Справа № 826/12916/13-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Васильченко І.П.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

16 січня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Межевича М.В.

за участю
секретаря Рижкової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу Громадської
організації "Товариство
ветеранів-однодумців" на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 30 вересня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
Громадської організації "Товариство
ветеранів-однодумців" до Головного
управління внутрішніх військ
Міністерства внутрішніх справ України
про визнання протиправною
бездіяльності, зобов'язання вчинити
дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, Громадська організація
«Товариство ветеранів-однодумців»,
звернулась до суду з адміністративним
позовом до до Головного управління
внутрішніх військ Міністерства
внутрішніх справ України, в якому
просить суд визнати протиправною
бездіяльність відповідача стосовно
вирішення питань порушених позивачем
стосовно забезпечення можливості
представляти інтереси своїх членів під
час ухвалення рішень стосовно обліку,
розподілу та надання житлових
приміщень у військових частинах та
установах внутрішніх військ;
зобов'язати відповідача вирішити
питання про забезпечення можливості
позивачу здійснювати представництво
інтересів своїх членів під час
ухвалення рішень відповідачем
стосовно обліку, розподілу та надання
житлових приміщень у військових
частинах та установах внутрішніх
військ.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 вересня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою
Громадська організація «Товариство
ветеранів-однодумців» подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі. В своїй апеляційній
скарзі апелянт посилається на
незаконність, необґрунтованість та
необ'єктивність рішення суду, неповне
з'ясування всіх обставин, що мають
значення для вирішення справи,
порушення судом норм процесуального
права, що є підставою для скасування
судового рішення

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що
з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
залишенню без змін, з наступних
підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини справи, наданим
доказам дав правильну правову оцінку і
прийшов до обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, що
Позивач звернувся до відповідача з
листом від 17.07.2013 року, яким просив
вирішити питання про оприлюднення
документів, що містять інформацію про
прийом-передачу житлових приміщень,
які надходять до ВВ із різних джерел і
про рішення ГУВВ щодо їх розподілу між
військовими частинами; вирішити
питання про залучення представника
Організації до підготовки рішень з
питань розподілу житлових приміщень
між військовими частинами; вжити
заходів для забезпечення участі
представника Організації у
засіданнях відповідної комісії ГУВВ
МВС України, для чого організувати
своєчасне надходження до Організації
інформації про час і місце проведення
засідань та питання, які виносяться на
їх розгляд.

У відповідь на звернення позивача
відповідач направив лист від 01.08.2013
року «Про розгляд звернення», яким
повідомив позивача, що відповідно до
п. 3.6 Інструкції з організації
забезпечення, надання
військовослужбовцям внутрішніх військ
МВС України та членам їх сімей житлових
приміщень, затвердженої наказом МВС
України від 28.07.2007 року № 278,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 15.08.2007 року за № 942/14209
та з метою дотримання вимог чинного
законодавства при веденні обліку осіб,
які потребують поліпшення житлових
умов, розподілу та використання
житлової площі наказом командувача
внутрішніх військ МВС України від
03.12.2012 року № 545 затверджено склад
центральної житлово-побутової комісії
ГУВВ, яка здійснює контроль за обліком
і розподілом житлової площі у
військових частинах внутрішніх військ
МВС України, а також веде власний облік
осіб, які потребують поліпшення
житлових умов та надає дозвіл на
переведення житлової площі з
державного житлового фонду в
комунальну власність. Центральна
житлово-побутова комісія ГУВВ
складається з 20 осіб, а саме: голови
комісії, заступника голови комісії,
секретаря та 17 членів комісії. Комісія
є колегіальним органом і всі питання
вирішуються шляхом відкритого
голосування, яке приймається загальною
більшістю голосів, після чого рішення
затверджує командувач внутрішніх
військ МВС України.

У відповіді на звернення позивача
відповідач зазначив, що командувачем
внутрішніх військ МВС України створені
всі умови щодо підтримання законності
при винесенні рішень та забезпечення
прозорості механізму надання житла
військовослужбовцям і членам їх сімей,
а тому не вбачає підстав для залучення
до складу центральної
житлово-побутової комісії ГУВВ
сторонніх осіб.

Суд першої інстанції відмовляючи в
задоволенні позову прийшов до
висновку, що відповідачем розглянуто
питання, поставлене позивачем у
зверненні стосовно можливості участі
представника позивача при прийнятті
рішень щодо розподілу житлових
приміщень між військовими частинами.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
оскільки вони знайшли своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду.

Так, процедура та порядок створення
житлово-побутових комісій у військових
частинах внутрішніх військ МВС України
передбачено Інструкцією з організації
забезпечення, надання
військовослужбовцям внутрішніх військ
МВС та членам їх сімей житлових
приміщень, яка затверджена наказом
Міністерства внутрішніх справ України
№278 від 28.07.2007 року, зареєстрованого
Міністерством юстиції України 15.08.2007
року за № 942/14209. Інструкцією визначені
права та обов'язки членів комісії.
Залучення представника позивача до
складу комісії не передбачено жодним
нормативно-правовим актом, не
визначено якими правами та обов'язками
має бути наділений такий представник,
яким чином його повідомляти, які
наслідки неприбуття такого
представника на засідання комісії та
інше.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до обгрунтованого висновку, що
зазначене виключає можливість
зобов'язання відповідача забезпечити
участь представника позивача у
засіданні житлово-побутової комісії та
брати участь в ухваленні рішень
стосовно обліку, розподілу та надання
житлових приміщень у військових
частинах та установах внутрішніх
військ.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що відповідно до статуту
позивача, організація має право:

3.1. Організація має право:

3.1.1. представляти і захищати свої
законні інтереси та законні інтереси
своїх членів у державних органах та в
неурядових організаціях;

3.1.2. одержувати від органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування інформацію, необхідну
для реалізації своєї мети і завдань;

3.1.3. вносити відповідні пропозиції та
проводити громадську експертизу
органів державної влади;

3.1.4. підтримувати міжнародні контакти з
організаціями громадян інших країн, що
не суперечать міжнародним
зобов'язанням України;

3.1.5. пропагувати свої ідеї та мету,
проводити інформаційно-роз'яснювальну
роботу;

3.1.6. засновувати засоби масової
інформації:

3.1.7. здійснювати необхідну
господарську та іншу комерційну
діяльність в порядку, що передбачений
законом, шляхом створення установ і
організацій зі статусом юридичної
особи, заснування підприємств у
порядку, встановленому законодавством;

3.1.8. проводити масові заходи (збори,
мітинги, демонстрації, тощо);

3.1.9. вступати у спілки, асоціації та
інші об'єднання, що створюються на
добровільній основі і сприяють
виконанню статутних завдань, в тому
числі з іноземними партнерами;

3.1.10. здійснювати дальність на
неприбутковій основі в порядку
встановленим законом;

3.1.11. створювати та реалізувати
різноманітні проекти, запроваджувати
програми, використовувати інші форми
діяльності, що не суперечать чинному
законодавству.

Отже, з вказаного переліку вбачається,
що до прав організації не входить
прийняття участі у складі комісії під
час ухвалення рішень стосовно обліку,
розподілу та надання житлових
приміщень у військових частинах та
установах внутрішніх військ. Однак,
організація має право в інтересах
своїх членів звертатись до підприємств
та отримувати всю необхідну
інформацію, втому числі і стосовно
розподілу та надання житлових
приміщень конкретним членам.

Щодо прохання позивача у його
зверненні до відповідача вирішити
питання оприлюднення документів, що
містять інформацію про прийом-передачу
житлових приміщень, які надходять до ВВ
із різних джерел і про рішення ГУВВ
щодо їх розподілу між військовими
частинами то суд першої інстанції
обґрунтовано зазначає, що зазначене
питання також розглянуто відповідачем
та у відповіді на звернення позивача
роз'яснено, що відповідно до п. 5 Порядку
забезпечення військовослужбовців та
членів їх сімей житловими
приміщеннями, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1081 від 03.08.2006 року, на офіційному
сайті ГУВВ систематично висвітлюються
відомості про кількість житлових
приміщень, що підлягають розподілу та
які розподілені.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
звернення громадян» громадяни України
мають право звернутися до органів
державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

У статті 40 Конституції України, частині
4 ст.15 Закону України «Про звернення
громадян» рішення про відмову в
задоволенні вимог, викладених у заяві
(клопотанні), доводиться до відома
громадянина в письмовій формі з
посиланням на Закон і викладенням
мотивів відмови. На виконання вимог
Закону Позивача у письмовій формі було
повідомлено про результати розгляду
його заяви.

Отримавши заяву Позивача відповідач на
підставі Закону України «Про звернення
громадян» в передбачений законом
термін надана обґрунтована відповідь.

Вищенаведена відповідь не порушує
права та законні інтереси позивача, так
як відповідач при розгляді зазначеного
звернення Позивача діяв на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачений Законом України «Про
звернення громадян».

Отже, суд першої інстанції дав належну
оцінку всім обставинам справи та вірно
застосував законодавство, що регулює
ці правовідносини.

Надані докази були оцінені судом
першої інстанції, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Крім того, було оцінено належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, що відповідає вимогам ст. 86
КАС України.

З огляду на зазначене та беручи до
уваги достатній і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності колегія суддів
дійшла висновку, що викладені у
позовній заяві доводи позивача є
необґрунтованими та, відповідно, його
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню.

При цьому апеляційна скарга не містить
посилання на обставини, передбачені
статтями 202 - 204 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за яких рішення суду підлягає
скасуванню.

Доводи, викладені заявником в
апеляційній скарзі були предметом
дослідження суду першої інстанції і не
знайшли свого належного підтвердження.

Вказані в апеляційній скарзі
процесуальні порушення не призвели до
неправильного вирішення справи і не є
підставою для скасування судового
рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
апеляційна скарга залишається без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадської
організації "Товариство
ветеранів-однодумців" - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 вересня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів із дня
складання у повному обсязі, тобто з 21
січня 2014 року шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого адміністративного
суду України у порядку ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Головуючий суддя
Земляна Г.В.

Судді:
Горбань Н.І.

Межевич М.В.