Справа № 813/9497/13-а
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/9497/13-а
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
головуючої cудді - Потабенко В.А.,
за участю секретаря судового засідання
прокурора - Бойко Н.І., згідно
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну
справу за позовом виконувача
обов'язків прокурора Яворівського
району Львівської області до
Новояворівської міської ради
Яворівського району Львівської
області про визнання протиправним та
скасування рішення, -
виконувач обов'язків прокурора
Яворівського району Львівської
області, з урахуванням поданої до суду
19.12.2013 року заяви про зміну позовних
вимог, звернувся до суду з позовом до
Новояворівської міської ради
Яворівського району Львівської
області про визнання протиправними та
скасування рішення відповідача від
03.12.2013 року № 1040 "Про
суспільно-політичну ситуацію в
Позовні вимоги мотивовані тим, що в
результаті проведеної перевірки
Новояворівської міської ради
Яворівського району Львівської
області з питань додержання вимог
Конституції України та Закону України
"Про місцеве самоврядування"
встановлено прийняття рішення ХХХХV
позачерговою сесією шостого скликання
міської ради від 03.12.2013 року № 1040 "Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні" за відсутності визначеної
законодавством компетенції, в порядку,
що суперечить ст. 19 Конституції України
та ст. 26 Закону України "Про місцеве
Прокурор в судовому засіданні заявлені
позовні вимоги підтримав повністю,
просив позов задовольнити
Відповідач не забезпечив явки
повноважного представника в судовому
засіданні, подав суду клопотання про
розгляд справи за його відсутності, на
підставі наявних в справі матеріалів.
08.01.2014 року відповідач звернувся до
суду із поясненнями, суть яких
зводиться до наступного. Оспорюване
рішення є виразом загальної думки та
вимог жителів м. Новояворівська. Так,
Новояворівська міська рада, як
представницький орган територіальної
громади, на підставі ст. 140 Конституції
України, висловила думку населення на
події в м. Києві на Євромайдані 30.11.2013
року та 01.12.2013 року у формі свого
рішення.

Заслухавши пояснення прокурора,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши докази в їх сукупності, суд
прийшов до висновку, що позов слід
задовольнити з наступних підстав.

Прокурором Яворівського району
Львівської області 16.12.2013 року винесено
постанову № 47-60/3-166 про проведення
перевірки у порядку нагляду за
додержанням і застосуванням законів у
Новояворівській міській раді при
прийнятті нею рішень.

В ході проведення перевірки прокурором
встановлено, що 03.12.2013 року
Новояворівською міською радою на ХХХХV
позачерговій сесії шостого скликання
прийнято рішення № 1040 "Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні", яким вирішено засудити дії
органів центральної влади України щодо
злочинного розгону Євромайдану в м.
Києві 30.11.2013 року.

Так, Новояворівська міська рада,
виражаючи волю мешканців м.
Новояворівська, керуючись ст. 3, ст. 46
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", вирішила:

1. засудити дії органів центральної
влади України щодо злочинного розгону
Євромайдану в м. Києві 30 листопада 2013
року;

2. підтримати ініціативу лідерів трьох
опозиційних сил щодо створення Штабу
національного спротиву та Резолюцію
Народного віча в м. Києві 1 грудня 2013
року;

3. домогтися відставки Віктора
Януковича з посади Президента України,
а також Уряду Миколи Азарова за зраду
національних інтересів України та
віддання злочинного наказу про побиття
учасників Євромайдану в м. Києві;

4. вимагати арешту та притягнення до
кримінальної відповідальності
міністра внутрішніх справ України В.
Захарченка, винного у виконанні
злочинного наказу щодо кривавого
розгону учасників Євромайдану;

5. вимагати ліквідації антинародного
спецпідрозділу "Беркут", звільнення з
органів МВС України без права
поновлення та притягнення до
відповідальності керівництва і всіх
бійців підрозділу, які брали участь в
побитті студентів, журналістів та
інших громадян на Майдані Незалежності
в м. Києві;

6. правоохоронним органам м.
Новояворівська не чинити перешкод для
проведення мирних масових акцій та
забезпечити безпеку їх учасників і
громадський порядок на території
міста;

7. дане рішення скерувати Президенту
України, Верховній Раді України.
Кабінету Міністрів України та
Львівській обласній раді;

8. контроль за виконанням рішення
покласти на профільні постійні комісії
міської ради.

При прийнятті рішення у даній справі,
суд керується наступними нормами
закону.

Завданням адміністративного
судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2
Кодексу адміністративного судочинства
України (надалі - КАС України) є захист
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб
у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів згідно з ч. 2
цієї ж статті можуть бути оскаржені
будь-які рішення, дії чи бездіяльність
суб'єктів владних повноважень, крім
випадків, коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України
принцип змагальності сторін
передбачає, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Предметом доказування, відповідно до ч.
1 ст. 138 КАС України, є обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги чи
заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропущення строку для звернення до
суду тощо) та які належить встановити
при ухваленні судового рішення у
справі.

Відповідно до ст. 121 Конституції
України на прокуратуру покладено
обов'язок представляти інтереси
держави у суді, у випадках передбачених
законом.

Конституційний Суд України у Рішенні
від 08.04.1999 року (справа № 1-1/99) зазначив,
що державні інтереси закріплюються як
нормами Конституції України, так і
нормами інших правових актів. Інтереси
держави відрізняються від інтересів
інших учасників суспільних відносин. В
основі перших завжди є потреба у
здійсненні загальнодержавних
(політичних, економічних, соціальних та
інших) дій, програм, спрямованих на
захист суверенітету, територіальної
цілісності, державного кордону,
гарантування державної, економічної,
інформаційної, екологічної безпеки,
охорону землі як національного
багатства, захист прав усіх суб'єктів
права власності та господарювання
тощо.

Прокурор самостійно визначає підстави
для представництва в судах, форму його
здійснення і може здійснювати
представництво на будь-якій стадії
судочинства в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

Згідно ст. 36-1 Закону України "Про
прокуратуру", підставою представництва
у суді інтересів держави є: наявність
порушень або загрози порушень
інтересів держави. У вказаній нормі
Закону також передбачено, що однією із
форм представництва прокурором є
звернення до суду з позовами (заявами,
поданнями).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 КАС України,
прокурор здійснює в суді
представництво інтересів громадянина
або держави в порядку, встановленому
цим Кодексом та іншими законами, і може
здійснювати представництво на
будь-якій стадії адміністративного
процесу.

У зв'язку з відсутністю органу,
уповноваженого здійснювати функції
держави у спірних правовідносинах,
прокурор, відповідно до ст. 60 КАС
України, у даному випадку набуває
статусу позивача.

В силу положень ст. 23 Закону України
"Про прокуратуру", прокурор може
звернутися до суду і в тому випадку,
якщо подання про усунення виявлених
порушень не вносилося.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку про подання прокурором даного
позову у поряду, спосіб та з підстав
передбачених чинним законодавством.

Україна, відповідно до ст. 1 Конституції
України, є суверенна і незалежна,
демократична, соціальна, правова
держава. У ч. 1 ст. 8 Конституції України
визначено, що в Україні визнається і
діє принцип верховенства права.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ст. 3 Європейської Хартії
місцевого самоврядування, під місцевим
самоврядуванням розуміється право і
реальна здатність органів місцевого
самоврядування регламентувати значну
частину державних справ і керувати нею,
діючи в рамках закону, під свою
відповідальність в інтересах
місцевого населення.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
місцеве самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади
самостійно або під відповідальність
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
та Законів України.

Статтею 24 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" передбачено,
що правовий статус місцевого
самоврядування в Україні визначається
Конституцією України, цим та іншими
Законами, які не повинні суперечити
положенням цього ж Закону.

Органи місцевого самоврядування при
вирішенні питань місцевого значення,
віднесених до їхньої компетенції, є
суб'єктами владних повноважень, які
виконують владні управлінські функції,
зокрема, нормотворчу, координаційну,
дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.
Конституція України визначає, що
предметом відання місцевого
самоврядування є не будь-які питання
суспільного життя, а питання місцевого
значення. Перелік таких питань
визначено у Конституції України та ст.
43 вищевказаного Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Конституційне призначення місцевого
самоврядування полягає в праві
територіальних громад як самостійно,
так і через органи місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах законів.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 26.03.2002 року, яким
визначено політико-правову природу
органів місцевого самоврядування, такі
є представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
України і законах України.

Отже органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

До виключної компетенції сільських,
селищних, міських рад належить ряд
питань, що перелічені в ст. 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні".

Так, виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються такі питання: 1)
затвердження регламенту ради; 2)
утворення і ліквідація постійних та
інших комісій ради, затвердження та
зміна їх складу, обрання голів комісій;
3) утворення виконавчого комітету ради,
визначення його чисельності,
затвердження персонального складу;
внесення змін до складу виконавчого
комітету та його розпуск; 4) обрання на
посаду та звільнення з посади
секретаря ради у порядку,
передбаченому цим Законом;5)
затвердження за пропозицією
сільського, селищного, міського голови
структури виконавчих органів ради,
загальної чисельності апарату ради та
її виконавчих органів відповідно до
типових штатів, затверджених Кабінетом
Міністрів України, витрат на їх
утримання; 6) утворення за поданням
сільського, селищного, міського голови
інших виконавчих органів ради; 8)
заснування засобів масової інформації
відповідної ради, призначення і
звільнення їх керівників; 9)
заслуховування звіту сільського,
селищного, міського голови про
діяльність виконавчих органів ради, у
тому числі щорічного звіту про
здійснення державної регуляторної
політики виконавчими органами
відповідної ради; 10) прийняття рішення
про недовіру сільському, селищному,
міському голові; 11) заслуховування
звітів постійних комісій, керівників
виконавчих органів ради та посадових
осіб, яких вона призначає або
затверджує; 12) заслуховування
повідомлень депутатів про роботу в
раді, виконання ними доручень ради; 13)
розгляд запитів депутатів, прийняття
рішень по запитах; 14) прийняття рішень
щодо дострокового припинення
повноважень депутата ради в порядку,
встановленому законом; 15) скасування
актів виконавчих органів ради, які не
відповідають Конституції чи законам
України, іншим актам законодавства,
рішенням відповідної ради, прийнятим у
межах її повноважень;16) прийняття
рішення щодо дострокового припинення
повноважень сільського, селищного,
міського голови у випадках,
передбачених цим Законом; 17) визначення
відповідно до закону кількісного
складу ради; 18) прийняття рішення про
проведення місцевого референдуму; 19)
прийняття відповідно до законодавства
рішень щодо організації проведення
референдумів та виборів органів
державної влади, місцевого
самоврядування та сільського,
селищного, міського голови;20) прийняття
рішень про наділення органів
самоорганізації населення окремими
власними повноваженнями органів
місцевого самоврядування, а також про
передачу коштів, матеріально-технічних
та інших ресурсів, необхідних для їх
здійснення; 21) прийняття рішень про
об'єднання в асоціації або вступ до
асоціацій, інших форм добровільних
об'єднань органів місцевого
самоврядування та про вихід з них; 22)
затвердження програм
соціально-економічного та культурного
розвитку відповідних
адміністративно-територіальних
одиниць, цільових програм з інших
питань місцевого самоврядування; 23)
затвердження місцевого бюджету,
внесення змін до нього; затвердження
звіту про виконання відповідного
бюджету; 24) встановлення місцевих
податків і зборів відповідно до
Податкового кодексу України; 25)
утворення цільових фондів,
затвердження положень про ці фонди; 26)
прийняття рішень щодо здійснення
місцевих запозичень; 27) прийняття
рішень щодо передачі коштів з
відповідного місцевого бюджету; 28)
прийняття рішень щодо надання
відповідно до чинного законодавства
пільг по місцевих податках і зборах, а
також земельному податку; 29)
встановлення для підприємств, установ
та організацій, що належать до
комунальної власності відповідних
територіальних громад, розміру частки
прибутку, яка підлягає зарахуванню до
місцевого бюджету; 30) прийняття рішень
щодо відчуження відповідно до закону
комунального майна; затвердження
місцевих програм приватизації, а також
переліку об'єктів комунальної
власності, які не підлягають
приватизації; визначення доцільності,
порядку та умов приватизації об'єктів
права комунальної власності; вирішення
питань про придбання в установленому
законом порядку приватизованого майна,
про включення до об'єктів комунальної
власності майна, відчуженого у процесі
приватизації, договір купівлі-продажу
якого в установленому порядку
розірвано або визнано недійсним, про
надання у концесію об'єктів права
комунальної власності, про створення,
ліквідацію, реорганізацію та
перепрофілювання підприємств, установ
та організацій комунальної власності
відповідної територіальної громади;
Реорганізація або ліквідація діючих
комунальних дошкільних навчальних
закладів, а також дошкільних
навчальних закладів, створених
колишніми сільськогосподарськими
колективними та державними
господарствами, допускається лише за
згодою територіальної громади
(загальних зборів) села, селища, міста
або на підставі результатів місцевого
референдуму; 31) прийняття рішень про
передачу іншим органам окремих
повноважень щодо управління майном,
яке належить до комунальної власності
відповідної територіальної громади,
визначення меж цих повноважень та умов
їх здійснення; 32) створення у разі
необхідності органів і служб для
забезпечення здійснення з іншими
суб'єктами комунальної власності
спільних проектів або спільного
фінансування (утримання) комунальних
підприємств, установ та організацій,
визначення повноважень цих органів
(служб); 33) вирішення відповідно до
законодавства питань про створення
підприємствами комунальної власності
спільних підприємств, у тому числі з
іноземними інвестиціями; 34) вирішення
відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин; 35)
затвердження ставок земельного
податку відповідно до Податкового
кодексу України; 36) вирішення
відповідно до закону питань про
надання дозволу на спеціальне
використання природних ресурсів
місцевого значення, а також про
скасування такого дозволу; 37) прийняття
рішень про організацію територій і
об'єктів природно-заповідного фонду
місцевого значення та інших територій,
що підлягають особливій охороні;
внесення пропозицій до відповідних
державних органів щодо оголошення
природних та інших об'єктів, що мають
екологічну, історичну, культурну або
наукову цінність, пам'ятками природи,
історії або культури, які охороняються
законом; 38) надання відповідно до
законодавства згоди на розміщення на
території села, селища, міста нових
об'єктів, у тому числі місць чи об'єктів
для розміщення відходів, сфера
екологічного впливу діяльності яких
згідно з діючими нормативами включає
відповідну територію; 39-1) створення
відповідно до закону за рахунок коштів
місцевого бюджету установ з надання
безоплатної первинної правової
допомоги, призначення і звільнення
керівників цих установ, залучення в
установленому законом порядку
фізичних чи юридичних осіб приватного
права до надання безоплатної первинної
правової допомоги; 40) заслуховування
інформації прокурорів та керівників
органів внутрішніх справ про стан
законності, боротьби із злочинністю,
охорони громадського порядку та
результати діяльності на відповідній
території; 41) прийняття рішень з питань
адміністративно-територіального
устрою в межах і порядку, визначених
цим та іншими законами; 42) затвердження
в установленому порядку місцевих
містобудівних програм, генеральних
планів забудови відповідних населених
пунктів, іншої містобудівної
документації; 43) затвердження
договорів, укладених сільським,
селищним, міським головою від імені
ради, з питань, віднесених до її
виключної компетенції;44) встановлення
відповідно до законодавства правил з
питань благоустрою території
населеного пункту, забезпечення в
ньому чистоти і порядку, торгівлі на
ринках, додержання тиші в громадських
місцях, за порушення яких передбачено
адміністративну відповідальність; 45)
прийняття у межах, визначених законом,
рішень з питань боротьби зі стихійним
лихом, епідеміями, епізоотіями, за
порушення яких передбачено
адміністративну відповідальність; 45-1)
визначення територій, на яких можуть
проводитися потенційно небезпечні
заходи в умовах присутності цивільного
населення за участю особового складу
Збройних Сил України, інших військових
формувань та правоохоронних органів з
використанням озброєння і військової
техніки; 46) прийняття рішень, пов'язаних
із створенням спеціальних вільних та
інших зон, змінами в статусі цих зон,
внесення до відповідних органів
пропозицій з цих питань; надання згоди
на створення таких зон за ініціативою
Президента України або Кабінету
Міністрів України; 47) прийняття рішення
про дострокове припинення повноважень
органів територіальної
самоорганізації населення у випадках,
передбачених цим Законом; 48)
затвердження статуту територіальної
громади; 49) затвердження відповідно до
закону Положення про зміст, опис та
порядок використання символіки
територіальної громади; 50) прийняття
рішень щодо виконання положень статей
7, 11, 12, 20, 24 Закону України "Про засади
державної мовної політики";51) надання
згоди на передачу об'єктів з державної
у комунальну власність та прийняття
рішень про передачу об'єктів з
комунальної у державну власність, а
також щодо придбання об'єктів
державної власності; 52) створення
відповідно до законодавства
комунальної аварійно-рятувальної
служби; 53) затвердження відповідно до
закону Положення про
помічника-консультанта депутата ради
та опису посвідчення
помічника-консультанта депутата ради;
54) вирішення питань у сфері поводження
з небезпечними відходами відповідно до
законодавства; 55) визначення на
конкурсних засадах юридичних осіб, які
здійснюють у межах певної території
збирання та перевезення побутових
відходів спеціально обладнаними для
цього транспортними засобами; 56)
затвердження порядку переміщення на
штрафні майданчики транспортних
засобів, припаркованих не у спеціально
відведених місцях для паркування
транспортних засобів.

Відповідно до ст. 144 Конституції
України, органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються у
встановленому законом порядку з
одночасним зверненням до суду.

Крім того, ст. 62 Конституції України
передбачено, що особа вважається
невинуватою у вчиненні злочину і не
може бути піддана кримінальному
покаранню, доки її вину не буде
доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду.

Правосуддя в Україні здійснюється
виключно судами. Делегування функцій
судів, а також привласнення цих функцій
іншими органами чи посадовими особами
не допускаються. Судочинство
здійснюється Конституційним Судом
України та судами загальної
юрисдикції. (ст. 124 Конституції України).

Тобто, у органів місцевого
самоврядування відсутні правові
важелі осуду дій органів центральної
влади країни чи визнання таких дій
злочинними, оскільки державна влада в
Україні здійснюється на засадах її
поділу на законодавчу, виконавчу та
судову. Відтак, лише органи судової
гілки влади уповноважені здійснювати
правосуддя. Крім того, у главі 1 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", як і в розділі XI Конституції
України, до повноважень органів
місцевого самоврядування не віднесено
вирішення питань щодо надання оцінки
та підтримки рішень районної ради,
погодження пропозицій народного віча,
які безпосередньо не пов'язані з
життєдіяльністю відповідної
територіальної громади, які
представляє дана міська рада.

Крім того, ст. 108 Конституції України
встановлено, що Президент України
виконує свої повноваження до вступу на
пост новообраного Президента України.
Повноваження Президента України
припиняються достроково у разі
відставки.

Відповідно до ст. 109 Конституції
України, відставка Президента України
набуває чинності з моменту
проголошення ним особисто заяви про
відставку на засіданні Верховної Ради
України.

В ст. 115 Конституції України
встановлено випадки припинення
повноважень Кабінету Міністрів
України. Зокрема, Прем'єр-міністр
України, інші члени Кабінету Міністрів
України мають право заявити
Президентові України про свою
відставку.

Відставка Прем'єр-міністра України має
наслідком відставку всього складу
Кабінету Міністрів України.

Прийняття Верховною Радою України
резолюції недовіри Кабінетові
Міністрів України має наслідком
відставку Кабінету Міністрів України.

Кабінет Міністрів України, відставку
якого прийнято Президентом України, за
його дорученням продовжує виконувати
свої повноваження до початку роботи
новосформованого Кабінету Міністрів
України, але не довше ніж шістдесят
днів.

Прем'єр-міністр України зобов'язаний
подати Президентові України заяву про
відставку Кабінету Міністрів України
за рішенням Президента України чи у
зв'язку з прийняттям Верховною Радою
України резолюції недовіри.

З огляду на те, що ст. 25 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
встановлено правомочність сільських,
селищних, міських рад розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання, а ст. 26 цього ж
Закону визначено питання виключної
компетенції сільських, селищних,
міських рад, суд приходить до висновку
про відсутність повноважень міської
ради вимагати відставки Президента
України, Кабінету Міністрів України чи
розпуску Верховної Ради України.

Згідно ч. 1 ст. 60 Кримінального кодексу
України, порядок кримінального
провадження на території України
визначається лише кримінальним
процесуальним законодавством України.
Кримінальне процесуальне
законодавство України складається з
відповідних положень Конституції
України, міжнародних договорів, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, цього Кодексу
та інших законів України.

Злочином є передбачене цим Кодексом
суспільно небезпечне винне діяння (дія
або бездіяльність), вчинене суб'єктом
злочину.( ч. 1 ст. 11 Кримінального
кодексу України)

Так, згідно з ч. 1 ст. 60 Кримінального
кодексу України, покарання у виді
арешту полягає в триманні засудженого
в умовах ізоляції і встановлюється на
строк від одного до шести місяців.

Притягнення до кримінальної
відповідальності це стадія
кримінального провадження, яка
починається з моменту повідомлення
особі про підозру у вчиненні
кримінального правопорушення. (п. 14 ч. 1
ст. 3 Кримінального процесуального
кодексу України).

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 17
Кримінального процесуального кодексу
України, особа вважається невинуватою
у вчиненні кримінального
правопорушення і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено у порядку,
передбаченому цим Кодексом, і
встановлено обвинувальним вироком
суду, що набрав законної сили.

Поводження з особою, вина якої у
вчиненні кримінального правопорушення
не встановлена обвинувальним вироком
суду, що набрав законної сили, має
відповідати поводженню з невинуватою
особою.

Відтак, неправомірним є вимога
відповідача про арешт та притягнення
до кримінальної відповідальності
міністра внутрішніх справ України В.
Захарченка, як і неправомірним є
твердження відповідача про вину
останнього у виконанні злочинного
наказу, адже жодне з даних тверджень не
встановлено в судовому порядку.

Також, згідно ч. 4 ст. 7 Закону України
"Про міліцію", загальну структуру та
чисельність Міністерства внутрішніх
справ України затверджує Верховна Рада
України. Структуру міліції затверджує
Міністр внутрішніх справ України.

Тобто, питання ліквідації
спецпідрозділу "Беркут", звільнення з
органів МВС України та притягнення до
відповідальності керівництва та
бійців підрозділу не належать до
повноважень відповідача ні з огляду на
положення Закону України "Про міліцію",
ані ст. 26 главі 1 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

За наслідками розгляду справи суд
дійшов висновку, що положення
відповідних законів відповідачем
дотримано не було, а отже, оскаржуване
рішення ХХХХV позачергової сесії
шостого скликання Новояворівською
міською 03.12.2013 року № 1040 "Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні" прийняте з перевищенням
повноважень органу, що його виніс,
тобто, є протиправним з моменту його
прийняття.

Відтак, підлягає скасуванню.

Враховуючи встановлені фактичні
обставини справи та вищенаведені норми
діючого законодавства, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги законні,
обґрунтовані, тому такі підлягають
задоволенню повністю.

Судові витрати відповідно до положень
ст. 94 КАС України з сторін не
стягуються.

Керуючись ст.ст. 7-14, 50, 71, 86, 128, 143, 158, 160-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Новояворівської міської ради
від 03 грудня 2013 року № 1040 "Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні".

Постанова може бути оскаржена в
порядку та строки, передбачені ст.ст. 186,
254 КАС України.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через Львівський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом 10
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом 10 днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлений
20.01.2014 року.

Суддя
Потабенко В.А.