Справа № 2а-5303/12/0170/28
Суддя: Дугаренко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

Справа № 2а-5303/12/0170/28

14.01.14 м. Севастополь
Севастопольський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Дугаренко О.В.,

суддів Омельченка В. А. ,

Мунтян О.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження матеріали справи №
2а-5303/12/0170/28 за апеляційною скаргою
Державної податкової інспекції у
Бахчисарайському районі Головного
управління Міндоходів в АР Крим на
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим (суддя
Калініченко Г.Б. ) від 01.08.13

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_2)

до Державної податкової інспекції у
Бахчисарайському районі Головного
управління Міндоходів в АР Крим (вул.
Сімферопольська,
3,м.Бахчисарай,Автономна Республіка
Крим,98400)

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 01.08.13 позовні
вимоги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Державної податкової
інспекції у Бахчисарайському районі АР
Крим Державної податкової служби про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень-
задоволено частково: визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у
Бахчисарайському районі АР Крим
Державної податкової служби від
10.05.2012р. № про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в сумі основного
зобов'язання 84822,38 грн. та 19002,86 грн.
штрафних санкцій, прийняте відносно
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Бахчисарайському районі АР Крим
Державної податкової служби від
10.05.2012р. № про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі основного
зобов'язання 99920,02 грн. та 14243,42 грн.
штрафних санкцій, прийняте відносно
Фізичної особи -підприємця ОСОБА_2,
стягнуто з Державного бюджету України
на користь Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_2 судові витрати на проведення
судової економічної експертизи у
розмірі 12014,80 грн. та 1992,00 грн. судового
збору шляхом їх безспірного списання з
рахунку Державної податкової
інспекції у Бахчисарайському районі АР
Крим Державної податкової служби, в
іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеною
постановою суду, відповідач звернувся
з апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 01.08.13, ухвалити нову
постанову, якою у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

У судове засідання 14.01.2014 сторони, їх
представники не з'явились, про дату, час
та місце апеляційного розгляду справи
повідомлені в встановленому законом
порядку.

Суд, керуючись положеннями
пункту 2 частини першої статті 197
Кодексу адміністративного судочинства
України, визнав за можливе перейти до
письмового провадження по справі.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідачем у справі є Державна
податкова інспекція у
Бахчисарайському районі АР Крим
Державної податкової служби

Відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 20.03.2013 №229 "Про
утворення територіальних органів
Міністерства доходів і зборів"
Державна податкова інспекція у
Бахчисарайському районі АР Крим
Державної податкової служби шляхом
проведення процедури ліквідації
приєднана до Державної податкової
інспекції у Бахчисарайському районі
Головного управління Міндоходів в АР
Крим.

Відповідно до ч. 1 ст.55 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі вибуття або заміни сторони чи
третьої особи у відносинах, щодо яких
виник спір, суд допускає на будь-якій
стадії адміністративного процесу
заміну відповідної сторони чи третьої
особи її правонаступником. Усі дії,
вчинені в адміністративному процесі до
вступу правонаступника, обов'язкові
для нього в такій самій мірі, у якій
вони були б обов'язкові для особи, яку
він замінив.

Таким чином, Державна
податкова інспекція у
Бахчисарайському районі Головного
управління Міндоходів в АР Крим є
правонаступником Державної податкової
інспекції у Бахчисарайському районі АР
Крим Державної податкової служби.

При апеляційному перегляді справи
встановлено, що відповідачем 10.05.2012р.
прийнято податкове
повідомлення-рішення № про
збільшення грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб на
загальну суму 118899,04 грн., у тому числі
97137,26 грн. - за основним платежем та 21761,78
грн. - штрафні санкції, № про
збільшення грошового зобов'язання з
ПДВ на загальну суму 117448,50 грн., у тому
числі 102920,00 грн. - за основним платежем
та 14527,50 грн. - штрафні санкції, №
про збільшення грошового зобов'язання
зі збору за забруднення навколишнього
середовища фізичними особами на суму
1360 грн., № про збільшення
грошового зобов'язання за
надходженнями від розміщення відходів
680 грн.

Підставою прийняття спірного
повідомлення-рішення став акт від
28.04.2012 №62/2-40/17/НОМЕР_5 планової виїзної
перевірки ФОП ОСОБА_2 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2009р. по 31.12.2011р.

Перевіркою встановлені порушення
позивачем: розділу IV ст. 13 Декрету КМУ
«Про прибутковий податок з громадян» №
13-92 та ст. 177 Податкового кодексу
України, п. 4.1 ст. 4, п.п. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6
Закону України «Про податок на додану
вартість» № 168/97-ВР від 03.04.97р., п. 181.1 ст.
181, п. 183.1, п. 183.2, п. 183.10 ст. 183, п. 185.1 ст. 185,
ст. 187, ст. 188 Податкового кодексу
України, п. 3.1 ст. 3, п. 6.2 ст.6, п. 7.1 ст. 7
«Інструкції про порядок нарахування та
сплати збору за забруднення
навколишнього природного середовища»
№ 162/379 від 19.07.99р., пп.п 4.1.4 п. 4.1 ст. 4
Закону України «Про порядок погашення
зобовязань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. № 2181-III, п. 250.2 ст. 250
Податкового кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що у 4
кварталі 2011 року ФОП ОСОБА_2 мав
господарські відносини з Фірмою
«Капітель Плюс» (Постачальник) на
підставі договору від 03.10.2011р. №939 (т. 1
а.с. 89-90). Відповідно до умов договору
постачальник зобов'язується передати у
власність покупця товар, а покупець
зобов'язується прийняти і оплатити
товар на умовах, передбачених в цьому
договорі.

Між ФО-П ОСОБА_2 (Покупець) та ПП
«Кримспецтехнолоджи» (Продавець)
укладений договір купівлі-продажу від
10.10.2011р. №241 (т.1 а.с. 87-88), на виконання
якого Продавець зобов'язується
передати у власність Покупця належне
Продавцю майно, а Покупець
зобов'язується прийняти це майно та
сплатити його вартість згідно
видаткових накладних на поставку.

Також, ФО-П ОСОБА_2 мав господарські
відносини з ПП «Кримспецтехнолоджи»
(Підрядник) на підставі договору
ремонту меблів № 147 від 20.05.2011р. (т.1 а.с.
91-93), за умовами якого Замовник доручає
та сплачує ремонт та перетяжку меблів,
а Підрядник організовує їх виконання
на умовах цього договору.

Відповідно до п 177.2, 177.4 статті 177
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця. До переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно п.п. 138.2, 138.4, 138.6 статті 138
Податкового кодексу витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

На виконання договору № 939
постачальником - Фірмою «Капітель
Плюс» були складені видаткові накладні
від 04.10.2011р. №1523, від 20.10.2011р. № 1526, від
03.11.2011р. №1584, від 14.11.2011р. № 1641, від
17.11.2011р. №1646, від 21.11.2011р. № 1588, від
21.11.2011р. №1583, від 29.11.2011р. № 1612, акт від
10.11.2011р. № 1637

Судом першої інстанції безперечно
встановлено наявність податкових
накладних, на підставі яких позивачем
сформовано спірний податковий кредит,
а саме: від 04.10.2011р. № 13, від 20.10.2011р. № 94,
від 03.11.2011р. № 7, від 10.11.2011р. № 23 , від
14.11.2011р. № 34, від 17.11.2011р. № 45,від 21.11.2011р.
№ 55, від 21.11.2011р. № 54, від 29.11.2011р. № 73.

Ретельно перевіривши видаткові
накладні, акт здачі-прийняття робіт,
податкові накладні встановлено, що за
період жовтень-листопад 2011р. ФОП ОСОБА_2
отримав від фірми «Капітель Плюс»
товарно-матеріальних цінностей (робіт,
послуг) на загальну суму 137616,32 грн., у
тому числі ПДВ 22936,05 грн.

Отримання ФОП ОСОБА_2 від ПП
«Кримспецтехнолоджи»
товарно-матеріальних цінностей
(послуг) на загальну суму 384919,84 грн. без
ПДВ підтверджується видатковими
накладними № 751 від 06.06.2011, № 801 від
14.06.2011, № 863 від 29.07.2011, № 874 від 15.07.2011, №
857 від 01.07.2011, № 934 від 07.07.2011, № 860 від
05.07.2011, № 932 від 07.07.2011, № 1606 від 12.10.2011,
актом виконаних робіт № 792 від 03.06.2011.

У червні, липні та жовтні 2011р. ФОП
ОСОБА_2 були отримані податкові
накладні від ПП «Кримспецтехнолоджи»
на загальну суму 461903,81 грн., у тому числі
ПДВ 76983,97 грн., а саме: № 21 від 06.06.2011, № 45
від 14.06.2011, № 20 від 03.06.2011, № 105 від 29.07.2011,
№ 59 від 15.07.2011, № 1 від 01.07.2011, № 33 від
07.07.2011, № 21 від 05.07.2011, № 32 від 07.07.2011, № 35
від 12.10.2011.

Тобто, фактичне виконання позивачем і
його контрагентами своїх зобов'язань
по договорах підтверджується
отриманням позивачем (покупцем) від
фірми «Капітель Плюс» та ПП
«Кримспецтехнолоджи» товару (послуг) і
його оплатою, яка підтверджується
банківськими виписками.

Таким чином, податкове
повідомлення-рішення № від
10.05.2012р. правомірно скасоване судом
першої інстанції.

Щодо податкового повідомлення-рішення
№ колегія суддів зазначає
наступне.

Враховуючи, що в порушення п. 4.1 ст. 4, п.п.
6.1.1 п. 6.1 ст. 6, п. 7.3 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» №
168/97-ВР від 03.04.97р., п. 185.1 ст. 185, ст. 187, ст.
188 Податкового кодексу України позивач
не включив до бази оподаткування
вартість реалізованого кінцевому
споживачеві товару (послуг) на суму
14999,68 грн., чим занизив податкові
зобов'язання з ПДВ на загальну суму 2999,93
грн., суд першої інстанції правомірно
погодився із донарахованою
відповідачем сумою податку на додану
вартість ФОП ОСОБА_2 в розмірі 2999,93 грн.

Стосовно висновки відповідача щодо
порушення ФО-П ОСОБА_2 п.п. 14.1.185 п. 14.1, п.
185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6
ст. 198 Податкового кодексу України при
формуванні податкового кредиту з ПДВ
за наслідками придбання товарів і
послуг від фірми «Капітель Плюс» та ПП
«Кримспецтехнолоджи» на загальну суму
99920,02 грн. колегія суддів зазначає
наступне.

Підпункт 14.1.191 статті 14 Податкового
кодексу України визначає постачання
товарів, як будь-яка передача права на
розпоряджання товарами як власник, у
тому числі продаж, обмін чи дарування
такого товару, а також постачання
товарів за рішенням суду.

Відповідно до положень п. 14.1.181
Податкового Кодексу податковий кредит
- сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до п.198.3 ПК податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Даною нормою також встановлено, що
право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного
податкового періоду, а також від того,
чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до положень п. 198.2 ст. 198 ПК
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
вчинених між позивачем та наведеними
вище суб'єктами господарювання
фактичних господарських операцій,
спрямованих на реальне настання
правових наслідків.

Вказане також підтверджується
висновком експертизи № 62/2-40/17/НОМЕР_5
від 28.04.2012 р., якій судом першої
інстанції відповідно до ст. 86 КАС
України надана оцінка.

Поза увагою заявника апеляційної
скарги залишився той факт, що
податковим законодавством України не
ставиться в залежність право платника
ПДВ на податковий кредит від
можливості податкового органу
провести зустрічну перевірку
постачальника такого платника, яким
останньому надані податкові накладні,
що підтверджують отримання платником
товарів (робіт). Так само, законодавство
України не ставить виникнення у
платника ПДВ права на податковий
кредит в залежність від дотримання
вимог податкового законодавства
іншими суб'єктами господарювання, в
даному випадку його постачальниками.

Неспроможними визнаються судовою
колегією доводи апеляційної скарги
щодо нікчемності угод між позивачем та
контрагентами через наступне.

Відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України " Загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину" зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно до статті 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За наявними у матеріалах справи
доказами судова колегія не вбачає
підстав до висновку про те, що
правочини між позивачем та
вищевказаними суб'єктами
господарювання суперечать інтересам
держави та суспільства, недійсність
правочинів прямо не встановлена
законом, а тому згідно приписів статті
215 Цивільного кодексу України такі
правочини є оспорюваними, тобто
підлягають визнанню судом недійсними у
порядку, встановленому законом. Але, у
судовому не оспорено дійсність
вказаних правочинів.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Тобто, вказаною нормою Кодексу чітко
визначено, що правочини, що не
відповідають інтересам держави і
суспільства є не нікчемними а
недійсними, що визнається в судовому
порядку.

Як слідує з постанови Пленуму ВСУ від 6
листопада 2009 року N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" при
кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК
має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

З аналізу матеріалів справи слідує, що
зміст зазначених вище господарських
операцій не суперечить актам
цивільного законодавства, а
відповідачем не надано доказів, які б
підтверджували, що зміст цих операцій
не відповідає дійсним намірам сторін
щодо набуття цивільних прав і
обов'язків чи свідчить про намір сторін
ухилитися від оподаткування доходів,
отриманих внаслідок виконання
договору або приховування дійсного
об'єкту оподаткування, зменшення бази
оподаткування, створення штучних
підстав для незаконного відшкодування
сум сплачених податків за рахунок
коштів бюджету, отримання незаконних
пільг з оподаткування тощо.

На підставі викладеного, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що відповідачем не надано
доказів того, що позивач неправомірно
включив до податкового кредиту з ПДВ
вартість товарів (робіт), придбаних у
зазначених вище суб'єктів
господарювання., а тому податкове
повідомлення-рішення від 10.05.2012р.
№ правомірно скасовано судом
першої інстанції.

В задоволенні позовних вимог стосовно
визнання протиправними та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ про збільшення грошового
зобов'язання зі збору за забруднення
навколишнього середовища фізичними
особами на суму 1360 грн., податкового
повідомлення-рішення № про
збільшення грошового зобов'язання за
надходженнями від розміщення відходів
680,00 грн. правомірно відмовлено судом
першої інстанції, оскільки в цій
частині не були належним чином
обґрунтовані позивачем та не було
додано належних доказів на їх
підтвердження.

При таких обставинах справи судова
колегія не знаходить правових підстав
для задоволення апеляційної скарги та
скасування судового рішення суду
першої інстанції.

Але судова колегія вважає за
необхідним змінити постанову суду
першої інстанції в частині розподілу
судових витрат у відповідності із
положеннями статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Так відповідно до частини 1 статті
94 Кодексу адміністративного
судочинства України якщо судове
рішення ухвалено на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Таким чином, понесені
позивачем судові витрати суд присуджує
на користь позивача з Державного
бюджету України.

Керуючись статтями 195, 197, 198,
205, 207, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Бахчисарайському районі Головного
управління Міндоходів в АР Крим на
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
01.08.13 у справі № 2а-5303/12/0170/28 залишити
без задоволення.

Постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 01.08.13 у справі №
2а-5303/12/0170/28 змінити.

Викласти п. 4 резолютивної частини
постанови в наступній редакції:
"Стягнути з Державного бюджету України
на користь Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_5; 98433 АДРЕСА_1) судові
витрати на проведення судової
економічної експертизи у розмірі 12014,80
грн. (дванадцять тисяч чотирнадцять
грн. вісімдесят коп.) та 1992,00 грн. (одна
тисяча дев'ятсот дев'яносто дві грн.)
судового збору.

В іншій частині постанову
Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим від 01.08.13 у
справі № 2а-5303/12/0170/28 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Постанову може бути оскаржено до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
О.В.Дугаренко

Судді підпис
В.А.Омельченко

підпис О.І. Мунтян

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
О.В.Дугаренко