Справа № 815/4909/13-а
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 р.Справа № 815/4909/13-а

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції:
Тарасишина О.М.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка
В.О.,

при секретарі Лопушанській В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 та
представника відповідача Фомічової
О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 30
жовтня 2013 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області та Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при ГУ МВС України в Одеській області
про визнання незаконними та скасування
наказу про звільнення, поновлення на
посаді та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

04.07.2013р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського
окружного адміністративного суду із
позовом до ГУ МВС України в Одеській
області та НДЕКЦ при ГУ МВС України в
Одеській області та, з урахуванням
заяви про збільшення позовних вимог,
просив суд визнати незаконним та
скасувати наказ ГУ МВС України в
Одеській області №167о/с від 18.04.2013р. в
частині його звільнення з посади
(роботи), поновлення на посаді експерта
сектору комплексного дослідження та
оцінки транспортних засобів відділу
інженерно-технічних та економічних
досліджень НДЕКЦ при ГУМВС України в
Одеській області та стягнути з НДЕКЦ
при ГУМВС України в Одеській області
грошове утримання за час вимушеного
прогулу з 07.05.2013 р. по момент поновлення
на посаді.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що з 07.05.2013р. він був незаконно
звільнений з посади наказом ГУ МВС
України в Одеській області №167о/с від
18.04.2013 р., оскільки в цей час знаходився
на «лікарняному» та відкликав свій
попередній рапорт про звільнення «за
власним бажанням». Також, позивач
зазначив, що зі спірним наказом він
своєчасно ознайомлений не був, трудову
книжку не отримав, на атестаційну
комісію не викликався, і з текстом та
висновками атестації теж ознайомлений
не був, та до того ж, на його думку,
відповідачем причини його звільнення
взагалі не з'ясовувались.

Ухвалою Одеського окружного
адміністративного суду від 08.07.2013 року
вказаний адміністративний позов
залишено без розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2013 року,
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено,
ухвалу Одеського окружного
адміністративного суду від 08.07.2013 року -
скасовано, а справу направлено до
Одеського окружного адміністративного
суду для продовження розгляду.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2013
року в задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 - відмовлено в повному
обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду 1-ї інстанції, 19.11.2013р.
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
зазначив, що судом, при винесенні
оскаржуваної постанови порушено норми
процесуального та матеріального права
та просить скасувати постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 30.10.2013 року, прийняти нову
постанову, якою задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи
сторін, перевіривши матеріали справи і
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність належних підстав для її
задоволення.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

Позивач - майор міліції ОСОБА_1 з 25.08.1998
року проходив службу в ОВС, з 18.07.2012 року
- на посаді «експерта сектора
комплексного дослідження та оцінки
транспортних засобів відділу
інженерно-технічних та економічних
досліджень» НДЕКЦ при ГУ МВС за рахунок
посади «експерта сектора
комп'ютерно-технічних досліджень звуку
та відеозапису відділу
криміналістичних досліджень» НДЕКЦ.

12.11.2012 року позивач звернувся з
рапортом на ім'я начальника ГУМВС
України в Одеській області
генерал-майора Рєзника С.Д., в якому
просив звільнити його з ОВС «за власним
бажанням» у зв'язку з ненормованим
робочим днем та малим грошовим
утриманням, а також зазначив, що від
присутності на кадровій та
атестаційній комісії відмовляється і
наполягає на звільнені.

04.02.2013 року позивач звернувся до
начальника ГУМВС України в Одеській
області з повторним рапортом про
звільнення з ОВС «за власним бажанням»
у зв'язку тим, що його не влаштовують
умови праці та грошове забезпечення,
від участі у кадровій та атестаційній
комісії останній також відмовився.

21.02.2013 помічником начальника центру з
кадрового забезпечення підполковником
міліції Крючковою М.О. було складено
подання.

Далі, з метою дотримання прав позивача
09.04.2013 року було складено атестацію, в
якій наявні особисті підписи позивача
щодо ознайомлення з атестаційним
листом та оголошеним рішенням про
затвердження атестації і висновку, а
також запис позивача «згоден» від
09.04.2013 року.

В подальшому, наказом ГУ МВС України в
Одеській області від 18.04.2013р. №167 о/с
ОСОБА_1 - «експерта сектора
комплексного дослідження та оцінки
транспортних засобів відділу
інженерно-технічних та економічних
досліджень» НДЕКЦ при ГУМВС України в
Одеській області було звільнено з ОВС
за п.64 «ж» Положення (т.б. «за власним
бажанням») - з 07.05.2013 року.

24.04.2013р. позивач отримав лист НДЕКЦ при
ГУ МВС України в Одеській області про
своє звільнення з 07.05.2013 року згідно
поданого рапорту, в якому, йому також
роз'яснялося порядок отримання
військового квитка та трудової книжки.

23.05.2013 року (за вх. №2881) до ВДЗ УРСДЗ ГУ
МВС України в Одеській області від
позивача надійшов його рапорт на ім'я
начальника ГУМВС України в Одеській
області із про відкликання свого
попереднього рапорту від 04.02.2013р. про
своє звільнення «за власним бажанням».

Однак, 30.05.2013 року листом №9/2480 позивача
було повідомлено про результати
розгляду його рапорту від 24.05.2013р. про
відкликання рапорту про звільнення та
вказано, що таке відкликання на цей час
вже не можливе.

Не погоджуючись з вказаними вище діями
та наказом відповідача, позивач
оскаржив їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та
відмовляючи у задоволенні позову, суд
1-ї інстанції виходив з
необґрунтованості та недоведеності
позовних вимог, а також з правомірності
дій та спірного наказу відповідача, які
відповідають діючому законодавству.

Колегія суддів апеляційного суду,
уважно дослідивши матеріали справи та
надані сторонами докази, цілком
погоджується з такими висновками суду
1-ї інстанції і вважає їх
обґрунтованими та заснованими на
законі, з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України кожному
гарантовано право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
він вільно погоджується. Держава
створює умови для повного здійснення
громадянами права на працю, гарантує
рівні можливості у виборі професії та
роду діяльності, реалізовує програми
професійно-технічного навчання,
підготовки і перепідготовки кадрів
відповідно до суспільних потреб. Кожен
має право на належні, безпечні і
здорові умови праці, на заробітну
плату, не нижчу від визначеної законом.

Також, громадянам гарантується і
захист від незаконного звільнення.

Як слідує з вимог ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та Законами України.

Так, спірні відносини публічної служби
з приводу прийняття громадян на службу
в органи внутрішніх справ, її
проходження та звільнення з неї
врегульовані спеціальним
законодавством, до якого належать
Закон України «Про міліцію» від 20.12.1990р.
№565-XII, Закон України «Про
дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ України» від 22.02.2006р.
№3460-IV, «Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ» (затв.
Постановою КМУ від 29.07.1991р. за №114),
«Етичний кодекс працівника органів
внутрішніх справ України» (схвалений
колегією МВС України 05.10.2000р. №7км/8),
«Кодекс честі працівника органів
внутрішніх справ України» (затв.
наказом МВС України від 11.01.1996р. №18),
«Присяга працівника органів
внутрішніх справ України» (затв.
Постановою КМУ від 28.12.1991р. №382).

Статтями 2 та 3 Закону України «Про
міліцію» встановлені основні завдання
та принципи діяльності міліції.
Порядок та умови проходження служби в
міліції, відповідно до ч.1 ст.18 цього
Закону, безпосередньо регламентуються
«Положенням про проходження служби
особовим складом органів внутрішніх
справ», затвердженим Кабінетом
Міністрів України.

Згідно п.64 «ж» «Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ», особи рядового і
начальницького складу звільняються з
органів внутрішніх справ (з
постановкою на військовий облік) - «за
власним бажанням» при наявності
поважних причин, що перешкоджають
виконанню службових обов'язків.

Як передбачено п.68 вказаного Положення,
особи рядового і начальницького
складу, які виявили бажання
звільнитися зі служби за особистим
проханням (т.б. «за власним бажанням»),
попереджають прямого начальника
органу внутрішніх справ про прийняте
ними рішення не пізніш як за 3 (три)
місяці до дня звільнення, про що
подають рапорт за командою.

При цьому, слід зазначити, що цей п.68
Положення має імперативний характер, а
тому, відповідно, дотримання
трьохмісячного строку при звільненні
осіб, на яких поширюється дія
Положення, в даному випадку, є
обов'язковим як для позивача, так і для
відповідачів.

Так, як встановлено колегією суддів з
матеріалів справи, 12.11.2012 року позивач
звернувся з рапортом на ім'я начальника
ГУМВС України в Одеській області
генерал-майора Рєзника С.Д., в якому
просив звільнити його з органів ВС «за
власним бажанням» у зв'язку з
ненормованим робочим днем та малим
грошовим утриманням. Також, в цьому
рапорті позивач вказав, що від
присутності на кадровій та
атестаційній комісії він
відмовляється та наполягає на
звільнені (а.с.55).

Оскільки вказаний рапорт так і не був
реалізований, позивач ОСОБА_1 04.02.2013
року знову звернувся до начальника ГУ
МВС України в Одеській області з
повторним рапортом про своє звільнення
з ОВС «за власним бажанням», в якому теж
зазначив, що бажає звільнитися у
зв'язку тим, що його не влаштовують
умови праці та грошове забезпечення,
від участі у кадровій та атестаційній
комісії він відмовляється (а.с.47).

Також по справі встановлено, що 21.02.2013р.
працівниками кадрового забезпечення
було складено відповідне подання на
звільнення майора міліції ОСОБА_1 «за
власним бажанням», а 09.04.2013р. складено
атестацію, в якій, в свою чергу,
містяться особисті підписи позивача
про його ознайомлення і згоду з
атестаційним листом та рішенням
(висновком) про затвердження атестації
(а.с.44-45,49-50).

В подальшому, як вже зазначалося вище,
позивач ОСОБА_1, на підставі свого
рапорту від 04.02.2013 року, наказом ГУ МВС
України в Одеській області №167о/с від
18.04.2013р. був звільнений з органів ВС за
п.64 «ж» Положення (т.б. «за власним
бажанням») - з 07.05.2013 року (а.с.46).

Як встановлено судами обох інстанції,
про спірний наказ щодо звільнення
позивач дізнався 24.04.2013р. з листа НДЕКЦ
при ГУ МВС України в Одеській області, в
якому йому також було роз'яснено
порядок отримання військового квитка і
трудової книжки.

Проте, позивач до цього часу до
управління кадрового забезпечення за
своїми в/квитком та трудовою книжкою не
з'явився, і направив по пошті на ім'я
начальника ГУ МВС України в Одеській
області рапорт про відкликання свого
попереднього рапорту про звільнення з
ОВС «за власним бажанням» від 18.05.2013р.,
який було отримано ВДЗ УРСДЗ ГУ МВС
України в Одеській області 23.05.2013р.
(вх.№2881) і якій, в свою чергу, надійшов
до управління кадрового забезпечення
24.05.2013р. (а.с.58).

На вказаний рапорт позивача, 30.05.2013 року
була надана відповідь №9/2480, в якій
останнього повідомлялося про
результат розгляду цього рапорту про
відкликання рапорту про звільнення та
зазначено, що таке відкликання на цей
час не можливе.

При цьому, судова колегія звертає увагу
на той факт, що рапорт позивача від
24.05.2013р. про відкликання свого
попереднього рапорту від 04.02.2013р. про
звільнення було подано ним вже після
фактичного звільнення його з ОВС, що, в
свою чергу, дійсно унеможливлює
прийняття по такому рапорту
позитивного рішення, оскільки трудові
правовідносини позивача з
роботодавцем, т.б. з ГУ МВС України в
Одеській області, фактично припинились
ще з 07.05.2013 року.

Також, суд 2-ї інстанції вважає за
необхідне зазначити, що на момент
прийняття спірного наказу №167о/с від
18.04.2013 року про звільнення, позивач,
згідно письмового повідомлення
керівника НДЕКЦ при ГУ МВС України в
Одеській області, «на лікарняному» не
перебував.

Що ж стосується наданої позивачем до
суду 1-ї інстанції на підтвердження
свого перебування на «лікарняному»
довідки Олександрівської амбулаторії
загальної медицини Комінтернівського
району Одеської області про
знаходження його з 07.05.2013р. по 22.05.2013р. на
амбулаторному лікуванні з діагнозом
«О.бронхит» (а.с.70), то судова колегія не
може прийняти її до уваги як належний і
достатній доказ знаходження позивача
на момент звільнення на «лікарняному»,
з огляду на наступне.

У відповідності до «Інструкції про
порядок видачі документів, що
засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян» (затв.
наказом МОЗ України 13.11.2011р. №455 та
зареєстр. в МЮУ 04.12.2001р. за №1005/6196),
тимчасова непрацездатність
працівників засвідчується виключно
листком непрацездатності і видача
інших документів про тимчасову
непрацездатність забороняється, крім
випадків, обумовлених
п.п.1.13,2.7,2.16,2.17,2.18,2.19,2.20,3.4,3.16,6.6.

Отже, за вказаних обставин, апеляційний
суд дійшов аналогічного висновку про
те, що в даному випадку, тимчасова
непрацездатність позивача повинна
бути підтверджена виключно «листком
непрацездатності», оформленим
районною лікарнею (або поліклінікою) за
місцем його мешкання (реєстрації), т.б. в
м.Одеса, а не наданою ним довідкою
Олександрівської амбулаторії
Комінтернівського району Одеської
області про знаходження його на
амбулаторному лікуванні.

Таким чином, на підставі
вищевикладеного та оцінивши наявні
докази в їх сукупності, колегія суддів
приходить до висновку про те, що при
відданні спірного наказу №167о/с від
18.04.2013 року начальником ГУ МВС України в
Одеській області були дотримані всі
вимоги, встановлені чинним
законодавством України, та враховані
всі обставини, які мали значення для
вирішення питання щодо звільнення
позивача з органів внутрішніх справ, а
тому, відповідно, даний наказ та
вказані дії відповідачів, пов'язані із
його виданням - є правомірними та
такими, що здійснені обґрунтовано,
розсудливо та у спосіб, що передбачений
Конституцією та законами України, а
також в межах компетенції суб'єкта
владних повноважень.

Крім того, судова колегія при прийнятті
остаточного рішення по даній справі,
також вважає за необхідне ще раз
зазначити і звернути увагу на те, що
звільнення відбулося з дотриманням
встановленого п.68 Положення №114 3-х
місячного строку, за «власним
бажанням» самого позивача і на
підставі повторно поданого ним
рапорту, в якому останній наполягав на
звільненні і власноручно вказав
причини прийняття ним такого рішення, а
тому, відповідно, ніяких законних
підстав для скасування оскаржуваного
наказу, та, як наслідок поновлення
позивача на посаді і стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу не має.

До того ж, ще слід вказати, що згідно із
ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

При чому, у відповідності до ч.2 ст.71 КАС
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову, що, в свою чергу, в даному
випадку, і було належним чином зроблено
представниками відповідачів при
розгляді даної справи в суді 1-ї та 2-ї
інстанції.

Отже, з огляду на вищезазначене, судова
колегія вважає, що суд 1-ї інстанції
дійшов обґрунтованого висновку проте,
що позовні вимоги ОСОБА_1 є
недоведеними, безпідставними та не
підлягаючими задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія приходить до висновку, що суд
першої інстанції порушень
матеріального і процесуального права
при вирішенні даної справи не допустив,
вірно встановив фактичні обставини
справи та надав їм належної правової
оцінки. Наведені ж у апеляційних
скаргах доводи правильність висновків
суду не спростовують, оскільки
ґрунтуються на невірному трактуванні
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України,
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції має право залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, судова колегія,
діючи в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, відповідно до ст.200
КАС України, залишає цю апеляційну
скаргу позивача без задоволення, а
постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 30
жовтня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Адміністративного Суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Ю.В. Осіпов

Судді:
О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко