі п.5 ч.9 ст.106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" за
неподання, несвоєчасне подання,
подання не за встановленою формою або
подання недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством за 2004-2008 роки.

До 1 січня 2011 року відносини, що
виникали між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, регулювалися
Законом України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", яким визначалися
платники страхових внесків, порядок їх
нарахування, обчислення та сплати
страхових внесків, стягнення
заборгованості за цими внесками.

Відповідно до п.4 ч.2 ст. 17 вказаного
Закону (в редакції, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин)
страхувальник зобов'язаний подавати
звітність територіальним органам
Пенсійного фонду у строки, в порядку та
за формою, встановленими Пенсійним
фондом.

Пунктом 5 ч. 9 ст. 106 вказаного Закону
передбачено, що за неподання,
несвоєчасне подання, подання не за
встановленою формою або подання
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів Пенсійного фонду накладається
штраф у розмірі 10 відсотків суми
страхових внесків, які були сплачені
або підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Дана норма права втратила чинність з 1
січня 2011 року згідно із Законом України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", тому ст. 106
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", в частині застосування
фінансових санкцій за несвоєчасне
подання звіту до органів Пенсійного
Фонду за 2004-2008 роки на дату прийняття
відповідачем оскаржуваних рішень
втратила чинність.

Відповідно до п.п.5, п.п.6 п.7 Прикінцевих
та перехідних положень Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

Таким чином, вказаною нормою
регулюються правовідносини щодо
стягнення саме заборгованості із
сплати страхових внесків та
нарахування у зв'язку з цим штрафних
санкцій, а в даних правовідносинах має
місце застосування фінансової санкції
за несвоєчасне подання звіту за 2004-2008
роки, що не передбачено п.п. 5, п.п.6 п.7
Прикінцевих та перехідних положень
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування".

Відповідно ч.3 ст.2 КАС України, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, зокрема, чи прийняті вони:
на підставі, у межах повноважень, та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З урахуванням наведеного, управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва,
застосовуючи до позивача фінансові
санкції, нараховані відповідно до ст. 106
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" після втрати нею чинності
діяв з порушенням діючих законодавчих
норм.

Враховуючи вищенаведене суди першої та
апеляційної інстанції дійшли до вірних
висновків про наявність підстав для
задоволення позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.220-1 КАС України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

З урахуванням викладеного, судами
першої і апеляційної інстанцій
винесені законні і обґрунтовані
рішення, постановлені з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для їх скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва
відхилити.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 21 січня 2013
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 30 травня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5
днів після направлення її копій особам,
які беруть участь у справі і може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді: