Справа № 803/2321/13-а
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 р.
№
876/14112/13 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Ніколіна В.В., Качмара В.Я

за участі секретаря судових засідань:
Волошин М.М.

позивача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на ухвалу Волинського окружного
адміністративного суду від 07.11.2013 року
у справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Державної пенітенціарної
служби України про скасування наказу №
10 від 24.01.2004 року,-

встановив:

6 листопада 2013 позивач - ОСОБА_2
звернувся в суд із адміністративним
позовом до відповідача - Державної
пенітенціарної служби України в якому
просить скасувати наказ Державного
Департаменту з питань виконання
покарань № 10 від 24.01.2004 року.

Ухвалою судді Волинського окружного
адміністративного суду від 07.11.2013 року
позовну заяву залишено без розгляду у
зв'язку з пропуском позивачем без
поважних причин строку звернення до
адміністративного суду.

Із цією ухвалою не погодився позивач та
оскаржив її в апеляційному порядку.
Вважає, що така постановлена з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, а тому просить її
скасувати і прийняти нове рішення з
направленням справи до суду першої
інстанції для продовження розгляду.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що
суддя першої інстанції не взяв до уваги
доводи позивача, що строк звернення до
адміністративного суду ним пропущено з
поважних причин, оскільки його
звільнення відбулося з тих же підстав,
що і порушення кримінальної справи
20.01.2004 року. 20.12.2012 року позивачу стало
відомо, що за наслідками проведення
додаткового розслідування 17.11.2012 року
винесено постанову про закриття
кримінальної справи на підставі п. 2 ст.
6 КПК України (за відсутністю складу
злочину). Оскільки підставою
звільнення за службовою
невідповідністю було подання
фіктивних бухгалтерських документів,
що спростовано 17.11.2012 року, то тільки
тоді у позивача виникли підстави
звертатися з позовом про незаконне
звільнення.

Позивач у судовому засіданні
апеляційну скаргу підтримав та просить
її задовольнити.

Відповідач прибуття у судове засідання
свого представника не забезпечив,
однак подав заперечення на апеляційну
скаргу у якому просить здійснювати
розгляд справи у його відсутності, а
апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Суд апеляційної інстанції заслухав
доповідь судді-доповідача, пояснення
позивача, перевірив матеріали справи,
обговорив підстави і межі апеляційних
вимог, вважає, що апеляційна скарга
задоволеною бути не може.

Суддя першої інстанції свою ухвалу
мотивував тим, що позивач з органів
кримінально-виконавчої системи
звільнений 24.01.2004 року на підставі п. 64
«д» Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ (далі -
Положення), коли строк звернення до
суду за вирішенням трудового спору про
звільнення згідно ст. 233 КЗпП України
становив один місяць з дня вручення
наказу або дня отримання трудової
книжки. Однак, із розглядуваним
адміністративним позовом позивач
звернувся лише 06.11.2013 року, тобто з
пропуском цього строку. При цьому,
суддя першої інстанції зазначив, що з
доданих до позовної заяви матеріалів
не вбачається поважність пропущення
строку звернення до суду, а порушення
кримінальної справи проти позивача не
позбавляло його можливості звернутися
в межах строків звернення до суду з
позовною заявою про поновлення на
роботі.

З такими висновками судді першої
інстанції погоджується і суд
апеляційного інстанції, з огляду на
таке.

Частиною 1 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами.

Відповідно до частини 3 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України для звернення до суду у справах
щодо прийняття громадян на публічну
службу, її проходження, звільнення з
публічної служби встановлюється
місячний строк.

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного
Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99,
частину першу статті 58 Конституції
України щодо дії нормативно-правового
акта в часі треба розуміти так, що вона
починається з моменту набрання цим
актом чинності і припиняється з
втратою ним чинності, тобто до події,
факту застосовується той закон або
інший нормативно-правовий акт, під час
дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб'єктивного права
особи, у тому числі права особи на
звернення до суду, слід визначати із
застосуванням законодавства, яке діяло
на момент виникнення відповідного
права.

Водночас неприпустимість зворотної
дії нормативно-правового акта полягає
в тому, що запроваджені ним нові норми
не можуть застосовуватися до
правовідносин, які існували до
набрання ним чинності. Отже, приписи
нового нормативно-правового акта не
можуть змінити обсяг прав, який було
встановлено попередніми
нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене тривалість і
правила обчислення строку звернення
особи до суду визначаються за тими
правилами, які були чинними на момент
початку перебігу відповідного строку
та не змінюється залежно від того, коли
було реалізоване право на позов.

Вказані висновки суду апеляційної
інстанції узгоджують з правовою
позицією Вищого адміністративного
суду України викладеною в
інформаційному листі № 945/11/13-11 від
05.07.2011 року.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем оскаржується наказ
Державного департаменту України з
питань виконання покарань від 24.01.2004
року № 10 про звільнення його з
кримінально-виконавчої системи за п. 64
«д» Положення через службову
невідповідність.

На момент звільнення позивача з роботи
строки звернення до суду про
поновлення на роботі встановлювалися
Кодексом законів про працю України,
оскільки Кодекс адміністративного
судочинства України станом на 24.01.2004
року прийнятий ще не був.

Відповідно до статті 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Із наявної у матеріалах справи копії
оскаржуваного наказу вбачається, що з
ним позивач ознайомлений був 30.01.2004
року, про що свідчить його підпис (а.с.
9-10), однак із адміністративним позовом
звернувся лише 06.11.2013 року, про що
свідчить вхідний штамп суду
проставлений на позовній заяві (а.с. 2),
тобто з пропуском строку звернення до
суду.

Як на поважність причин пропуску
строку звернення до суду позивач
посилається на порушення відносно
нього кримінальної справи на підставі
висновку службового розслідування від
09.12.2003 року УДДУ ПВП у Львівській
області та проведення органами
прокуратури досудового слідства в
період з 20.01.2004 року по 17.11.2012 року, що не
давало йому правової підстави для
звернення до суду до прийняття
органами прокуратури рішення по суті.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду, що
вказані причини пропуску строку
звернення до суду не можна вважати
поважними, оскільки звільнення
позивача оскаржуваним наказом з
органів кримінально-виконавчої
системи мало місце на підставі п. 64 «д»
Положення (через службову
невідповідність), а не у зв'язку з
засудженням, притягненням до
кримінальної відповідальності та не
був відсторонений від посади у зв'язку
з притягнення до кримінальної
відповідальності.

Разом з тим, із матеріалів справи
вбачається, та як зазначає сам апелянт
у апеляційній скарзі, про закриття
кримінальної справи йому було відомо
ще 20.12.2012 року, однак із
адміністративним позовом до суду він
звернувся лише 06.11.2013 року, тобто знову
ж таки з пропуском строку звернення до
суду та не наведено поважних причин,
які б перешкоджали йому вчасно
звернутися до суду.

Відповідно до частини 1 статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала.

Частиною другої статті 100 КАС України
передбачено, що позовна заява може бути
залишена без розгляду як на стадії
вирішення питання про відкриття
провадження в адміністративній справі
без проведення судового засідання, так
і в ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

Оскільки позивачем пропущено строк
звернення до адміністративного суду, а
із матеріалів справи не вбачається
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, суддя першої
обґрунтовано дійшов висновку про
залишення позовної заяви без розгляду.

З огляду на викладене, суддя першої
інстанції обґрунтовано
адміністративний позов залишив без
розгляду, правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування оскарженої
постанови, суд апеляційної інстанції
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 199, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а ухвалу Волинського
окружного адміністративного суду від
07.11.2013 року у справі № 803/2321/13а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів з дня
її складення у повному обсязі може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.В. Ніколін

В.Я. Качмар

Ухвала у повному обсязі складена та
підписана 22.01.2014 року.