Справа № 344/17750/13-а
Суддя: Польська М. В.
Дата ухвалення: 2013-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/344/910/13
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2013 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд,
Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді:
Польської М.В.

при секретарі с/з:
Дзюбак Х.Б.

за участю представника позивача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі
Івано-Франківського міського суду
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_4 до відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області про
визнання неправомірними дії,
скасування постанови державного
виконавця про закінчення виконавчого
провадження по примусовому виконанню
виконавчого листа, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області з
адміністративним позовом до відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області про
визнання неправомірними дії,
скасування постанови державного
виконавця про визнання неправомірними
дії, скасування постанови державного
виконавця про закінчення виконавчого
провадження по примусовому виконанню
виконавчого листа.

При проведенні виконавчих дій
державний виконавець неправомірно
прийняв постанову про закінчення
виконавчого провадження. Цим було
порушеного його право на забезпечення
виконання судового рішення в повному
об'ємі та у спосіб встановлений в
рішенні суду. Фактично державний
виконавець відмовився виконувати
рішення суду мотивуючи свої дії
тимчасовою відсутністю коштів на
рахунку боржника, чим порушив вимоги
ст. 11 Закону України «Про виконавче
провадження». Тому представник
позивача в судовому засіданні просила
визнати дії головного державного
виконавця Пилип'юка Я.В. щодо
закінчення виконавчого провадження
згідно виконавчого листа №0907/2а-2648/2011
року від 22.02.2011 року неправомірними та
скасувати постанову головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області про
закінчення виконавчого провадження.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином. Причини неявки суду не
повідомив.

З урахуванням положення ч. ч. 2 та 4 ст. 128
КАС України суд ухвалив про розгляд
справи за відсутності представника
відповідача .

Дослідивши письмові докази у справі,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті судом встановлено наступне.

Постановою Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 20 липня 2010 року у
справі № 0907/2а-2648/2010 року,
адміністративний позов ОСОБА_4 до УПФ
України в м.Івано-Франківську
задоволено частково: визнано дії УПФ
України в м.Івано-Франківську щодо
відмови ОСОБА_4 в перерахунку та
виплати пенсії неправомірними;
зобов'язано УПФ України в
м.Івано-Франківську здійснити
перерахунок і виплачувати ОСОБА_4
пенсію, як постраждалому внаслідок
аварії на ЧАЕС.

22.02.2011 року Івано-Франківським
міським судом Івано-Франківської
області по вказаній адміністративній
справі видано виконавчий лист.

Відповідно до частини 1 статті 2
Закону України «Про виконавче
провадження» примусове виконання
рішень покладається на державну
виконавчу службу, яка входить до
системи органів Міністерства юстиції
України.

Примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом
(частина 1 статті 17 Закону України «Про
виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 1 частини 1
статті 19 Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
відкриває виконавче провадження на
підставі виконавчого документа,
зазначеного в статті 17 цього Закону за
заявою стягувача або його представника
про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною 1 статті 27
Закону України «Про виконавче
провадження» у разі ненадання
боржником у строки, встановлені
частиною другою статті 25 цього Закону
для самостійного виконання рішення,
документального підтвердження повного
виконання рішення державний
виконавець на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочинає примусове виконання
рішення.

Частиною 1 статті 49 Закону України
«Про виконавче провадження» визначено
підстави для закінчення виконавчого
провадження.

Так, виконавче провадження
підлягає закінченню у разі: 1) визнання
судом відмови стягувача від
примусового виконання рішення суду; 2)
визнання судом мирової угоди між
стягувачем і боржником у процесі
виконання; 3) смерті або оголошення
померлим стягувача чи боржника,
визнання безвісно відсутнім боржника
або стягувача, ліквідації юридичної
особи - сторони виконавчого
провадження, якщо виконання їх
обов'язків чи вимог у виконавчому
провадженні не допускає
правонаступництва; 4) скасування
рішення суду або іншого органу
(посадової особи), на підставі якого
виданий виконавчий документ, або
визнання судом виконавчого документа
таким, що не підлягає виконанню; 5)
письмової відмови стягувача від
одержання предметів, вилучених у
боржника під час виконання рішення про
передачу їх стягувачу, або знищення
речі, що має бути передана стягувачу в
натурі; 6) закінчення строку,
передбаченого законом для
відповідного виду стягнення; 7)
передачі виконавчого документа
ліквідаційній комісії (або
ліквідатору) у разі ліквідації
боржника - юридичної особи; 8)
фактичного виконання в повному обсязі
рішення згідно з виконавчим
документом; 9) повернення виконавчого
документа без виконання на вимогу суду
або іншого органу (посадової особи),
який видав виконавчий документ; 10)
направлення виконавчого документа за
належністю до іншого відділу державної
виконавчої служби; 11) повернення
виконавчого документа до суду чи
іншого органу (посадової особи), який
його видав, у випадку, передбаченому
частиною третьою статті 75 цього Закону;
12) якщо рішення фактично виконано під
час виконання рішення Європейського
суду з прав людини; 13) непред'явлення
виконавчого документа за відновленим
виконавчим провадженням у строки,
визначені статтею 51 цього Закону; 14)
списання згідно із Законом України
«Про деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію» заборгованості, встановленої
рішенням суду, яке підлягало виконанню
на підставі виконавчого документа.

Про закінчення виконавчого
провадження державний виконавець
виносить постанову з обов'язковим
мотивуванням підстав її винесення, яка
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований. Копія постанови у
триденний строк надсилається сторонам
і може бути оскаржена в десятиденний
строк у порядку, встановленому цим
Законом (частина 3 статті 49 Закону
України «Про виконавче провадження»).

Постановою головного державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області Гундяка Т.Д.
від 11 квітня 2013 року про закінчення
виконавчого провадження (надалі - також
«оскаржувана постанова») закінчено
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа
№0907/2а-2648/2010 року, виданого 22 лютого 2011
року Івано-Франківським міським судом
Івано-Франківської області.

Дії старшого державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області Пилип’юка
Я.В. щодо закінчення виконавчого
провадження вважає неправомірними, а
постанову про закінчення виконавчого
провадження від 11 квітня 2013 року слід
вважати такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 6 статті 181
Кодексу адміністративного судочинства
України адміністративні справи з
приводу рішень, дій або бездіяльності
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання ними рішень
судів у справах, передбачених пунктами
1-4 частини першої статті 18 цього
Кодексу,розглядаються місцевим
загальним судом як адміністративним
судом, який видав виконавчий лист.

Відтак, предметом судового
розгляду за даним адміністративним
позовом є позовні вимоги, зокрема, про
визнання протиправною та скасування
постанови про закінчення виконавчого
провадження, як рішення суб'єкта
владних повноважень у правовідносинах
з приводу виконання судового рішення.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень. Відповідність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень передбаченим
частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям перевіряється судом з
урахуванням закріпленого статтею 9
Кодексу адміністративного судочинства
України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Так, відповідно до частини 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані
суду, але одночасно вони є і вимогами
для суб'єкта владних повноважень, який
приймає відповідне рішення, вчиняє дії
чи допускається бездіяльності.

Як встановлено судом зі змісту
постанови гстаршого державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області Пилип’юка
Я.В. від 11 квітня 2013 року про закінчення
виконавчого провадження, правовою
підставою закінчення виконавчого
провадження державним виконавцем
зазначено: згідно довідки ПФУ борг
виплачено в повному обсязі.

Відповідно до п.8 ст.49 ЗУ «Про виконавче
провадження», виконавче провадження
підлягає закінченню у випадку
фактичного повного виконання рішення
суду згідно виконавчого документу.

Однак, суд приходить до висновку, що
пенсійні виплати є періодичними
виплатами, які здійснюються щомісячно,
протягом невизначеного часу, доки
особа має право на отримання пенсії.

Таким чином, судом встановлено, що при
винесенні оскаржуваної постанови про
закінчення виконавчого провадження
державним виконавцем було порушено
імперативний порядок, який визначено
частиною 3 статті 75 Закону України «Про
виконавче провадження».

Крім того, суд звертає увагу на те, що
одним із принципів, яким повинно
відповідати рішення суб'єкта владних
повноважень, є принцип
обґрунтованості, закріплений в пункті 3
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Принцип обґрунтованості прийнятого
рішення, тобто прийняття рішення з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення або
вчинення дії, вимагає від суб'єкта
владних повноважень враховувати як
обставини, на обов'язковість
урахування яких прямо вказує закон, так
і інші обставини, що мають значення у
конкретній ситуації. Суб'єкт владних
повноважень повинен уникати прийняття
невмотивованих рішень, обґрунтованих
припущеннями, а не конкретними
обставинами. Несприятливе для особи
рішення суб'єкта владних повноважень
повинно бути мотивованим.

Так, суд звертає увагу на те, що,
перевіряючи факт наявності підстав для
закінчення виконавчого провадження,
суб'єкт владних повноважень -
відповідач, - повинен системно
застосовувати положення законодавства
та конкретних обставин кожної справи.

Відповідно до частини 1 статті 255
Кодексу адміністративного судочинства
України постанова або ухвала суду, яка
набрала законної сили, є обов'язковою
для осіб, які беруть участь у справі,
для їхніх правонаступників, а також для
всіх органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

При цьому, відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова адміністративного суду
повинна бути виконана у спосіб, який
визначено в її резолютивній частині.

Докази на підтвердження того, що
постанову Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 20 липня 2010 року у справі №
0907/2а-2648/2010 було виконано боржником
належним чином та у відповідності до
змісту її резолютивної частини в
матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про те, що постанову старшого
державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області Пилип’юка
Я.В. від 11 квітня 2013 року у справі №
0907/2а-2648/2011 прийнято з порушенням
принципу обґрунтованості рішення
суб'єкта владних повноважень.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги позивача є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного,
керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 99, 100, 158, 159, 160,
161, 162, 163, 181 та 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Івано-Франківський міський
суд Івано-Франківської області, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Поновити ОСОБА_4 строк на звернення до
суду із адміністративним позовом.

Адміністративний позов ОСОБА_4 до
відділу державної виконавчої служби
Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області про
визнання неправомірними дії,
скасування постанови державного
виконавця про закінчення виконавчого
провадження по примусовому виконанню
виконавчого листа - задовольнити..

Скасувати постанову головного
державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області Пилип’юка
Я.В. від 11 квітня 2013 року про закінчення
виконавчого провадження по
примусовому виконанню виконавчого
листа Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від
22.02.2011 року з виконання постанови по
справі № 2а-2648.

Постанова суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
апеляційної скарги, але якщо
апеляційна скарга не була подана в
строк, постанова набирає законної сили
після закінчення цього строку.

Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається через
Івано-Франківський міський суд
протягом 10 днів з дня її проголошення, а
у разі прийняття постанови в
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом 10 днів з дня
отримання копії постанови.

Довідка: повний текст постанови
виготовлено 13 грудня 2013 року.

Суддя
Польська М.В.