Справа № 825/3747/13-а
Суддя: Усенко В.Г.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/3747/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Тихоненко
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

16 січня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді
Усенка В.Г,

суддів:
Бистрик Г.М., Оксененка О.М.,

при секретарі
Костюченко М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Чернігівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 28 жовтня 2013
року у справі за адміністративним
позовом приватного підприємства
«Айлант-бор» до Чернігівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Айлант-бор»
(далі - Позивач) звернулось до суду із
адміністративним позовом до
Чернігівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області (далі - Відповідачі) у якому
просило визнати протиправним та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 29.08.2013 року №
та № .

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 28 жовтня 2013
року вимоги адміністративного позову
задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
в задоволенні вимог адміністративного
позову в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
судом першої інстанції було порушено
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності сторін.

Апеляційний розгляд справи
здійснюється без фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, оскільки сторони у судове
засідання не з'явились.

Відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України, у
разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі (у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Згідно зі ч. 1 п. 1 ст. 198, ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
не може бути скасовано правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
Чернігівською МДПІ Чернігівської
області ДПС на підставі направлення
від 04.07.2013 № 65, та відповідно до наказу
від 04.07.2013 № 39, проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
визначенні податку на додану вартість
та податку на прибуток за період з
01.01.2012 по 30.06.2012 по взаємодії з ТОВ
«Бі-Кардс», за результатами якої
складено акт від 17.07.2013 № 138/22/34258518
(далі - акт перевірки) (а.с.21-37).

За висновками акта перевірки
Чернігівською ОДПІ ГУМ у Чернігівській
області винесено податкові
повідомлення-рішення від 29.08.2013:

- № , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств в
розмірі 6 300,00 грн. (4 200,00 грн. за основним
платежем та 2 100,00 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями);

- № , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів (робіт, послуг) в
розмірі 6 000,00 грн. (4 000,00 грн. за
основним платежем та 2 000,00 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями).

Згідно довідки АА № 605183 з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України основними видами
діяльності позивача є: 46.73 оптова
торгівля деревиною, будівельними
матеріалами та санітарно-технічним
обладнанням; 02.20 лісозаготівлі; 16.10
лісопильне та стругальне виробництво;
16.23 виробництво інших дерев'яних
будівельних конструкцій і столярних
виробів; 16.24 виробництво дерев'яної
тари; 16.29 виробництво інших виробів з
деревини; виготовлення виробів з корка,
соломки та рослинних матеріалів для
плетіння (а.с.13).

Приймаючи рішення про задоволення
вимог адміністративного позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
правовідносини за спірним правочином в
повній мірі відображені в
бухгалтерському та податковому обліку
приватного підприємства «Айлант-бор»,
тобто позивачем дотримано принцип
превалювання сутності над формою, який
закріплений в ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (превалювання
сутності над формою - операції
обліковуються відповідно до їх
сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми). .

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції, оскільки він знайшов
своє підтвердження під час
апеляційного розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, що
ПП «Айлант-бор» (Замовник) 01.03.2012
укладено договір про надання послуг №
17 з ТОВ «Бі-Кардс» (Виконавець) (а.с.53).

Відповідно до вказаного Договору
Виконавець зобов'язується надати
Замовнику послуги трактора Т-40 з ГСМ.
Вартість наданих послуг трактора Т-40 з
ГСМ складає 150,00 грн. з ПДВ за 1 годину.
Замовник зобов'язується сплатити за
виконані роботи згідно наданих
документів (актів виконаних робіт), в
яких вказано обсяги виконаних робіт.
Так, в березні та червні 2012 року ТОВ
«Бі-Кардс» надано позивачу
вищезазначені послуги.

Реальність виконання вказаної
господарської операції
підтверджується наявними в матеріалах
справи належним чином оформленими
первинними документами, а саме: актами
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
№ 0003 та № 0009 та податковими накладними
від 30.03.2012 № 9 на суму з ПДВ 12 000,00 грн. та
від 15.06.2012 № 9 на суму з ПДВ 12 000,00 грн.
(а.с.54-57).

Суд апеляційної інстанції, звертає
увагу на те, що на момент здійснення
правовідносин контрагент позивача -
ТОВ «Бі-Кардс» був зареєстрований в
якості юридичної особи та мав статус
платника податку на загальних
підставах, що підтверджується
матеріалами справи (а.с.50-52, 113-115).

Одержані послуги за результатами
господарської операцій з контрагентом
ТОВ «Бі-Кардс» використані в
господарській діяльності підприємства
позивача. А саме, позивач використав
надані послуги з метою виконання
взятих на себе зобов'язань перед ТОВ
«Праця стольне» згідно договору № 1 Л
від 15.03.2012 та ДП «Чернігівське лісове
господарство» згідно договору № 4 від
17.01.2012 та при виконанні яких був
необхідний трактор, що в повній мірі
підтверджується укладеними договорами
та актами здачі-прийняття наданих
послуг (а.с.58-61, 68-71).

Доцільність укладення договорів з ДП
«Чернігівське лісове господарство» та
ТОВ «Праця стольне» зумовлене тим, що
надаючи послуги на розрубку лісових
ресурсів ПП «Айлант-бор» фактично
здійснило підготовку майбутнього
товару який мали намір придбати у даних
підприємств згідно договорів
купівлі-продажу № 2 від 03.01.2012 з ДП
«Чернігівське лісове господарство» та
№ 02/04/12 від 02.04.2012 з ТОВ «Праця стольне»,
а саме: здійснити заготівлю деревини
необхідної породи, розміру, скласти у
відповідні штабеля, щоб були відсутні
незрушності при транспортуванні
товару (а.с.62-67, 72-74).

Тобто, суд апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що при досліджені
факту здійснення господарської
операції повинні оцінюватися
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг, який декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Тому, суд апеляційної інстанції
критично ставиться до тверджень
відповідача про недійсність
(нікчемність) договору, який був
укладений між позивачем та його
контрагентом.

Крім того, в Акті перевірки не може бути
належною юридичною підставою для
винесення оскаржуваного рішення та має
лише інформативний характер.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 Податкового
кодексу України, підставою для
нарахування податкового кредиту, є
податкова накладна, яка видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

Згідно з п.п. 14.1.181. п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу;

В силу п. 198.1. ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2. ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3. ст. 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Податковий кодекс України передбачає
тільки один випадок не включення до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг) -
це не підтвердження таких сум
податковими накладними чи митними
деклараціями.

Зокрема згідно з п. 198.6. ст. 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Як зазначено Вищим адміністративним
судом України в Інформаційному листі
від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10
«Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби»,
а також у Інформаційному листі від 02
червня 2011 року № 742/11/13-11, процесуальна
діяльність суду із встановлення
обґрунтованості права платника
податку на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість повинна включати такі
етапи:

1) встановлення факту здійснення
господарської операції (в т. ч.
дослідження усіх первинних документів,
які належить складати залежно від
певного виду господарської операції);

2) встановлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції (в т.ч.
з'ясування можливої обізнаності
платника щодо можливих дефектів у
правовому статусі його контрагентів);

3) встановлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг) і господарською
діяльністю платника податку (зокрема,
наявність господарської мети при
вчиненні відповідних дій платника
податку);

4) встановлення дотримання платником
податку спеціальних вимог щодо
документального підтвердження сум
податкового кредиту та/або бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Отже, необхідними та достатніми
підставами для включення позивачем до
складу податкового кредиту
відповідних сум податку на додану
вартість є: придбання ним товару, робіт
чи послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності; сплата чи нарахування сум
податку на додану вартість у зв'язку з
таким придбанням.

Необхідно зазначити, що юридична
особа не несе відповідальність за
правильність ведення особистого
податкового обліку контрагента та не
несе відповідальності за
правомірність/неправомірність
(злочинність) дій своїх контрагентів,
підроблення ними документів, дій щодо
фіктивності діяльності контрагентів у
разі вчинення з ними реальних
господарських операцій та інших
неправомірних дій.

Законом України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України у
зв'язку з прийняттям Податкового
кодексу України» від 02.12.2010 року №2756-VІ,
який набрав чинності 01.01.2011 року, статтю
228 Цивільного кодексу України
доповнено частиною третьою, відповідно
до якої, у разі недодержання вимоги
щодо відповідності правочину
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам такий правочин може
бути визнаний недійсним, в зв'язку з
чим, для визнання правочинів
недійсними, їх недійсність має бути
встановлена в судовому порядку.

Але, відповідач для визнання угод
недійсними і стягнення в доход держави
коштів, одержаних ними за такими
угодами до суду з відповідним
адміністративним позовом не звертався,
тому, визнання в Акті перевірки
укладених позивачем правочинів
нікчемними є протиправним.

Суд апеляційної інстанції бере до
уваги постанову Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 року, якою
було звернено увагу на наступне:
«вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обгрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях

Отже, колегія суддів апеляційної
інстанції вважає, що судом першої
інстанції було вірно встановлено
фактичні обставини справи, надано
належну оцінку дослідженим доказам,
прийнято законне та обґрунтоване
рішення у відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній
скарзі, до уваги не приймаються,
оскільки є необґрунтованими та не є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу залишити
без задоволення, а постанову окружного
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, Київський апеляційний
адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Чернігівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області -
залишити без задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 28 жовтня 2013
року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції, а в разі
складення в повному обсязі відповідно
до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення
в повному обсязі.

Головуючий - суддя
В.Г. Усенко

судді:
Г.М. Бистрик

О.М. Оксененко

.

Головуючий суддя
Усенко В.Г.

Судді:
Бистрик Г.М.

Оксененко О.М.