Справа № 820/6502/13-а
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2014-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 р. Справа № 820/6502/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 18.09.2013р. по
справі № 820/6502/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області

про визнання дій протиправними,
скасування рішення, зобов`язання
вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області, в
якому, з урахуванням уточнених
позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправними дії посадових
осіб відповідача в частині прийняття
рішення про скасування рішення ВГІРФО
УМВС України в Харківській області від
10.07.2004 року про надання дозволу на
імміграцію в Україні, визнання
посвідки на постійне проживання в
Україні серії ХР №11112 від 20.07.2004 року,
виданою з порушенням законодавства
України, а саме - Закону України "Про
імміграцію" та вилучення її для
знищення, скасування реєстрації місця
проживання та приведення облікових
документів у відповідність до чинного
законодавства, які зберігаються у
житлових установах, а також у адресно -
довідковому відділі ГУ ДМС України в
Харківській області, анулювання
відмітки про наявність дозволу на
постійне проживання у паспортному
документі, про прийняття рішення щодо
подальшого перебування на території
України у відповідності до ст. 13 Закону
України "Про імміграцію"; інформування
про прийняте рішення адміністрації
державної прикордонної служби України
та територіальних органів ГУ (У) ДМС
України;

- скасувати рішення відповідача від
01.07.2013 року про скасування рішення
ВГІРФО УМВС України в Харківській
області від 20.07.2004 року про надання
дозволу на імміграцію; визнання
посвідки на постійне проживання в
Україні серії ХР №11112 від 20.07.2004 року
виданою з порушенням діючого
законодавства, та вилучення її для
знищення; скасування реєстрації місця
проживання позивача за адресою:
АДРЕСА_1 та приведення облікових
документів, які зберігаються у
житлових установах, та у адресно -
довідковому відділі ГУ ДМС України у
Харківській області у відповідності до
прийнятого рішення; анулювання
відмітки про наявність дозволу на
постійне проживання в Україні у
паспортному документі позивача;
прийняття рішення щодо подальшого
перебування на території України у
відповідності до ст. 13 Закону України
"Про імміграцію", інформування про
прийняте рішення адміністрації
державної прикордонної служби України
та територіальних органів ГУ (У) ДМС
України; зобов'язати ГУ ДМС України в
Харківській області поновити дозвіл на
імміграцію в Україні;

- зобов'язати відповідача поновити
посвідку на ім'я ОСОБА_1 на постійне
проживання в Україні серії ХР №11112 від
20.07.2004 року, та усіх облікових
документів у житлових установах,
адресно - довідковому відділу ГУ ДМС
України у Харківській області про що
інформувати адміністрацію державної
прикордонної служби України та
територіальних органів ГУ (У) ДМС
України;

- зобов'язати відповідача привести
паспортні документи на ім'я ОСОБА_1
відповідно до чинного законодавства.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 18.09.2013 року
в задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про визнання дій
протиправними, скасування рішення,
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, позивачем подано апеляційну
скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті оскаржуваної постанови, норм
матеріального та процесуального права,
позивач просить постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 18.09.2013 року
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити у повному
обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач, зокрема, посилається на
порушення судом першої інстанції
приписів п. 1.2, п. 1.4, п. 2.2 Правил опіки та
піклування, затверджених Указом
Президента України від 17.10.1997 року №
1153/97, ст.ст. 36, 60, ч. 1 ст. 63 Цивільного
кодексу України, ст. 26 Конституції
України, ст.ст. 2, 3 Закону України "Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства", п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону
України "Про імміграцію", ч. 4 ст. 6, ст. 2,
ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, що призвело до
неправильного вирішення справи, а
також на доводи та обставини викладені
в апеляційній скарзі.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши, в межах
апеляційної скарги, рішення суду
першої інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
Громадянин Афганістану ОСОБА_1 в 1997
році прибув до м. Харкова за
запрошенням ТОВ "Памір-95" на роботу
комерційним директором.

У 2004 році позивач звернувся до ВГІРФО
УМВС України в Харківській області з
клопотанням про надання дозволу на
імміграцію в Україні на підставі п.2 ч.3
ст.4 Закону України "Про імміграцію".

Рішенням виконавчого комітету
Краснокутської селищної ради
Харківської області від 23.04.2004 року № 190
ОСОБА_1 за його заявою призначено
піклувальником ОСОБА_5, 1937р.н.

Рішенням керівництва ВГІРФО УМВС
України в Харківській області від
20.07.2004 р. позивачу була дозволена
імміграція в Україні, 20.07.2004р. позивач
був документований посвідкою на
постійне проживання в Україні серії ХР
№ 11112 терміном дії - безстроково, та
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Висновком ГУ ДМС України в Харківській
області щодо правомірності оформлення
дозволу на імміграцію в Україні
громадянину Афганістану ОСОБА_1 від
01.07.2013 року, у зв'язку з тим, що у
особистій справі позивача відсутнє
рішення суду про призначення його
піклувальником ОСОБА_5 скасоване
рішення ВГІРФО УМВС України в
Харківській області від 20.07.2004р. про
надання дозволу на імміграцію в
Україні позивачу, визнано посвідку на
постійне проживання в Україні серії ХР
№11112 від 20.07.2004р. виданою з порушенням
Закону України "Про імміграцію",
вилучено для знищення в установленому
порядку, скасовано реєстрацію місця
проживання позивача, анульовано
відмітку про наявність дозволу на
постійне проживання в Україні у
паспортному документі позивача,
вирішено прийняти рішення щодо
подальшого перебування позивача на
території України у відповідності до
ст.13 Закону "Про імміграцію",
проінформувати адміністрацію
державної прикордонної служби України
та територіальні органи ГУ (У) ДМС
України та позивача про прийняте
рішення.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що дозвіл на
імміграцію та документування
посвідкою на постійне проживання в
Україні позивачу було видано на
підставі рішення виконавчого комітету
Краснокутської селищної ради
Харківської області, яке на момент його
видання було по своїй суті незаконним,
а, отже, не могло мати юридичної сили та
породжувати юридичних наслідків.

Колегія суддів не погоджується з
рішенням суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Предметом судового розгляду в даній
адміністративній справі є рішення
відповідача від 01.07.2013 року про
скасування рішення ВГІРФО УМВС України
в Харківській області від 20.07.2004 року
про надання дозволу на імміграцію, як
рішення суб'єкта владних повноважень,
та дії вчинені відповідачем на
виконання зазначеного рішення.

Завданням адміністративного суду є
перевірка правомірності (легальності)
даного рішення з огляду на чіткі
критерії, які зазначені у частині 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відповідність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, передбаченим частиною 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України критеріям,
перевіряється судом з урахуванням
закріпленого статтею 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
принципу законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Згідно з вимогами статті 6
Конституції України органи
законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах
та відповідно до законів України.

Колегія суддів зазначає, що усі рішення
та дії суб'єкта владних повноважень
мають підзаконний характер, тобто
повинні бути прийняті (вчинені) на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що визначені законом.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду першої інстанції на підстав
доводів апеляційної скарги позивача,
колегія суддів виходить з наступного.

Згідно статті 2 Закону України "Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства" іноземці та особи без
громадянства мають ті ж права і свободи
та виконують ті ж обов'язки, що і
громадяни України, якщо інше не
передбачено Конституцією, цим та
іншими законами України, а також
міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є
рівними перед законом незалежно від
походження, соціального і майнового
стану, расової та національної
належності, статі, мови, ставлення до
релігії, роду і характеру занять, інших
обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону
передбачено, що іноземці та особи без
громадянства можуть у встановленому
порядку іммігрувати в Україну на
постійне проживання або прибути для
працевлаштування на визначений термін,
а також тимчасово перебувати на її
території.

Іноземці та особи без громадянства, які
іммігрували на постійне проживання або
прибули для тимчасового
працевлаштування, отримують посвідки
відповідно на постійне або тимчасове
проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну
іноземців та осіб без громадянства
визначаються Законом України №2491-ІІІ
від 7 червня 2001 року "Про імміграцію"
(далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції
спірного періоду).

Відповідно до частини 1 абзаців першого
і четвертого статті 1 Закону №2491-ІІІ
імміграція - це прибуття в Україну чи
залишення в Україні у встановленому
законом порядку іноземців та осіб без
громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення
спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань імміграції та підпорядкованих
йому органів, що надає право іноземцям
та особам без громадянства на
імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено
повноваження спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань імміграції і
підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два
і три цієї норми спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань імміграції і
підпорядковані йому органи:
перевіряють правильність оформлення
документів щодо надання дозволу на
імміграцію, виконання умов для надання
такого дозволу, відсутність підстав
для відмови у його наданні; приймають
рішення про надання дозволу на
імміграцію, про відмову у наданні
дозволу на імміграцію, про скасування
дозволу на імміграцію та видають копії
цих рішень особам, яких вони
стосуються.

Аналогічні норми містяться в підпункті
8 пункту 4 Положення про Державний
департамент у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних
осіб, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 14
червня 2002 року № 844.

Відповідно до статті 4 Закону України
"Про імміграцію", у редакції, що діяла на
час видачі позивачу тимчасової
посвідки, дозвіл на імміграцію
надається в межах квоти імміграції.

Згідно до п. 2 ч. 3 ст. 4 зазначеного
Закону, дозвіл на імміграцію поза
квотою імміграції надається: 1) одному з
подружжя, якщо другий з подружжя, з яким
він перебуває у шлюбі понад два роки, є
громадянином України, дітям і батькам
громадян України; 2) особам, які є
опікунами чи піклувальниками громадян
України, або перебувають під опікою чи
піклуванням громадян України; 3) особам,
які мають право на набуття
громадянства України за
територіальним походженням; 4) особам,
імміграція яких становить державний
інтерес для України.

Стаття 9 Закону №2491-ІІІ встановлює
умови, порядок та перелік документів,
необхідних для вирішення питання
дозволу на імміграцію. Так, заяви про
надання дозволу на імміграцію
подаються: 1) особами, які постійно
проживають за межами України, - до
дипломатичних представництв та
консульських установ України за
кордоном за місцем їх постійного
проживання; 2) особами, які перебувають
в Україні на законних підставах, - до
органів спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань імміграції за місцем їх
проживання.

Заяву про надання дозволу на
імміграцію заявник подає особисто до
відповідного органу державної влади.
За наявності поважних причин (хвороба
заявника, стихійне лихо тощо) заява
може надсилатися поштою або за
дорученням заявника, посвідченим
нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до
заяви додаються такі документи: 1) три
фотокартки; 2) копія документа, що
посвідчує особу; 3) документ про місце
проживання особи; 4) відомості про склад
сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо
особа, яка подає заяву, перебуває в
шлюбі); 5) документ про те, що особа не є
хворою на хронічний алкоголізм,
токсикоманію, наркоманію або
інфекційні захворювання, перелік яких
визначено центральним органом
виконавчої влади з питань охорони
здоров'я.

Крім зазначених документів, зокрема,
подаються: для осіб, зазначених у
пункті 2 частини третьої статті 4 цього
Закону, - копії документів про
призначення їх опікунами чи
піклувальниками над громадянами
України або про встановлення над ними
опіки чи піклування громадянина
України.

У разі неподання особою всіх
визначених цим Законом документів
заява про надання дозволу на
імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання
дозволу на імміграцію не може
перевищувати одного року з дня її
подання.

З аналізу наведених норм законодавства
вбачається, що для оформлення дозволу
на імміграцію заявник повинен подати
заяву з доданням певного пакету
документів. У разі ж не надання особою
повного пакету документів, заява про
надання дозволу на імміграцію не
приймається та, як слідство, дозвіл на
імміграцію та посвідка на проживання в
Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону, у
редакції, що діяла на час оформлення
посвідки, встановлено, що дозвіл на
імміграцію не надається: 1) особам,
засудженим до позбавлення волі на
строк більше одного року за вчинення
діяння, що відповідно до законів
України визнається злочином, якщо
судимість не погашена і не знята у
встановленому законом порядку; 2)
особам, які вчинили злочин проти миру,
воєнний злочин або злочин проти
людяності та людства, як їх визначено в
міжнародному праві, або розшукуються у
зв'язку із вчиненням діяння, що
відповідно до законів України
визнається тяжким злочином, або проти
яких порушено кримінальну справу, якщо
попереднє слідство за нею не закінчено;
3) особам, хворим на хронічний
алкоголізм, токсикоманію, наркоманію
або інфекційні захворювання, перелік
яких визначено центральним органом
виконавчої влади з питань охорони
здоров'я; 4) особам, які в заявах про
надання дозволу на імміграцію
зазначили свідомо неправдиві
відомості чи подали підроблені
документи; 5) особам, яким на підставі
закону заборонено в'їзд на територію
України; 6) в інших випадках,
передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних
підставах в Україні і отримала дозвіл
на імміграцію, орган спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань імміграції
за місцем її проживання видає посвідку
на постійне проживання протягом тижня
з дня подання нею відповідної заяви.

Колегія суддів зазначає, що процедуру
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію іноземцям та
особам без громадянства, які
іммігрують в Україну (далі -
іммігранти), поданнями про його
скасування та виконання прийнятих
рішень (далі - провадження у справах з
питань імміграції), а також компетенцію
центральних органів виконавчої влади
та підпорядкованих їм органів, які
забезпечують виконання законодавства
про імміграцію визначено Порядком
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 2002 р. N 1983 (далі - Порядок).

У відповідності до пп. 3 п. 2 цього
Порядку, в редакції, яка діяла на час
надання посвідки, рішення за заявами
про надання дозволу на імміграцію
залежно від категорії іммігрантів
приймають територіальні підрозділи
Департаменту в міських, районних у
містах управліннях органів внутрішніх
справ (далі - територіальні підрозділи)
- стосовно іммігрантів, які на законних
підставах перебувають на території
України і є іммігрантами позаквотової
категорії (крім іммігрантів, стосовно
яких рішення приймає Департамент), а
саме: осіб, які є опікунами чи
піклувальниками громадян України або
перебувають під опікою чи піклуванням
громадян України.

Згідно п. 12, Порядку, територіальні
підрозділи за місцем проживання, до
яких подано заяви про надання дозволу
на імміграцію:

- формують справи, перевіряють
підстави, законність перебування в
Україні іммігрантів, справжність
поданих документів та відповідність їх
оформлення вимогам законодавства, у
разі потреби погоджують це питання з
органами місцевого самоврядування, у
межах своєї компетенції з'ясовують
питання щодо наявності чи відсутності
підстав для відмови у наданні дозволу
на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з
матеріалами справи інформацію про
результати їх розгляду територіальним
органам або підрозділам (відповідно до
категорії іммігрантів). Справи,
прийняття рішення за якими належить до
компетенції Департаменту чи
територіальних органів, надсилаються
територіальним органам, в інших
випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про
надання дозволу на імміграцію, якщо
таке провадження належить до їх
компетенції.

З наведених норм вбачається, що
прийняття рішення щодо надання дозволу
на імміграцію належить до компетенції
відповідних державних органів, які на
підставі заяви іммігранта, аналізу
отриманої інформації, матеріалів
справи приймають рішення про надання
дозволу на імміграцію чи про відмову у
наданні такого дозволу. Рішення про
надання дозволу на імміграцію є
підставою для отримання посвідки на
постійне проживання.

Під час судового розгляду справи
встановлено, що 20.07.2004 року позивач
відповідно до рішення ВГІРФО УМВС
України в Харківській області від
20.07.2004 року, викладеного у формі
висновку, з посиланням на пункт 2 ч. 3 ст.
4 Закону України "Про імміграцію"
документований посвідкою на постійне
проживання в Україні для іноземців та
осіб без громадянства серії ХР № 11112.

Про наявність підстав для отримання
дозволу на імміграцію в Україну, які
передбачені пунктом 2 ч. 3 ст. 4 Закону
України "Про імміграцію", зазначено
також у рішенні ВГІРФО УМВС України в
Харківській області від 20.07.2004 року про
надання дозволу на імміграцію в
Україні громадянину Афганістану
ОСОБА_1.

Отже, відповідач, при прийнятті рішення
про надання позивачу дозволу на
імміграцію в Україні та наданні
посвідки на постійне місце проживання
в Україні, проводив перевірку
законності залишення на постійне
проживання на території України
позивача, та керуючись пунктом 2 ч. 3 ст. 4
Закону України "Про імміграцію",
підстав для відмови у наданні дозволу
на імміграцію позивачу, визначених у
ст. 10 Закону України "Про міграцію", не
виявив, у зв'язку з чим, надав посвідку
на постійне місце проживання в Україні.

Однак, цією ж нормою Закону відповідач
обґрунтовує прийняття протилежного
рішення - висновку про скасування
рішення про надання дозволу на
імміграцію в Україні та посвідки на
постійне проживання від 20.07.2004 р.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного
рішення, підставою для скасування
позивачу дозволу на імміграцію в
Україні та наданні посвідки на
постійне місце проживання в Україні
слугувало те, що виконавчий комітет
Краснокутської селищної ради
Харківської області, у відповідності
до вимог ст. 60 Цивільного кодексу
України, повинен був звернутись до
Краснокутського районного суду
Харківської області з проханням
затвердити його рішення про
призначення громадянина ОСОБА_1
піклувальником громадянки ОСОБА_5. Але
у особистій справі останнього відсутня
копія рішення суду про призначення
його піклувальником громадянки ОСОБА_5

Відповідно до статті 12 Закону України
"Про імміграцію", у редакції, що діяла на
час прийняття рішення відповідачем про
скасування дозволу, дозвіл на
імміграцію може бути скасовано
органом, який його видав, якщо: 1)
з'ясується, що його надано на підставі
свідомо неправдивих відомостей,
підроблених документів чи документів,
що втратили чинність; 2) іммігранта
засуджено в Україні до позбавлення
волі на строк більше одного року і
вирок суду набрав законної сили; 3) дії
іммігранта становлять загрозу
національній безпеці України,
громадському порядку в Україні; 4) це є
необхідним для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України; 5) іммігрант порушив
законодавство про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства; 6) в
інших випадках, передбачених законами
України.

Частиною першою статті 13 Закону
України "Про імміграцію" передбачено,
що орган спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань імміграції за місцем проживання
особи, стосовно якої прийнято рішення
про скасування дозволу на імміграцію,
не пізніш як у тижневий строк з дня
отримання цього рішення надсилає його
копію особі та вилучає у неї посвідку
на постійне проживання.

Колегія суддів зазначає, що Законом
України "Про імміграцію" встановлений
вичерпний перелік підстав для
скасування дозволу на імміграцію в
Україну зі змісту якого вбачається, що
підставами для скасування дозволу на
імміграцію можуть бути лише винні дії
іммігранта.

Натомість, рішення відповідача
обґрунтовано лише тим, що виконавчий
комітет Краснокутської селищної ради
Харківської області при призначенні
позивача опікуном, вийшов за межі своїх
повноважень, визначених законом.

При цьому, колегія суддів зауважує, що
вказані обставини існували на момент
розгляду заяви позивача та прийняття
рішення відповідачем від 20.07.2004 року
про надання дозволу на імміграцію в
Україні громадянину Афганістану
ОСОБА_1, з подальшою видачею посвідки на
постійне місце проживання в Україні.
Більш того, вказані обставини і
слугували підставою для прийняття
зазначеного рішення та видачі
посвідки.

Отже, колегією суддів встановлено, що
позивач при отриманні дозволу на
імміграцію надав всі наявні у нього
документи, в тому числі рішення
виконавчого комітету Краснокутської
селищної ради Харківської області від
23.04.2004 року № 190, на підставі якого
відповідачем і було надано дозвіл, не
приховував даних щодо сімейного стану,
не зазначав неправдивих відомостей
тощо, а порушення Закону України "Про
імміграцію" та "Порядку провадження за
заявами про надання дозволу на
імміграцію і поданням про його
скасування та виконання прийнятих
рішень", під час надання дозволу на
імміграцію та посвідки на постійне
місце проживання, допущені самим
відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи,
відповідачем не доведено наявність
передбачених законами України підстав
для скасування наданого позивачу
дозволу на імміграцію.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
при прийнятті оскаржуваного рішення
відповідачем не були враховані усі
обставини, що мають значення для його
прийняття, а саме те, що позивач разом
зі своєю родиною тривалий час проживає
на території України, займається
підприємницькою діяльністю, має двох
малолітніх дітей 2011 та 2012 року
народження - громадян України, не
судимий та не вчиняв жодних дій, які є
підставою для скасування дозволу на
імміграцію.

Таким чином, відповідачем, крім іншого,
не дотримано принципу пропорційності,
необхідного балансу між
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів позивача і цілями,
на досягнення яких спрямоване це
рішення (дія), що призводить до настання
несприятливих наслідків для позивача
при відсутності будь-якої його вини у
виниклих обставинах.

Такими наслідками відповідно до ст. 13
Закону України "Про імміграцію" є
обов'язок особи, стосовно якої прийняте
рішення про скасування дозволу на
імміграцію, виїхати з України протягом
місяця з дня отримання копії рішення
про скасування дозволу на імміграцію.
Особа яка не виїхала протягом місяця
підлягає видворенню в порядку
передбаченому законодавством. Крім
того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа
може повторно подати заяву про надання
дозволу на імміграцію не раніше ніж
через рік з дня прийняття рішення про
скасування дозволу на імміграцію.

З огляду на встановлені у справі
обставини колегія суддів приходить до
висновку, що відповідач, під час
прийняття рішення від 01.07.2013 року про
скасування рішення ВГІРФО УМВС України
в Харківській області від 20.07.2004 року
про надання дозволу на імміграцію та
вчинення оскаржуваних дій, діяв не на
підставі та не у спосіб, що передбачені
законодавством, необґрунтовано, без
урахування всіх обставин, що мають
значення для його прийняття, без
урахування принципу пропорційності,
без урахування права особи на участь у
процесі прийняття рішення, а тому
заявлені позовні вимоги є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Із врахуванням викладеного, колегія
суддів вважає необґрунтованим
висновок суду першої інстанції про
відмову у задоволенні вимог позивача.

При цьому, колегія суддів звертає увагу
на те, що, розглядаючи позов, предметом
оскарження якого є рішення відповідача
від 01.07.2013 року про скасування рішення
ВГІРФО УМВС України в Харківській
області від 20.07.2004 року про надання
дозволу на імміграцію та дії, вчинені
відповідачем на виконання зазначеного
рішення, суд першої інстанції надав
правову оцінку лише правомірності
прийняття рішення виконавчим
комітетом Краснокутської селищної
ради Харківської області від 23.04.2004
року № 190, внаслідок чого допустив
порушення норм матеріального та
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи.

У відповідності до ст. 159 КАС України
судове рішення повинне бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З огляду на викладене вище, колегія
суддів вважає, що постанова
Харківського окружного
адміністративного суду від 18.09.2013 року
не відповідає вимогам ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, оскільки вона ухвалена при
неповному з'ясуванні обставин, що мають
значення для справи, з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право скасувати її та прийняти нову
постанову суду.

Відповідно до п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставами для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
є: неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги може своєю постановою змінити
постанову суду першої інстанції або
прийняти нову постанову, якими суд
апеляційної інстанції задовольняє або
не задовольняє позовні вимоги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції, внаслідок допущених
порушень підлягає скасуванню з
прийняттям нової постанови про
задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п. 3 ст. 198,
п. п. 1, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 18.09.2013р. по
справі № 820/6502/13-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов
ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
щодо прийняття рішення від 01.07.2013 року
про скасування рішення ВГІРФО УМВС
України в Харківській області від
10.07.2004 року про надання дозволу на
імміграцію в Україні.

Скасувати рішення Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
від 01.07.2013 року про скасування рішення
ВГІРФО УМВС України в Харківській
області від 20.07.2004 року про надання
дозволу на імміграцію; визнання
посвідки на постійне проживання в
Україні серії ХР №11112 від 20.07.2004 року
виданою з порушенням діючого
законодавства, та вилучення її для
знищення; скасування реєстрації місця
проживання позивача за адресою:
АДРЕСА_1 та приведення облікових
документів, які зберігаються у
житлових установах, та у адресно -
довідковому відділі ГУ ДМС України у
Харківській області у відповідності до
прийнятого рішення; анулювання
відмітки про наявність дозволу на
постійне проживання в Україні у
паспортному документі позивача;
прийняття рішення щодо подальшого
перебування на території України у
відповідності до ст. 13 Закону України
"Про імміграцію", інформування про
прийняте рішення адміністрації
державної прикордонної служби України
та територіальних органів Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області.

Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області поновити ОСОБА_1
дозвіл на імміграцію в Україні.

Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області поновити посвідку
на ім'я ОСОБА_1 на постійне проживання в
Україні серії ХР № 11112 від 20.07.2004 року,
та усіх облікових документів у
житлових установах,
адресно-довідковому відділу ГУ ДМС
України у Харківській області про що
інформувати адміністрацію державної
прикордонної служби України та
територіальних органів Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області.

Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області привести
паспортні документи на ім'я ОСОБА_1
відповідно до чинного законодавства.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва
С.В.Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П.
Перцова Т.С.