Справа № 2а-138/11/0370
Суддя: Мікула О.І.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
Справа №
15235/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого - судді -
Мікули О.І.,

суддів -
Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання -
Рак Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові в залі суду
апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
(правонаступник - Луцька об'єднана
державна податкова інспекція
Головного Управління Міндоходів у
Волинській області) на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2011
року у справі за позовом Приватного
підприємства «Флора» до Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

в с т а н
о в и в :

21 січня 2011 року позивач - Приватне
підприємство «Флора» звернулося в суд
з позовом до відповідача - Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції, в якому просило визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення від 21 грудня 2010
року № /0, яким зменшено суму
бюджетного відшкодування з ПДВ у
розмірі 130248,00 грн.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2011
року позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції від 21 грудня 2010
року № /0.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з порушенням норм
матеріального і процесуального права
та підлягає скасуванню, покликаючись
на те, що судом першої інстанції не
надано належної правової оцінки тому
факту, що дії відповідача є
правомірними, оскільки останній діяв у
межах своїх повноважень та відповідно
до Закону України "Про державну
податкову службу в Україні". Щодо права
позивача на бюджетне відшкодування
ПДВ, то судом першої інстанції не
надано належної правової оцінки
аналізу господарської та економічної
діяльності контрагентів позивача, який
свідчить про відсутність необхідних
умов для результатів відповідної
господарської, економічної діяльності,
а саме: відсутність технічного
персоналу, основних фондів, виробничих
активів і транспортних засобів, що
свідчить про неможливість здійснення
фінансово-господарської діяльності.
Таким чином, позивачем безпідставно
сформовано податковий кредит, а тому
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є законним та
правомірним. Просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Представник апелянта в судовому
засіданні підтримала доводи, викладені
в апеляційній скарзі, вважає висновки
суду першої інстанції неправильними та
необгрунтовними, просить скасувати
оскаржувану постанову та ухвалити нове
судове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судове
засідання не прибув, про дату, час і
місце апеляційного розгляду
повідомлений належним чином, а тому суд
вважає можливим проведення розгляду
справи в його відсутності за наявними в
справі матеріалами та на основі
наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та
пояснення представника апелянта,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги в їх сукупності, суд
дійшов висновку, що апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову - без змін з
наступних підстав.

Свідоцтвом серії А00 №398646 про державну
реєстрацію юридичної особи та Довідкою
№822 з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
(ЄДРПОУ) підтверджується, що ПП «Флора»
11 березня 2004 року зареєстроване як
юридична особа Луцькою районною
державною адміністрацією Волинської
області, ідентифікаційний код 3289025
(а.с.71,72-73). На момент виникнення спірних
правовідносин ПП «Флора» перебувало на
податковому обліку у Луцькій ОДПІ як
платник податку на додану вартість (
Свідоцтво №02453507, а.с.74).

Як вбачається з матеріалів справи, 12
березня 2008 року Луцькою ОДПІ проведено
документальну невиїзну (камеральну)
перевірку достовірності заявленої ПП
«Флора» суми бюджетного відшкодування
ПДВ за травень 2007 року (а.с.122-124), якою
встановлено, що бюджетне відшкодування
ПДВ за травень 2007 року у сумі 81081,00 грн.
задеклароване ПП «Флора» у податковій
звітності з ПДВ за травень 2007 року
відповідає сумі бюджетного
відшкодування, визначеній за
результатами документальної невиїної
(камеральної) перевірки. Вказана сума
бюджетного відшкодування ПДВ
сформована у зв'язку із включенням до
податкового кредиту ПДВ за
господарськими зобов'язаннями ПП
«Флора» з ПП «Торгорвий дім
"Волиньінтерм» (у сумі 80116,67 грн.) та ПФ
«Агроінтекс» ( у сумі 964,17 грн.).

У період з 27 травня по 10 червня 2009 року
ДПА у Волинській області провела
планову виїзну перевірку ПП «Флора» з
питань достовірності вимог
податкового та іншого законодавства за
період з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2008
року, за результатами якої складено Акт
№208/23-99/32890325 від 15 червня 2009 року
(а.с.16-53). У вказаному акті, роблячи
висновки щодо повноти декларування та
своєчасності сплати ПДВ та
правомірності декларування сум
податку, що підлягають бюджетному
відшкодуванню за січень 2007 року,
податковий орган покликається на
довідку позапланової перевірки від 01
червня 2007 року №01388, якою підтверджено
бюджетне відшкодування за січень 2007
року у сумі 49167,00 грн. (а.с.41).

ПП «Флора» подало заяви про бюджетне
відшкодування ПДВ за січень 2007 року та
травень 2007 року у сумі 49167,00 грн. та 81081,00
грн. відповідно (а.с.137-138; 143-144).

У період з 08 по 10 листопада 2010 року
Луцькою ОДПІ проведено документальну
невиїзну перевірку ПП «Флора» з питань
перевірки відомостей, отриманих від
особи, яка мала правові відносини з
платником податків ТзОВ "МЖК
"Конкріт"ЛТД за період з 01 грудня 2006
року по 31 січня 2007 року і за період з 01
квітня 2007 року по 30 квітня 2007 року, якою
встановлено порушення позивачем п.1.8,
абз. «а» пп.7.7.2 п.7.2 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість», а
саме: не підтверджено заявлену суму
бюджетного відшкодування ПДВ на
розрахунковий рахунок платника в банку
за січень 2007 року в сумі 49167,00 грн. по
постачальнику першої ланки ТОВ «МЖК
«Конкріт» ЛТД та за травень 2007 року в
сумі 81081,00 грн. по постачальнику другої
ланки ТОВ «МЖК «Конкріт» ЛТД.

За результатами перевірки складено Акт
№ 8288/23-3/33559558 від 23 листопада 2010 року
(а.с.8-15).

На підставі вказаного акта перевірки
прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від 21
грудня 2010 року (а.с.7), яким зменшено суму
бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі
130248,00 грн., в тому числі 49167,00 грн. за
січень 2007 року та 81081,00 грн. за травень
2007 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач підтвердив право на бюджетне
відшкодування ПДВ за січень та травень
2007 року, відтак у податкового органу
відсутні законні підстави для
зменшення позивачу суми бюджетного
відшкодування ПДВ за січень 2007 року у
сумі 49167,00 грн. за господарськими
операціями з ТзОВ "МЖК "Конкріт"ЛТД та
за травень 2007 року у сумі 81081,00 грн. за
господарськими операціями з ПП
"Торговий дім "Волиньінтерм", ПФ
"Агроінтекс". Таким чином, оскаржуване
податкове повідомлення-рішення
прийняте на підставі помилкових
висновків Луцької ОДПІ про порушення
ПП «Флора» податкового законодавства.
Відповідач не довів правомірності
прийнятих ним рішень та не надав
доказів на обґрунтування власних
заперечень. Крім того, документальна
невиїзна перевірка, на підставі якої
прийнято оскаржуване податкове
повідомлення-рішення, проведена з
порушенням встановленого законом
порядку.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи і є
правильними, виходячи з наступного.

Ст.11 Закону України "Про державну
податкову службу в Україні"
передбачено підстави, порядок та види
проведення перевірок органами
державної податкової служби.

Крім того, відповідно до п.2.3 розділу 2
Методичних рекомендації щодо порядку
взаємодії між підрозділами органів
державної податкової служби при
організації та проведенні перевірок
платників податків, затверджених
наказом ДПА України від 27 травня 2005
року №355 невиїзні документальні
перевірки можуть проводитися
посадовими особами органу ДПС з
письмового дозволу керівника
(заступника керівника) органу
державної податкової служби (ДПС) про
проведення перевірки за наявності
таких обставин: у разі надходження від
платника податків на запит органу ДПС
пояснень та документів, достатніх для
проведення невиїзної документальної
перевірки (в тому числі і з питань
перевірки відомостей, отриманих від
особи, яка мала правові відносини з
платником податків); у разі надходження
до органу ДПС після проведення
планової та позапланової виїзної
перевірки платника податків щодо
дотримання ним вимог податкового
законодавства матеріалів перевірок
інших суб'єктів господарювання з
питань правових відносин з платником
податків, що свідчать про порушення
платником податків податкового
законодавства, та надання платником
податків пояснень та їх
документального підтвердження,
достатніх для проведення невиїзної
документальної перевірки, на
обов'язковий письмовий запит органу
ДПС; у разі надходження до органу ДПС у
встановленому порядку інформації та
даних, що свідчать про окремі порушення
платником податків податкового
законодавства, та надання платником
податків пояснень та їх
документального підтвердження,
достатніх для проведення перевірки, на
обов'язковий письмовий запит органу
ДПС; в інших випадках, передбачених
законодавством.

Порядок та підстави проведення
перевірок у зв'язку із заявленою
платником сумою бюджетного
відшкодування ПДВ визначено Законом
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
який по відношенню до даних
правовідносин є спеціальним.

Пп.7.7.5 п.7.5 ст.7 вказаного Закону
передбачено, що протягом 30 днів,
наступних за днем отримання податкової
декларації, податковий орган проводить
документальну невиїзну перевірку
(камеральну) заявлених у ній даних. За
наявності достатніх підстав вважати,
що розрахунок суми бюджетного
відшкодування було зроблено з
порушенням норм податкового
законодавства, податковий орган має
право протягом такого ж строку
провести позапланову виїзну перевірку
(документальну) платника для
визначення достовірності нарахування
такого бюджетного відшкодування.
Податковий орган зобов'язаний у
п'ятиденний термін після закінчення
перевірки надати органу державного
казначейства висновок із зазначенням
суми, що підлягає відшкодуванню з
бюджету.

Матеріалами справи підтверджується
факт неодноразового проведення
органами державної податкової служби
перевірок достовірності нарахування
бюджетного відшкодування, якими не
встановлено випадків порушення ПП
«Флора» податкового законодавства при
розрахунках бюджетного відшкодування
з ПДВ.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що проведення з 08
по 10 листопада 2010 року документальної
невиїзної перевірки ПП "Флора" з питань
достовірності бюджетного
відшкодування виходить за межі
встановленого пп.7.7.5 п.7.5 ст.7 України
«Про податок на додану вартість»
порядку, доводи апелянта в цій частині
є безпідставними та необгрунтованими.

Безпідставними також є покликання
апелянта на відсутність права платника
податку на податковий кредит та
бюджетне відшкодування з ПДВ, з
наступних підстав.

П.1.7 ст.1 Закону України "Про податок на
додану вартість" передбачено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Згідно з п.7.4 ст.7 вказаного Закону
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку у зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті), послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при імпорті, з метою подальшого
використання у виробництві та/або
поставки товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.п.7.2.6 цього пункту). Податкова
накладна видається платником податку,
який поставляє товари (послуги), на
вимогу їх отримувача, та є підставою
для нарахування податкового кредиту.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Для перевірки законності здійснених
донарахувань оскаржених сум
податкових зобов'язань платника
податків дослідженню підлягають
обставини відносно правильності
формування даних податкового обліку за
результатами виконання цих операцій.

Зокрема, дослідженню підлягає
реальність господарських операцій, що
є підставою для виникнення права на
податковий кредит; добросовісність дій
платника податку, яка полягає у
відповідності вчинених ним дій
господарській меті, а також реальність
усіх даних, наведених у документах, що
надають право на податковий кредит.

У спірних правовідносинах, даючи
оцінку правомірності формування
позивачем - платником податку сум
податкового кредиту з податку на
додану вартість, а також сум бюджетного
відшкодування з цього податку,
необхідно проаналізувати первинні
документи, які підтверджують
фактичність здійснення господарських
операцій.

Відповідно до вимог Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" обґрунтування
відображення господарських операцій в
податковому обліку здійснюється на
підставі даних бухгалтерського обліку.

Згідно з п.1 ст.9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, що фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю й
упорядкування оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні і зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назва документа;
дату і місце складання; назва
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (п.
2 ст. 9 цього Закону).

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами також визначена п.п. 1.2 п. 1,
п.п. 2.1 п. 2 Положення про документальне
збереження записів у бухгалтерському
обліку, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України № 88 від
24.05.1995 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підтвердження виконання умов, які
дають право позивачу на бюджетне
відшкодування, позивачем надано копії
первинних бухгалтерських документів:
договору купівлі-продажу від 02 жовтня
2006 року № 5, укладеного між ПП "Флора"та
ТОВ "МЖК "Конкріт" ЛТД, видаткової та
податкової накладних від 01 грудня 2006
року у сумі 295000,00 грн. (в тому числі ПДВ
49166,67 грн.), акта приймання-передачі
товарно-матеріальних цінностей від 01
грудня 2006 року за договором
купівлі-продажу, договору
відповідального зберігання від 03
жовтня 2006 року, акта приймання-передачі
на відповідальне зберігання від 01
грудня 2006 року та акта
приймання-передачі зі зберігання від 04
грудня 2006 року (а.с.88-96), виписками банку
(а.с.130).

Господарські зобов'язання позивача
відповідно до договору підряду від 05
лютого 2007 року, укладеного з ПП
"Торговий дім "Волиньінтерм"(а.с.75-79)
підтверджуються актом здачі-приймання
№ 2 від 05 лютого 2007 року у сумі 480700,00 грн.
(в тому числі ПДВ 80116,67 грн.), податковою
накладною № 62 від 28 квітня 2007 року,
актами приймання виконаних робіт за
травень 2007 року (форма №КБ-2в). Факт
оплати ПДВ постачальнику
підтверджується також випискою з банку
(а.с.132). Контрагент позивача також
підтвердив фактичне виконання
сторонами договору зобов'язань
повідомленням від 02 серпня 2007 року № 169
на запит Луцької ОДПІ від 23 липня 2007
року № 16643/10/15-115 (а.с.99-111), надавши копії
первинних документів. Як вбачається із
вказаного повідомлення, ПП "Торговий
дім "Волиньінтерм" зобов'язання
відобразив у податковій декларації з
ПДВ (реєстр виданих податкових
накладних а.с.110).

Постачальником другої ланки у ланцюгу
до виробника ТОВ "МЖК "Конкріт"ЛТД на
запит Луцької ОДПІ від 08 серпня 2007 року
№ 17760/10/15-115 (а.с.112) також надано
інформацію від 05 вересня 2007 року № 05-09/07
про господарські зобов'язання з ПП
"Торговий дім "Волиньінтерм" із копіями
первинних документів (а.с.116-121).

Господарські зобов'язання позивача з
ПФ "Агроінтекс" підтверджуються
копіями видаткової та податкової
накладних від 11 квітня 2007 року та
виписками банку (а.с.97-98; 131).

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що
господарські операції між позивачем та
котрагентами підтверджуються
первинними документами, які повністю
відповідають вимогам до первинних
документів, передбачених п.2 ст.9 Закону
України "Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні". Про
дійсність правочинів свідчить також
те, що всі розрахунки між позивачем та
вказаними контрагентами мають
реальний грошовий характер та
підтвердженні відповідними первинними
документами, зокрема, актами
здачі-приймання робіт, податковими
накладними, платіжними дорученнями.
Оскільки підставою для включення сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту, відповідно до
вимог Закону України "Про податок на
додану вартість", є належним чином
оформлені податкові накладні, то
позивачем повністю дотримано всі
вимоги чинного законодавства щодо
формування податкового кредиту.

У матеріалах справи відсутні докази
визнання недійсними у встановленому
порядку вищевказаних договорів чи
докази порушення законодавства
України в момент складання наявних у
позивача податкових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем на підтвердження реальності
проведених операцій з вказаними
контрагентами подано ряд первинних
документів, зокрема податкові
накладні, які не мали недоліків та
порядок заповнення яких відповідав
встановленому чинним законодавством.
Факт отримання позивачем податкової
накладної за результатами придбання
товару дає право віднести суму
сплаченого ПДВ до податкового кредиту.
Жодних додаткових вимог до формування
податкового кредиту законодавство не
встановлює. І лише відсутність
податкової накладної безумовно
позбавляє платника податку права на
включення до податкового кредиту
сплачених (нарахованих) сум податків у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг). Інших обмежень
щодо включення до податкового кредиту
сум податку на додану вартість,
сплачених (нарахованих) при придбанні
товарів (робіт, послуг), законодавчо не
встановлено.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про наявність законних
підстав для відшкодування заявлених
сум ПДВ за січень та травень 2007 року.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що у разі, якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних.

Подібне розмежування платників
податків дозволяє індивідуалізувати
юридичну відповідальність особи та
забезпечити дотримання правопорядку в
галузі оподаткування.

Така позиція висловлена, зокрема, в
Постанові Верховного суду України від
31.01.2011 року в справі № 21-47а10, який
зазначив, що "чинне законодавство
України не ставить у залежність
виникнення у платника ПДВ права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання, зокрема, тим,
який не був постачальником товарів
(послуг) на вартість яких нарахований
ПДВ, що включений платником податку до
податкового кредиту".

Таким чином, колегія суддів вважає, що
порушення податкової дисципліни
контрагентом не є підставою для
відмови у праві на податковий кредит.

Така правова позиція суду узгоджується
також з практикою Європейського суду з
прав людини. Так, у рішенні
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти
Болгарії"" (заява № 3991/03) зазначено, що у
разі якщо національні органи за
відсутності будь-яких вказівок на
безпосередню участь фізичної або
юридичної особи у зловживанні,
пов'язаним зі сплатою ПДВ, який
нараховується у ланцюгу поставок, або
будь-яких вказівок на обізнаність про
таке порушення, все ж таки застосовують
негативні наслідки до отримувача
оподатковуваної ПДВ поставки, який
повністю виконав свої зобов'язання, за
дії або бездіяльність постачальника,
який перебував поза межами контролю
отримувача і у відношенні якого у нього
не було засобів перевірки та
забезпечення його виконання, то такі
владні органи порушують справедливий
баланс, який має підтримуватися між
вимогами суспільних інтересів та
вимогами захисту права власності.

При цьому, суд зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку суду,
такі вимоги є надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності. Більш того,
відповідачем не надано, а судом не
встановлено, жодних доказів порушення
порядку декларування податкових
зобов'язань та сплати ПДВ до бюджету
контрагентами позивача, хоча
відповідач має змогу без особливих
зусиль отримати таку інформацію в
електронній базі.

У п.38 рішення Європейського суду з прав
людини у справі «Інтерсплав проти
України» від 09.01.2007р. Суд вказав на те,
що якщо державні органи мають
інформацію про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку. Отже платника податку не може
бути позбавлено відшкодування ПДВ за
відсутності доказів того, що його було
залучено до протиправної діяльності,
пов'язаної з незаконним отриманням
бюджетного відшкодування.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення)
порушує право позивача мирно володіти
своїм майном, визначення якого
міститься у Першому Протоколі до
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини від 20
березня 1952 року (надалі також "Протокол
1 до Конвенції"), яка є частиною
національного законодавства України
згідно із ст.9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини.

Зокрема, у рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для осіб,
яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."
Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з ст.17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що податкове
повідомлення-рішення від 21 грудня 2010
року № /0 прийнято неправомірно.

Ч.2 ст.71 КАС України передбачено, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладаються на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Разом з тим, Луцькою ОДПІ не доведено
правомірність прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі
приписи та фактичні обставини справи,
колегія суддів прийшла до переконання
про те, що доводи апеляційної скарги є
безпідставними та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
підставність позовних вимог, правильно
і повно встановив обставини справи та
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС
України апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,-

у х в а
л и в :

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного Управління Міндоходів у
Волинській області залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 17
лютого 2011 року у справі № 2а/0370/138/11 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
О.І. Мікула

Судді
А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик

Повний текст ухвали виготовлений 24.01.2014
року.