Справа № 825/3891/13-а
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Падій В.В.
Суддя-доповідач: Мельничук
У Х В А Л А

Іменем України

23 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.

суддів:
Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в залі суду апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в м. Чернігові на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 04 листопада
2013 року у справі за адміністративним
позовом Управління праці та
соціального захисту населення
Новозаводської районної у м. Чернігові
ради до Управління Пенсійного фонду
України в м. Чернігові про визнання
протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року Управління праці та
соціального захисту населення
Новозаводської районної у м. Чернігові
ради звернулося до Чернігівського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Чернігові про визнання протиправним
та скасування рішення. Свої вимоги
обгрунтовує тим, що оскаржуване
рішення прийнято з порушенням норм
чинного законодавства, оскільки як на
підставу застосування санкцій в даному
рішенні УПФУ в м. Чернігові посилається
на пункт 5 частини 9 статті 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», однак
дана норма втратила чинність з 01.01.2011
року. З 01.01.2011 року набрав чинності
Закон України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування», яким
внесені зміни до зазначеного Закону, а
саме: виключено частину 9 статті 106, в
тому числі і пункт 5 цієї частини, а тому
застосування цієї норми є порушенням
законодавства, а рішення УПФУ в м.
Чернігові № 1430 від 10.10.2013 року про
застосування фінансових санкцій за
подання до органів Пенсійного фонду
України недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку є
протиправним та таким, що підлягає
скасуванню.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 04 листопада
2013 року задоволено вказаний позов.
Визнано протиправним та скасовано
рішення управління Пенсійного фонду
України в м. Чернігові від 10.10.2013 року №
1430 про застосування фінансових санкцій
за подання до органів Пенсійного фонду
України недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням Управління Пенсійного фонду
України в м. Чернігові подало
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції як таку, що постановлена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нову
про відмову у задоволенні даного
позову.

До суду апеляційної інстанції всі
особи, які беруть участь в справі не
прибули, хоча і були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
апеляційного розгляду.

Статтею 128 КАС України встановлено
наслідки неприбуття в судове засідання
особи, яка бере участь в справі.

Згідно до ч. 6 зазначеної вище статті
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні, але
прибули не всі особи, які беруть участь
в справі, хоча і були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Підстави для проведення апеляційного
розгляду справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами визначено ст. 197 КАС
України.

За змістом ч. 1 вищезазначеної статті
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: 1) відсутності
клопотань від усіх осіб, які беруть
участь в справі, про розгляд справи за
їх участю; 2) неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання; 3) подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції, які прийняті у
порядку скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої статті 183-2 цього Кодексу.

З огляду на викладене та враховуючи те,
що справу можливо вирішити на основі
наявних у ній доказів, а також те, що до
суду апеляційної інстанції всі особи,
які беруть участь в справі не прибули,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, відсутні клопотання про
розгляд справи за їх участю, колегія
суддів ухвалила про апеляційний
розгляд справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС
України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства України, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, оскаржувану
постанову суду першої інстанції - без
змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено наступне.

У позивача перебуває на обліку та
отримує щомісячну компенсаційну
виплату непрацююча працездатна особа -
ОСОБА_2, який здійснює догляд за
інвалідом І групи внаслідок психічного
розладу.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 25.08.2004 року № 1092
«Про затвердження Порядку нарахування
та сплати страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування за деякі категорії
застрахованих осіб» позивач
здійснював сплату страхових внесків із
сум компенсаційних виплат вказаній
особі до Пенсійного фонду України в
межах та за рахунок загального обсягу
видатків, передбачених в Державному
бюджеті України на відповідний рік.

У вересні 2013 року позивачем при наданні
відомостей про суми нарахованого
єдиного внеску самостійно було
виявлено допущено помилку в
ідентифікаційному коді ОСОБА_2 за
період з 01.01.2005 року по 31.12.2009 року.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до
УПФУ в м. Чернігові із заявою про
проведення позапланової перевірки
особового рахунку ОСОБА_2 за 2005-2010 роки
(а.с.11).

Згідно акту УПФУ в м. Чернігові від
09.10.2013 року № 455 про результати
позапланової перевірки індивідуальних
відомостей застрахованої особи ОСОБА_2,
встановлено невідповідність
ідентифікаційного номеру в
індивідуальних відомостях про
застраховану особу ідентифікаційному
номеру згідно довідки Державної
податкової адміністрації України
застрахованої особи ОСОБА_2, тим самим
порушено п. 4 ч. 2 ст. 17 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» (а.с.12-16).

На підставі даної перевірки УПФУ в м.
Чернігові 10.10.2013 року прийнято рішення
№ 1430 про застосування фінансових
санкцій за подання до органів
Пенсійного фонду України
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку (а.с.17).

Вважаючи зазначене рішення
протиправним, позивач звернувся з
даним позовом до суду.

Задовольняючи даний позов суд першої
інстанції виходив з того, що вимоги
позивача є правомірними та
обгрунтованими, а тому підлягають
задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його обгрунтованим з огляду на
наступне.

За період до 1 січня 2011 року відносини,
що виникали між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування регулювалися
Законом України від 09.07.2003 року №1058-ІV
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Вказаним Законом визначалися платники
страхових внесків, порядок їх
нарахування, обчислення та сплати
страхових внесків, стягнення
заборгованості за цими внесками.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті
17 цього Закону (в редакції, чинній до
внесення змін Законом України від
08.07.2010 №2464-VІ «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування»), страхувальник
зобов'язаний подавати звітність
територіальним органам Пенсійного
фонду у строки, в порядку та за формою,
встановленими Пенсійним фондом.

Згідно з пунктом 5 частини дев'ятої
статті 106 зазначеного Закону за
неподання, несвоєчасне подання,
подання не за встановленою формою або
подання недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів ПФУ накладається штраф у
розмірі 10 відсотків суми страхових
внесків які були сплачені або
підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Зазначена норма права втратила
чинність з 01 січня 2011 року згідно із
Законом України від 08.07.2010 №2464-VІ «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

Згідно зі статтею 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

За таких обставин, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що на дату прийняття
відповідачем оскаржуваного рішення
стаття 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», в частині застосування
фінансових санкцій за подання
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку до органів
Пенсійного Фонду, втратила чинність, а
тому відповідач, застосовуючи до
позивача фінансові санкції згідно
зазначеної правової норми, діяв з
порушенням чинних законодавчих норм.

Також колегія суддів погожується з
критичним сприйняттям судом першої
інстанції посилання відповідача на
абзац 5 та 6 пункту 7 Прикінцевих та
Перехідних положень Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», виходячи з
наступного.

Відповідно до абзацу п'ятого та шостого
пункту 7 Прикінцевих та Перехідних
положень вказаного Закону, що набрав
чинності з 1 січня 2011 року, стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

На період до повного стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Аналізуючи зміст наведеної
законодавчої норми, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що вказаною нормою
регулюються правовідносини щодо
стягнення саме заборгованості із
сплати страхових внесків та
нарахування у зв'язку з цим штрафних
санкцій, а в даних правовідносинах має
місце застосування фінансової санкції
за подання недостовірних відомостей,
що використовуються в системі
персоніфікованого обліку до органів
Пенсійного Фонду за період з 2005-2010
роки, що не передбачено абзацами 5 та 6
пункту 7 Прикінцевих та Перехідних
положень цього Закону.

Відповідно до статті 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень не доведено правомірності
рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що вимоги позивача є
правомірними і обґрунтованими, а тому
підлягають задоволенню повністю..

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищевикладеним, а тому
вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 197, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Чернігові
- залишити без задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 04 листопада
2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п?ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

.

Головуючий суддя
Мельничук В.П.

Судді:
Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.