Справа № 2-а-6483/11
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2014-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
2-а-6483/11 Головуючий
у 1-й інстанції: Виниченко Л.М.
Суддя-доповідач: Горяйнов А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді - Горяйнова
А.М.,

суддів - Мамчура
Я.С. та Шостака О.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у м. Києві апеляційні
скарги ОСОБА_2 та Управління
Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києва на
постанову Дніпровського районного
суду м. Києва від 02 липня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України в Дніпровському районі м. Києва
про зобов'язання здійснити перерахунок
пенсії та додаткової пенсії,
передбачених ст.ст. 50, 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
неправомірними дії Управління
Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києва та
зобов'язати провести перерахунок
пенсії, встановивши її розмір на рівні 8
мінімальних пенсій за віком, та
додаткової пенсії, встановивши її
розмір на рівні 75 % від мінімальної
пенсії за віком у відповідності до
ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» з 01 січня 2011 року по дану
припинення такого права.

Постановою Дніпровського районного
суду м. Києва від 02 липня 2013 року даний
адміністративний позов був
задоволений у частині вимог за період з
28 березня по 22 липня 2011 року.

Управління Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києва, не
погоджуючись із прийнятою постановою
подало апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нове рішення про
відмову в задоволенні позову. Свої
вимоги обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції було порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи. Зокрема апелянт вказує на те, що
позивачу пенсію та додаткову пенсію
нараховано у повній відповідності до
постанови КМ України «Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян» № 530 від 28 травня 2008 року.

Позивач також не погодився з
постановою суду від 02 липня 2013 року та
подав апеляційну скаргу, в якій просить
її скасувати в частині відмови в
задоволенні позову та прийняти нове
рішення про задоволення
адміністративного позову в повному
обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що
суд першої інстанції неправомірно
обмежив період виплати пенсії, адже
право на її отримання після 22 липня 2011
року не припинилося.

Особи, які беруть участь у справі, з
клопотаннями про розгляд справи за їх
участю - не зверталися. В матеріалах
справи достатньо письмових доказів для
вирішення апеляційної скарги, а
особиста участь сторін у розгляді
справи не обов'язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів
визнала можливим розглянути справу в
порядку письмового провадження, як це
передбачено ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
обставини, на які посилається
відповідач, колегія суддів вважає
необхідним апеляційні скарги
Управління Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києва та ОСОБА_2
- залишити без задоволення, а постанову
Дніпровського районного суду м. Києва
від 02 липня 2013 року - без змін виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
пенсію та додаткову пенсію позивачу
слід виплачувати у розмірі,
встановленому ст.ст. 50, 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», а не
постановою КМ України «Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян» № 530 від 28 травня 2008 року.

Колегія суддів погоджується із
вказаним висновком суду першої
інстанції, оскільки він знайшов своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи.

Позивач є особою, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії, інвалідом ІІ групи
захворювання, пов'язаного з впливом
аварії на ЧАЕС. Дані обставини
підтверджуються посвідченням серії
НОМЕР_1 та довідкою Серії НОМЕР_2, копії
яких містяться в матеріалах справи.

Згідно ст. 49 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» пенсії особам, віднесеним
до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у
вигляді державної пенсії та додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
призначається після виникнення права
на державну пенсію.

У відповідності до ст. 14 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» позивача
віднесено до 1 категорії осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, який одержує пенсію по
інвалідності на підставі ст. 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, на підставі ст. 50 цього Закону.

Так, у ч. 4 ст. 54 цього Закону визначено,
що державна пенсія особам, віднесеним
до категорії 1, та у зв'язку із втратою
годувальника, в усіх випадках розміри
пенсій для інвалідів IІ групи, щодо яких
установлено зв'язок із Чорнобильською
катастрофою, не можуть бути нижчими 8
мінімальних пенсій за віком.

Згідно зі ст. 50 зазначеного Закону
особам, віднесеним до категорії 1,
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю,
зокрема інвалідам II групи - у розмірі 75 %
мінімальної пенсії за віком.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що позивач має
право на призначення пенсії в розмірі,
не нижчому 8 мінімальних пенсій за
віком, та щомісячної додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі
75 відсотків мінімальної пенсії за
віком.

Положення ст.ст. 50, 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» містять
пряму вказівку, що під час визначення
розміру таких пенсій за основу їх
обчислення як розрахункова величина
береться мінімальна пенсія за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком
визначений у абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», згідно
якої мінімальна пенсія за віком
дорівнює прожитковому мінімуму,
встановленому для осіб, що втратили
працездатність.

Проте, відповідач всупереч ст.ст. 50, 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» виплачував позивачу
пенсії та додаткову пенсію у меншому
розмірі, який встановлений постановою
КМ України «Деякі питання соціального
захисту окремих категорій громадян» №
530 від 28 травня 2008 року.

Колегія суддів вважає дії відповідача
щодо виплати позивачу підвищення до
пенсії, як дитині війни, у розмірі,
меншому ніж той, що встановлений ст.ст.
50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» неправомірними, а висновок
суду першої інстанції про необхідність
задоволення позовних вимог - законним і
обґрунтованим.

Так, судом першої інстанції було
зроблено вірний висновок про те, що
Закон України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
має вищу юридичну силу в порівняні з
постановою КМ України «Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян» № 530 від 28 травня 2008 року, та є
пріоритетним у застосуванні.

Також судом першої інстанції було
зроблено висновок про те, що будь-яким
іншим законом, крім Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», мінімальний розмір
пенсії не встановлений, у зв'язку з чим
відсутні підстави не застосовувати для
розрахунку пенсії та додаткової
пенсії, розмір мінімальної пенсії за
віком, встановлений абз. 1 ч. 1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Таким чином, доводи апеляційної скарги
Управління Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києва не
спростовують висновки суду першої
інстанції, викладені в постанові від 02
липня 2013 року, та не можуть бути
підставами для її скасування.

Доводи апеляційної скарги позивача
ґрунтуються на тому, що після 22 липня 2011
року положення ст.ст. 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
продовжували діяти, а тому відсутні
підстави для припинення виплати пенсії
та додаткової пенсії із зазначеної
дати.

Позивачем не було враховано, що з
набранням чинності Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік» та
постанови КМ України «Про встановлення
деяких розмірів виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету» від 06 липня 2011 року
№ 745 було змінено правові підстави та
розміри соціальних виплат особам, які
мають статус постраждалих внаслідок
Чорнобильської катастрофи, а тому
позивач з 23 липня 2011 року втратив право
на виплату пенсії та додаткової пенсії
у розмірах, встановлених ст. 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»
Кабінету Міністрів України було надано
право встановлювати розмір вказаних
соціальних виплат.

Відповідне повноваження Кабінетом
Міністрів України було реалізоване
шляхом прийняття постанови «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету» від 06 липня 2011 року
№ 745. Вказана постанова набула чинності
23 липня 2012 року.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає,
що з 23 липня 2012 року особи, які набули
статусу постраждалих внаслідок
Чорнобильської катастрофи, втратили
право на виплату відповідних виплат у
розмірі, встановленому Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Позивач в апеляційній скарзі вказує на
те, що у відповідності до ч. 4 ст. 9 КАС
України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

З огляду на те, що Закон України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік» має
вищу юридичну силу, ніж постанова КМ
України «Про встановлення деяких
розмірів виплат, що фінансуються за
рахунок коштів державного бюджету» від
06 липня 2011 року № 745, позивач вважає, що
судом першої інстанції було
неправомірно відмовлено в задоволенні
позовних вимог з 23 липня 2011 року.

Колегія суддів вважає вказані доводи
позивача необґрунтованими, адже в
даному випадку постанова КМ України
від 06 липня 2011 року № 745 була прийнята
на виконання Закон України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік».

Оскільки Закон України «Про внесення
змін до Закону України «Про Державний
бюджет України на 2011 рік» було прийнято
пізніше, ніж Закон України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», до даних правовідносин
слід застосовувати саме норми Закон
України «Про внесення змін до Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2011 рік».

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції було
правомірно відмовлено в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання
здійснити перерахунок пенсії та
додаткової пенсії, передбачених ст.ст.
50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» з 23 липня 2011 року.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції було вірно встановлено
фактичні обставини справи, надано
належну оцінку дослідженим доказам та
прийнято законне і обґрунтоване
рішення у відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права.
У зв'язку з цим судова колегія вважає
необхідним апеляційні скарги
Управління Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києва та ОСОБА_2
- залишити без задоволення, а постанову
Дніпровського районного суду м. Києва
від 02 липня 2013 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Управління
Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києва -
залишити без задоволення, а постанову
Дніпровського районного суду м. Києва
від 02 липня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, є
остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
А.М. Горяйнов

Судді
Я.С. Мамчур

О.О. Шостак

Головуючий суддя
Горяйнов А.М.

Судді:
Мамчур Я.С