Справа № 826/15519/13-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Савченко А.І.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

16 січня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Межевича М.В.

за участю
секретаря Рижкової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 14 жовтня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб про визнання
неправомірними дій, зобов'язання
вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернулася до суду з
адміністративним позовом до Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
(надалі - Фонд), в якому просила визнати
неправомірними дії щодо відмови в
задоволенні її заяви про відшкодування
коштів за її вкладом з підстав,
викладених у листах від 25 лютого 2013
року №02-036-1633/13 та від 11 квітня 2013 року
№02-036-2613/13, і зобов'язати вчинити дії
щодо відшкодування коштів у сумі 45810,74
грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 жовтня 2013 року у задоволенні позовних
вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу про скасування незаконної, на її
думку, постанови суду першої інстанції
та постановлення нового рішення про
задоволення позову у повному обсязі. У
своїй апеляційній скарзі апелянт
посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
оскаржуваного рішення, неповне
з'ясування всіх обставин, що мають
значення для вирішення справи, а також
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
підлягає залишенню без змін, з
наступних підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини справи, наданим
доказам дав правильну правову оцінку і
прийшов до обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 12
травня 2009 року між позивачем
(Вкладником) та Акціонерним
комерційним банком «Європейський»
(Банком) було укладено договір
банківського вкладу № 2630.28.980.49990
(надалі-договір).

Відповідно до предмету договору
Вкладник передає, а Банк приймає на
вкладний (депозитний) рахунок грошові
кошти у сумі 192000,00 гривень на строк 30
днів з 12 травня 2009 року по 10 червня 2009
року.

У зв'язку з розпочатою процедурою
ліквідації банку, позивача було
визнано кредитором.

Так, відповідно до укладеного договору
12 жовтня 2009 року позивачем отримано від
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб 150000, 00 гривень, оскільки на той
момент відповідно до Закону України
«Про гарантування вкладів фізичних
осіб» саме така сума підлягала
відшкодовуванню.

З метою отримання решти коштів в
розмірі 45810,74 грн. позивач звернулася з
листом до АКБ «Європейський».

За наслідками розгляду зазначеного
листа, 10 листопада 2011 року банком
надано відповідь за №14167, в якій
повідомлено, що позивач визнана
кредитором банку четвертої черги в
сумі 45810,74 грн.

З аналогічною заявою 12 лютого 2013 року
позивач звернулась до Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб про
відшкодування коштів за вкладами, за
результатами розгляду якої їй 25 лютого
2013 року надано відповідь за №02-036-1633/13, в
якій повідомлено, що у серпні 2012 року
закінчився 3-річний термін позовної
давності за зверненнями вкладників,
визначений статтею 32 Закону України
«Про гарантування вкладів фізичних
осіб» (який був чинний на дату
прийняття рішення по ліквідацію АКБ
«Європейський»), а також зазначено, що
виплати відшкодування здійснювались в
межах встановленого граничного
розміру.

Відповідно до рішення від 21 серпня 2012
року № 27 про збільшення розміру
відшкодування коштів за вкладами,
вкладники банків, у тому числі АКБ
«Європейський» мали право звертатися
до Фонду за отриманням відшкодувань за
вкладами, включаючи відсотки, до 31
грудня 2012 року.

Аналогічну відповідь було надано
позивачу на її заяву, яка надійшла до
Фонду 26 березня 2013 року в листі від 11
квітня 2013 року за №03-036-2613/13.

Вважаючи дій відповідача щодо відмови
в задоволенні зазначеної заяви з
підстав, викладених у листі Фонду від 11
квітня 2013 року за №03-036-2613/13,
протиправними, позивач звернулась з
відповідним позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовляючи в
задоволенні позову прийшов до
висновку, що рішення адміністративної
ради Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб від 21 серпня 2012 року № 27
прийнято в межах повноважень Фонду та у
спосіб, визначений законом з метою
посилення захисту вкладників банків,
до яких відносилась і позивач.

Колегія суддів, ознайомившись з
матеріалами справи та проаналізувавши
доводи апеляційної скарги, повністю
погоджується з висновком суду першої
інстанції та зазначає наступне.

Основним нормативно-правовим актом, що
врегульовує спірні правовідносини є
Законом України «Про фонд гарантування
вкладів фізичних осіб» від 20.09.2001р. №
2740-III, оскільки відповідно до приписів
пункту 3 Перехідних положень Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012р.
№4452-VI, який є чинним на час розгляду
справи судом, ініційована до набрання
чинності цим Законом процедура
ліквідації банку здійснюється
відповідно до законодавства, що діяло
до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до преамбули Закону України
«Про фонд гарантування вкладів
фізичних осіб» від 20.09.2001р. № 2740-III
(надалі по тексту - Закон України від
20.09.2001р. № 2740-III) ним встановлюються
засади функціонування Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб,
порядок відшкодування вкладів
вкладникам учасників (тимчасових
учасників) Фонду, а також регулюються
відносини між Фондом, Кабінетом
Міністрів України та Національним
банком України.

Частиною 1 статті 3 названого Закону
закріплено, що Фонд гарантує кожному
вкладнику учасника (тимчасового
учасника) Фонду та санаційного банку
відшкодування коштів за його вкладами,
включаючи відсотки, в розмірі вкладів
на день настання недоступності
вкладів, але не більше 150000 гривень по
вкладах у кожному із таких учасників.
Зазначений розмір відшкодування
коштів за вкладами, включаючи відсотки,
за рахунок коштів Фонду може бути
збільшено за рішенням
адміністративної ради Фонду залежно
від тенденцій розвитку ринку ресурсів,
залучених від вкладників учасників
(тимчасових учасників) Фонду.

Як встановлено судом першої інстанції,
відповідно до переліку вкладників,
розрахункова сума за вкладом позивача
становила 195810,74 грн. З них позивач
станом на 12 жовтня 2009 року отримала
150000,00 грн. через АТ «Брокбізнесбанк»,
вказана обставина сторонами у справі
не заперечується. Сума в розмірі 45810,74
грн. залишилась не виплаченою.

Таким чином колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що в частині виплати вкладів
Фонд дотримався свого обов'язку та
виплатив позивачу гарантовану законом
суму вкладу.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що позивач звернулась до
Фонду з проханням повернути їй
невиплачені грошові кошти у лютому 2013
року та березні 2013 року.

Разом з тим, з листів Фонду від 25 лютого
2013 року № 02-036-1633/13 та від 11 квітня 2013
року №02-036-2613/13 вбачається, що позивачу
відмовлено у їх поверненні з підстав
пропущення строків щодо виплати
відповідних сум. Зі змісту зазначених
листів судом першої інстанції
встановлено, що адміністративною радою
Фонду гарантування вкладі фізичних
осіб прийнято рішення від 21 серпня 2012
року № 27 про збільшення розміру
відшкодування коштів за вкладами
включаючи відсотки, до 200000,00 грн.

Враховуючи, що постановою Правління
Національного банку України від 19
серпня 2009 року № 469 прийнято рішення
про відкликання банківської ліцензії
та ініціювання процедури ліквідації
АКБ «Європейський» з 21.08.2009 р., а
неможливість одержання вкладу
вкладником виникає з дня призначення
ліквідатора учасника (тимчасового
учасника) Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб, днем виникнення
недоступності вкладу у позивача є 21
серпня 2009 року.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку, що строк позовної давності
починає спливати з дня виникнення
недоступності вкладів, тобто з 21 серпня
2009 року. Таким чином, з урахуванням
строків давності, право позивача на
звернення вимог до Фонду виникає з 21
серпня 2009 року і припиняється 21 серпня
2012 року.

Відповідно до пункту 9 Положення про
порядок відшкодування Фондом
гарантування вкладів фізичних осіб
коштів за вкладами фізичних осіб,
затверджено рішенням Адміністративної
ради Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб від 12 лютого 2002 року № 2,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 11 березня 2002 року за № 241/6529, в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин (далі по тексту -
Положення №2), виплата гарантованої
суми відшкодування через визначені
банки-агенти здійснюється протягом
трьох місяців з дня недоступності
вкладів. У разі ліквідації
системоутворюючого банку цей строк
може бути продовжено до шести місяців.

Як зазначено вище, засади
функціонування Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб, порядок
відшкодування вкладів вкладникам
учасників (тимчасових учасників) Фонду,
а також відносини між Фондом, Кабінетом
Міністрів України та Національним
банком України регулюються на час
існування спірних правовідносин
Законом України від 20.09.2001р. № 2740-ІІІ.

Водночас, порядок відшкодування Фондом
коштів за вкладами фізичних осіб
визначає Положення №2, яке розроблено
відповідно до згаданого Закону.

Відповідно до пункту 4 Положення № 2
Фонд гарантує кожному вкладнику
учасника (тимчасового учасника) Фонду
відшкодування коштів за його вкладами,
включаючи відсотки, в розмірі вкладів
на день настання недоступності
вкладів, але не більше визначеної
законодавством гарантованої суми за
вкладами у кожному із таких учасників.
Зазначений розмір відшкодування
коштів за вкладами, включаючи відсотки,
за рахунок коштів Фонду може бути
збільшено за рішенням
адміністративної ради Фонду залежно
від тенденцій розвитку ринку ресурсів,
залучених від вкладників учасниками
(тимчасовими учасниками) Фонду.

Положеннями пункту 17 частини 1 статті 9
Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
від 23.02.2012р. №4452-VI, чинного на момент
прийняття Рішення від 21 серпня 2012 року
№ 27 визначено, що адміністративна рада
Фонду встановлює та змінює розмір
відшкодування коштів за вкладами.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
аналіз наведеної правової норми дає
підстави для висновку, що збільшення
розміру відшкодування вкладів
визначено як право Фонду, а не його
обов'язок, а випадки, за яких
використання такого права є
обов'язковим, не визначено.

У той же час, з наведених вище правових
норм не випливає обов'язок Фонду
повідомляти особисто кредиторів про
можливість звернення до Фонду за
отриманням відшкодуванням.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку, що
рішення адміністративної ради Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
від 21 серпня 2012 року № 27 прийнято в
межах повноважень Фонду та у спосіб,
визначений законом з метою посилення
захисту вкладників банків, до яких
відносилась і позивач.

Разом з тим, позивачем ні в суді першої
інстанції, ані в суді апеляційної
інстанції не надано доказів на
підтвердження її звернення до Фонду у
встановлений строк та не надано суду
доказів поважності причини такого
пропуску, а відтак суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку, що
дії Фонду щодо відмови у виплаті
відшкодування вкладника з підстав
пропуску строку є правомірними.

Підсумовуючи вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
позовні вимоги є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Позивачем не надано беззаперечних
доказів на підтвердження позовних
вимог, в той же час відповідачем надано
достатньо доказів та обґрунтувань
правомірності своїх дій.

Згідно ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у
справах щодо оскарження дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень суд перевіряє чи вчинені
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, визначений Конституцією і
законами України.

Надані докази були оцінені судом
першої інстанції, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Крім того, було оцінено
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, що відповідає
вимогам ст. 86 КАС України.

Таким чином судом першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду -без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів із дня
складання у повному обсязі, тобто з 21
січня 2014 року шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого адміністративного
суду України у порядку ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Головуючий суддя
Земляна Г.В.

Судді:
Горбань Н.І.

Межевич М.В.