Справа № 822/3630/13-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2014-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 822/3630/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О.П.
Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Білоуса О.В. Залімського І. Г.

при секретарі: Мартинюк В.В.

за участю представників сторін:

пердставника позивача - ОСОБА_7;

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Красилівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Хмельницькій
області на постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 23
жовтня 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_4 (далі -
позивач) до Красилівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Хмельницькій області (далі -
відповідач) про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача в якому просив: визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 23.08.2013 року
форми "Р" №, №.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 23.10.2013 року
адміністративний позов задоволено
частково.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
скасувати вказане рішення прийняти
нову постанову, якою у позові відмовити
повністю.

В судовому засіданні представник
відповідача доводи апеляційної скарги
підтримав.

Представник позивача заперечив проти
апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення сторін, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, з таких
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, податковим органом
проведена виїзна планова
документальна перевірка позивача з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2010 р. по 31.12.2012 р. За
результатами проведеної перевірки
відповідачем складений акт
№105/17/НОМЕР_1 від 09.08.2013 року в якому
встановлено порушення позивачем п.п.
139.1.1, п.п. 139.1.6, п.п. 139.1.9., п. 139.1 ст. 139, п. 177.3
та п.п. 177.5.3, п. 177.5 ст. 177 ПК України
ненараховано та не перераховано до
бюджету податок на доходи від
здійснення підприємницької діяльності
за перевірений період в сумі 3492,14 грн.,;
п. 187.1 ст. 187, та п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1
ст. 200 ПК України за перевірений період
занижено суму податку на додану
вартість, що підлягає сплаті до бюджету
в розмірі 3674,0 грн.; п. 177.10 ст. 177 ПК
України п.п. 3.3, п.п. 3.6 п. 3 наказу
Державної податкової адміністрації
України від 24.12.2010 року №1025 "Про порядок
ведення Книги обліку доходів і витрат,
яку ведуть фізичні особи-підприємці,
крім осіб, які обрали спрощену систему
оподаткування, і фізичні особи, які
провадять незалежну професійну
діяльність" призвело до заниження
оподатковуваного чистого доходу. На
підставі вказаного акту перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення-рішення від 23 серпня 2013
року форми "Р": № по податку на
доходи фізичних осіб, що сплачуються
фізичними особами за результатами
річного декларування на суму 4875,18 грн.
(основний платіж - 3492,14 грн., штрафна
санкція - 1383, 04 грн.) та № по
податку на додану вартість на суму 4593,00
грн. (основний платіж - 3674,00 грн., штрафна
санкція - 919, 00 грн.).

Приймаючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачем не доведено
правомірність прийняття оспорюваних
податкових повідомлень - рішень в
частині збільшення позивачу сум
грошових зобов`язань по податку з
доходів фізичних осіб в сумі 4634 грн. 24
коп., та по податку на додану вартість в
сумі 4272 грн. 00 коп.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
таких підстав.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції позивачем в 2011 та 2012 роках
віднесено витрати по господарським
операціям з ТОВ "Сарафан", ТОВ "АЛЛ БІЗ",
ТОВ"Арсенюк-Штефаник", ФОП ОСОБА_5, ТОВ
"Далі-2001", ТОВ "Хостінг Україна", ТОВ "БКС
ІНТЕРНЕШНЛ ГМБХ", а також авансовий
платіж по ПДФО за перший квартал 2012
року в сумі 551 грн. 33 коп., доплаті ПДФО
за 2011 рік в сумі 1820,30 грн., доплаті
єдиного соціального внеску за 2011 рік в
сумі 4601,60 грн.

На підтвердження правомірності
віднесення вказаних витрат, позивачем
податковому органу під час перевірки ,
а також до матеріалів справи надано
низку первинної фінансової
документації: договори, акти здачі -
приймання робіт, довіреності на
отримання ТМЦ, рахунки -фактури,
видаткові накладні, податкові
накладні, банківські виписки на
підтвердження оплати послуг та
придбання ТМЦ, а також книгу обліку
доходів та витрат №365. Оплата
авансового платежу по ПДФО за перший
квартал 2012 року в сумі 551 грн. 33 коп.,
доплата ПДФО за 2011 рік в сумі 1820,30 грн.,
доплата єдиного соціального внеску за
2011 рік в сумі 4601,60 грн. підтверджується
наданими до матеріалів справи копіями
платіжних доручень.

Згідно п. 177.4 ст.177 ПК України до
переліку витрат, безпосередньо
пов`язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом 3 Кодексу.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України
витрати, що враховуються при обчислені
об`єкта оподаткування, складаються із
витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з п. 138.4, 138.6-138.9, п.п.
138.10.2 - 138.10.4, п. 138.10., п. 138.11 ст. 138 ПК
України .

Не включаються до складу витрат
витрати, не пов`язані з провадженням
господарської діяльності , що
передбачені п.п. 139.1.1. п. 139.1 ст. 139 ПК
України.

Згідно п.п.138.10.4 п. 138.10 ст. 138 ПК України
до складу інших витрат включаються:
інші операційні витрати, що включають,
зокрема: інші витрати операційної
діяльності, пов'язані з господарською
діяльністю, у тому числі, але не
виключно: суми коштів, внесені до
страхових резервів у порядку,
передбаченому статтею 159 цього Кодексу;
суми нарахованих податків та зборів,
установлених цим Кодексом (крім тих, що
не визначені в переліку податків та
зборів, встановлених цим Кодексом),
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування,
відшкодування Пенсійному фонду
України сум фактичних витрат на
виплату і доставку пенсій, призначених
відповідно до пункту "а" статті 13 Закону
України "Про пенсійне забезпечення",
сум фактичних витрат на виплату і
доставку пенсій, призначених
відповідно до пунктів "б" - "з" статті 13
Закону України "Про пенсійне
забезпечення", різниці між сумою
пенсії, призначеної за Законом України
"Про наукову і науково-технічну
діяльність", та сумою пенсії,
обчисленої відповідно до інших
законодавчих актів, на яку має право
особа, які згідно із законодавством
фінансуються за рахунок коштів
підприємств, установ, організацій в
обов'язковому порядку, а також інших
обов'язкових платежів, встановлених
законодавчими актами, за винятком
податків та зборів, передбачених
підпунктами 139.1.6 і 139.1.10 статті 139 цього
Кодексу, та пені, штрафів, неустойки,
передбачених підпунктом 139.1.11 статті 139
цього Кодексу.

З врахуванням викладеного, колегія
судів вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що позивачем
правомірно включено до витрат
авансовий платіж по ПДФО за перший
квартал 2012 року, доплата ПДФО за 2011 рік,
доплата єдиного соціального внеску за
2011 рік, а також витрати, що враховуються
при обчисленні об`єкта оподаткування,
оскільки підтверджені належними
доказами.

Також, відповідачем в податкове
повідомлення від 23.08.2013 форми "Р"
№ в суму штрафних (фінансових)
санкцій (штрафів) включено 510 грн. 00 коп.,
за порушення ведення книги обліку
доходів і витрат та не зберігання
документів (включення до витрат сум не
підтверджених документами) згідно ст.
121 ПК України.

Згідно п. 115.1. ст. 115 ПК України у разі
вчинення платником податків двох або
більше порушень законів з питань
оподаткування та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи,
штрафні (фінансові) санкції (штрафи)
застосовуються за кожне вчинене разове
та триваюче порушення окремо.

Відповідно до ст. 116 ПК України у разі
застосування контролюючими органами
до платника податків штрафних
(фінансових) санкцій (штрафів) за
порушення законів з питань
оподаткування та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи,
такому платнику податків надсилаються
(вручаються) податкові повідомлення -
рішення. За одне податкове
правопорушення контролюючий орган
може застосувати тільки один вид
штрафної (фінансової) санкції (штрафу),
передбаченої цим Кодексом та іншими
законами України.

Відтак, відповідач зобов`язаний був
прийняти окреме податкове
повідомлення - рішення стосовно
застосування штрафної (фінансової)
санкції (штрафу) до позивача в сумі 510
грн. за порушення ведення книги обліку
доходів і витрат та не зберігання
документів (включення до витрат сум не
підтверджених документами), а не
включати його до суми штрафної
(фінансової) санкції ( штрафу) по
податку з доходів фізичних осіб в
податкове повідомлення - рішення від
23.08.2013 форми "Р" №.

Оскільки в межах поданої апеляційної
скарги, збільшення позивачу
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб в сумі 240 грн. 94 не
оскаржене, то апеляційний суд, в силу
приписів ч. 1 ст. 195 КАС України не
перевіряє їх правомірність.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
податкове повідомлення - рішення від
23.08.2013 форми "Р" № є протиправним
та підлягає скасуванню в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
за платежем : податок на доходи
фізичних осіб на суму 4634 грн. 24 коп., в
тому числі : за основним платежем на
суму 3299 грн. 39 коп., та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) на
суму 1334 грн. 85 коп.

Щодо податкового повідомлення-рішення
від 23 серпня 2013 року форми "Р" №
яким відповідачем збільшено позивачу
суму грошового зобов`язання по податку
на додану вартість на суму 4593,00 грн..

Єдиною підставою для прийняття
оскаржуваного рішення є на думку
податкового органу неправомірне
віднесення до податкового кредиту з
ПДВ в сумі 3594,0 грн., по господарських
операціях з ТОВ "Сарафан", ТОВ "АЛЛ БІЗ",
ТОВ "БКС ІНТЕРНЕШНЛ ГМБХ", ТОВ
"Арсенюк-Штефаник", ФОП ОСОБА_5, ТОВ
"Далі", ТОВ "Хостінг Україна".

Предметом доказування у відповідній
категорії спорів є реальність
господарських операцій, що є підставою
для виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах, що надають право на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування.

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно п. 198.2. ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.198.6. ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України передбачено, що податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Отже, право на включення сплаченого
(нарахованого) податку до податкового
кредиту виникає у платника податку за
умови встановлення тієї обставини, що
вартість придбаних товарів (робіт,
послуг) підлягає віднесенню до складу
валових витрат виробництва (обігу) за
наявності податкової накладної, яка
засвідчує факт поставки товару або
надання послуги.

В той же час наявність у покупця
податкової накладної не є безумовною
підставою для віднесення таких сум ПДВ
до податкового кредиту у разі, якщо
наведені у таких документах відомості
не відповідають дійсності внаслідок
операцій які не мали реального
виконання.

Реальність відповідних господарських
операцій з вказаними контрагентами
повністю підтверджується належним
чином оформленими документами
первинного бухгалтерського обліку, які
долучені до матеріалів справи, в саме:
податковими накладними, видатковими
накладними, рахунками фактури,
виписками по особовому рахунку,
довіреностями на отримання товару,
актами здачі-приймання робіт,
договорами надання послуг.

Відтак, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що позивачем
правомірно відповідно до вимог ПК
України віднесено, до складу витрат,
вартість придбаних у контрагентів
послуг та ТМЦ, а тому мав право на
включення сум ПДВ до податкового
кредиту.

Оскільки в межах поданої апеляційної
скарги, збільшення позивачу
зобов`язання з податку на додану
вартість в сумі 321 грн. не оскаржене, то
апеляційний суд, в силу приписів ч. 1
ст. 195 КАС України не перевіряє їх
правомірність.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що податкове повідомлення -
рішення від 23.08.2013 року форми "Р" №,
є протиправним та підлягає скасуванню
в частині збільшення суми грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість на суму 4272 грн.

Посилання відповідача на акт перевірки
ДПІ у Голосіївському районі м. Києва
ТОВ контрагента позивача "БКС
ІНТЕРНЕШНЛ ГМБХ" безпідставне,
оскільки чинним законодавством
України не встановлено обов'язку
суб'єкта господарювання, а також права
здійснювати перевірку справжності
наданих контрагентами документів при
укладенні договорів, а також не
передбачено обов'язку здійснювати
перевірку місцезнаходження
контрагентів або сплати податків
контрагентами тощо.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновку суду першої
інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення , а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Красилівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області
залишити без задоволення, а постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2013
року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
21 січня 2014 року .

Головуючий
Ватаманюк Р.В.

Судді
Білоус О.В.

Залімський І. Г.