Справа № 820/7729/13-а
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 р.Справа № 820/7729/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Жигилія С.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Громадянина Киргизстану
ОСОБА_2 на постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
07.10.2013р. по справі № 820/7729/13-а

за позовом Громадянина Киргизстану
ОСОБА_2

до Державної міграційної служби
України третя особа Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківської області

про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - громадянин Киргизстану
ОСОБА_2, звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України (далі по
тексту - ДМС України, відповідач), за
участю третьої особи - Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
(далі по тексту - ГУ ДМС України в
Харківській області), в якому просить
суд скасувати рішення Державної
міграційної служби України №26-13 від
08.08.2013р.; зобов'язати Державну
міграційну службу України повторно
розглянути його скаргу на наказ №148 від
03.06.2013р. Головного Управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 07.10.2013 р. по
справі № 820/7729/13-а у задоволенні
адміністративного позову Громадянина
Киргизстану ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України, третя
особа - Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії - відмовлено в повному обсязі.

Позивач, не погодившись із вказаною
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.10.2013 р. по
справі № 820/7729/13-а скасувати, прийняти
нову постанову про задоволення
позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначив, що не погоджується з
рішенням Державної міграційної служби
України №26-13 від 08.08.2013р. про відхилення
скарги на рішення Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про відмову особі
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, вважає його протиправним,
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню. При цьому, позивач вважає,
що оскаржуване рішення прийняте з
порушенням вимог чинного
законодавства та без дійсного вивчення
обставин його справи та ситуації, що
склалась у країні його походження.
Стверджує про наявність всіх підстав
для прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, внаслідок цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань, яких зазнають узбеки у
Киргизстані, що підтверджується
інформацією про країну походження.
Також позивач зазначив, що він
залишається в Україні внаслідок
загрози його життю, безпеці та свободі
в Киргизстані, оскільки до нього можуть
застосовувати смертну кару, тортури,
нелюдське або таке, що принижує
гідність, поводження чи покарання.

Відповідач в надісланих до суду
письмових запереченнях просив суд
апеляційної інстанції вимоги
апеляційної скарги залишити без
задоволення, а оскаржувану постанову
суду першої інстанції - без змін.
Стверджує про правомірність
прийнятого рішення ДМС України №26-13
від 08.08.2013р. про відхилення скарги на
рішення ГУ ДМС України в Харківській
області про відмову особі в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Вказує
на те, що позивачем не наведено
будь-яких посилань або доказів про
обґрунтованість побоювань особистої
безпеки та переслідувань на
батьківщині ані в ході розгляду заяви
Державною міграційною службою, ані в
ході судового розгляду справи.
Зазначив, що позивач не був членом
жодної релігійної, військової або
громадської організації, учасником
інцидентів із застосуванням фізичного
насильства, які пов'язані з расовою,
національною, релігійною належністю,
політичними поглядами. Надана
заявником інформація не дає підстав
кваліфікувати його як особу, яка
потребує додаткового захисту, підстави
для отримання позивачем додаткового
захисту в Україні відсутні.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції, доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 - узбек, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в
Киргизстані в м. Ош (Киргизька
Республіка), сповідує іслам, одружений,
освіта середня спеціальна, має
національний паспорт. Прибув в Україну
(останній перетин кордону) 11 вересня 2012
року повітряним сполученням.

16.05.2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківський області із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с. 41).
Вказану заяву було прийнято до
попереднього розгляду (наказ від 16.05.2013
року №129 (а.с. 60-61).

22.05.2013 року працівником Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківський області з
позивачем була проведена співбесіда,
що також підтверджується протоколом
співбесіди (а.с. 92-100) та 30.05.2013 року
складено висновок про прийняття
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту (а.с.
108-116).

Наказом Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківський області № 148 від 03.06.2013 року
позивачу було відмовлено у оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с. 117-118),
про що позивач був сповіщений
повідомленням №8/1-240 від 03.06.2013 року (а.с.
119).

Зазначений наказ було оскаржено
позивачем в позасудовому
(адміністративному) порядку до
Державної міграційної служби України.
За наслідками розгляду скарги
позивача, з урахуванням висновку від
31.07.2013 року ОС №2013КН0044 (а.с. 121-123),
відповідачем було прийнято рішення
№26-13 від 08.08.2013 року, яким подана скарга
на рішення органу міграційної служби
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту була відхилена
(а.с. 120), про що позивач був сповіщений
повідомленням №8/1-267 від 20.08.2013 року (а.с.
124).

Не погодившись з таким рішенням
Державної міграційної служби України,
позивач оскаржив його до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач, відхиливши скаргу
позивача на рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, діяв в межах своєї компетенції
та у спосіб, передбачений діючим
законодавством, з урахуванням всіх
обставин справи, рішення за скаргою
прийнято в межах строків, передбачених
ч. 5 ст. 12 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", а тому відсутні
підстави для скасування рішення
Державної міграційної служби України
№26-13 від 08.08.2013р. та зобов'язання
Державної міграційної служби України
повторно розглянути скаргу позивача на
наказ №148 від 03.06.2013р. Головного
Управління Державної міграційної
служби України в Харківській області.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, з
огляду на таке.

Колегія суддів зазначає, що
правовідносини з приводу визнання
особи біженцем, або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

За визначенням п. 13 ст. 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з ч.5 ст.5 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

У відповідності до п.7 ст.7 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", до заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин. Як доказ необхідно пред'явити
документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідування можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, державної безпеки про
залучення до відповідальності в країні
громадянської належності або країні
постійного проживання.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року поняття
"біженець" включає підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця. До таких підстав
відносяться: 1) знаходження особи за
межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, за межами
країни свого колишнього місця
проживання; 2) наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Відповідно до підпунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Колегія суддів зазначає, що
встановлення статусу біженця потребує,
перш за все, оцінки тверджень заявника,
проте ця оцінка не може вважатись
повною та правильною, якщо вона
проведена без врахування загальної
соціальної, політичної та правової
ситуації в країні походження. Належний
розгляд потребує, щоб зібрана та
проаналізована інформація відносно
біженця містила актуальні та повні
матеріали про ситуацію у країні
походження заявника, необхідні як
невід'ємний елемент для аналізу
істотних підстав для надання (відмови)
статусу біженця.

При розгляді заяви позивача, вказану
вище оцінку органом міграційної служби
здійснено з урахуванням тверджень
позивача щодо побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками
національності. Зокрема, посадовою
особою управління проведено
співбесіду з опитуванням детальніше
стосовно роду його занять, конкретної
діяльності, проаналізована його
діяльність та міграція у сукупності з
політичною та правовою ситуацією в
країні походження, надана оцінка
послідовності, правдоподібності
детальних пояснень заявника.

Надані до органу міграційної служби
копії документів не містять
інформації, що стосується
безпосередньо особи позивача, та не
доводять існування переслідування та
загрози його життю на батьківщині.

З особової справи позивача №2013КН0044,
копія якої наявна в матеріалах справи,
вбачається, що ОСОБА_2 вперше прибув на
територію України у 1998 році з метою
працевлаштування, проте час від часу
виїжджав до Киргизстану. Під час
червневих подій 2010 року заявник
перебував у країні громадянської
належності, проте участі у бойових діях
не брав. Заявник повідомив, що разом з
дружиною допомагав пораненим шляхом
надання їм медичної допомоги. Водночас,
вказані твердження є суперечливими,
оскільки у ході співбесіди він
зазначив, що дружина виїхала з
Киргизстану ще до початку міжетнічного
конфлікту. Після подій 2010 року заявник
тривалий час (1 рік) перебував на
території Киргизстану, що говорить про
відсутність утисків до нього, як
представника узбецької
національності. Україна була обрана
через той факт, що тут він має знайомих,
та те, що тут сприятливі умови для
працевлаштування. Окрім того, позивач
не намагався звернутися за допомогою
до органів влади країни громадянської
належності.

При цьому, колегія суддів зазначає, що
значна тривалість проміжків часу між
виїздом з країни громадянської
належності, прибуттям в Україну та
часом звернення із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, свідчить про
відсутність у особи обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, слід відмітити, що позивач не
був членом жодної релігійної,
військової або громадської
організації, також не був і учасником
інцидентів із застосуванням фізичного
насильства, які були пов'язані з
расовою, національною, релігійною
належністю, політичними поглядами.

Як вбачається з матеріалів справи, із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, позивач звертається вдруге.

Вперше ОСОБА_2 звернувся 14.05.2012 року до
управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Харківській області. Наказом
від 01.06.2012 р. № 139-о позивачеві було
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с.66, 89).

На момент подання заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, до органу
міграційної служби в Харківській
області вдруге позивач на території
України перебував нелегально.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що звернення заявника до
органу міграційної служби пов'язане
виключно з пошуками шляхів легалізації
його перебування на території України.
Згідно з п. F Керівництва з процедур та
критеріїв визначення статусу біженця,
мігрант - це особа, яка добровільно
залишає країну, щоб поселитися в іншому
місті, а його дії мотивуються особистим
бажанням, отже позивач є мігрантом, а не
біженцем.

Колегія суддів зазначає, що інформація,
викладена позивачем під час співбесіди
в Головному управлінні Державної
міграційної служби України у
Харківській області, щодо побоювання
позивача стати жертвою переслідування
у разі повернення до Киргизстану не є
обґрунтованою. На теперішній час
політична ситуація в країні змінилась.
В ході співбесіди позивач обмежувався
переважно загальновідомою
інформацією, наявність будь-яких
підстав щодо побоювань за життя
позивача або членів його сім'ї на
батьківщині не встановлено.

За час перебування позивача в Україні
подій для обґрунтованого побоювання
щодо умов, передбачених абзацом 2
статті 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", в країні його
громадянської належності не виникло.
Крім того, ознак того, що позивач міг
бути причетним до подій, які могли
підвести його під дію положень про
виключення, що містяться в підпункті а)
b) з) пункту F статті 1 Конвенції 1951 року
виявлено не було.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що
відповідачем було в достатньому обсязі
зібрано інформацію про країну
походження позивача, досліджено
обставини, повідомлені ним при
зверненні за отриманням статусу
біженця. Отже, відсутні підстави
вважати, що позивач не може повернутися
до Киргизстану через загрозу життю,
фізичній недоторканості чи свободі
внаслідок загального насилля чи подій,
що порушують громадський порядок.

У відповідності до ст. 19 Конституції
України, правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
рішення за скаргою приймає центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як на
три місяці.

Відповідно до ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Як встановлено частиною 1 статті 11 КАС
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

В апеляційній скарзі позивач не
зазначив доводів, які б спростовували
рішення Державної міграційної служби
України щодо відхилення скарги
позивача, та підтвердили зазначені в
позові обставини, а також не довів
наявності обставин, які не були
враховані під час розгляду
відповідачем його скарги.

Так, позивачем не наведено доводів, які
б підтвердили наявність у позивача
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, а також наявність загрози
його життю, безпеці чи свободі в країні
походження через побоювання
застосування щодо нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання, які б відповідали вимогам п.
1, п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Відповідно до п.6 ст.8 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто, якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Частиною 4 статті 8 Закону визначено, що
рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
прийняте на підставі висновку від
30.05.2013 року (а.с.108-116), в якому зазначено,
що заява громадянина Киргизької
Республіки ОСОБА_2 є очевидно
необґрунтованою.

Відповідно до частини другої 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно частини третьої статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З огляду на встановлені у справі
фактичні обставини та досліджені
докази, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що Державна міграційна служба України,
відхиляючи скаргу позивача на вказане
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, діяла на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту", з дотриманням
вимог ч.3 ст.2 КАС України, а тому
підстави для скасування рішення
Державної міграційної служби України
№26-13 від 08.08.2013р. та зобов'язання
Державної міграційної служби України
повторно розглянути скаргу ОСОБА_2 на
наказ №148 від 03.06.2013р. Головного
Управління Державної міграційної
служби України в Харківській області,
не вбачається.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
підтверджує, що при прийнятті судового
рішення у справі суд першої інстанції
дійшов вичерпних юридичних висновків
щодо встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина
Киргизстану ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.10.2013р. по
справі № 820/7729/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Перцова
Т.С.Судді(підпис) (підпис) Дюкарєва С.В.
Жигилій С.П.