Справа № 801/2183.1/13-а
Суддя: Аблякимов Е.Е.
Дата ухвалення: 2014-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 січня 2014 р. Місто Сімферополь, 17
годин 44 хвилини. Справа №801/2183.1/13-а

Окружний адміністративний суд
Автономної Республіки Крим у складі
головуючого судді Аблякимова Е.Е., за
участі секретаря судового засідання
Семякіна П.І., особисто позивача,
представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

від відповідача (Головне управління
Державної міграційної служби України в
АР Крим) - Романенко О.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5

до Державної міграційної служби
України, Головного управління
Державної міграційної служби України в
АР Крим

про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 (також надалі - позивач І), ОСОБА_4
(також надалі - позивач ІІ) звернулися
до Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим із позовом
до Державної міграційної служби
України (також надалі - відповідач І,
ДМСУ), Головного Управління
міграційної служби України в АР Крим
(також надалі - відповідач ІІ, ДМСУ в АР
Крим), в якому просять: скасувати Накази
ГУ ДМСУ в АР Крим від 09.11.2012 №8 і №9 про
відмову в оформленні документів про
визнання біженцем або особою, яка
потребує в додатковому захисті;
скасувати рішення ДМСУ від 08.02.2013 №6-13,
№7-13 про відхилення скарг на рішення
органу міграційної служби про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту; зобов'язати ДМСУ прийняти
рішення відповідно до законодавства
про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту по відношенню до
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог
позивачі зазначили, що не погоджуються
з рішенням ГУ ДМСУ в АР Крим від 09.11.2012
№8 і №9 про відмову в оформленні
документів про визнання біженцем або
собою, яка потребує в додатковому
захисті, оскільки вважають оскаржувані
рішення незаконними та
необґрунтованими, прийнятими в
порушення вимог чинного законодавства
та без дійсного вивчення обставин
справ позивачів та ситуації, що
склалась у країні їх походження.

Позивач І пояснив, що отримує погрози з
боку правоохоронних органів
Російської Федерації за ознаками
віросповідання, не може та не бажає
користуватися захистом своєї країни.

У судовому засіданні представники
позивача позов підтримали з підстав
зазначених в ньому, просили
задовольнити вимоги позивачів щодо
визнання протиправними спірних
наказів ГУ ДМСУ в АР Крим від 09.11.2012 № 8,
№ 9 та щодо прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, пред'явлені ГУ ДМСУ в АР Крим.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив, в
задоволенні позовних вимог просив
відмовити. Заперечуючи, представник
наголосив на тому, що в ході проведення
співбесіди, отримання інформації про
країну походження, вивчення та аналізу
матеріалів справи і обставин життя
заявників, зроблено обґрунтований
висновок про відсутність підстав для
надання їм статусу біженців, оскільки
будь-яких доказів, окрім усних заяв,
щодо побоювань, не встановлено. Також
представник пояснив, що дії
правоохоронних органів Російської
Федерації не можливо віднести до
переслідування заявників за
релігійними переконаннями, оскільки,
як вбачається з протоколів співбесіди
від 10.10.2012, позивачі є членами
Ісламської політичної партії "Хізб ут -
Тахрір".

Відносно вказаної політичної партії у
відкритих джерелах масової інформації
встановлено, що її ціллю є встановлення
справедливого ісламського образу
життя та ісламської держави (халіфата)
та втілення у ньому ісламської системи.

Представник відповідача також
пояснила, що Служба безпеки України
стверджує, що "вперше" зустрілася із
намаганням створити в Україні осередок
"Забороненої у 29 країнах світу
міжнародної терористичної організації
"Хізб ут - Тахрір". Подальшою метою
осередку було вербування та підготовка
потенційних терористів. Також було
виявлено що ОСОБА_7 було засуджено на 8
років позбавлення волі, які він
відбував у виправній колонії суворого
режиму.

Ухвалою суду від 13.01.2013 залишено без
розгляду позовні вимоги в частині
скасування рішень ДМСУ від 08.02.2013 №6-13,
№7-13 про відхилення скарг на рішення
органу міграційної служби про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту; зобов'язанне ДМСУ прийняти
рішення відповідно до законодавства
про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту по відношенню до
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення позивача,
представників сторін, оцінивши надані
докази у їх сукупності, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
частково з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначено
Законом України від 08 липня 2011 року №
3671-VI "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

З положень пункту 1 частини першої
статті 1 названого Закону під біженцем
слід розуміти особу, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Також в пункті 8 частини першої статті 1
зазначеного Закону наведено значення
терміну "заява про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту", під якою слід розуміти
заяву-анкету встановленого зразка, в
якій іноземець або особа без
громадянства просить визнати його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, із зазначенням та
обґрунтуванням однієї з підстав для
такого визнання, зазначених у пунктах 1
і 13 частини першої цієї статті

Водночас, згідно з пунктом 13 частини
першої зазначеної статті Закону, особа,
яка потребує додаткового захисту, є
особою, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Приписами частини першої статті 7
Закону України вказаного Закону
встановлено, що оформлення документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
органу міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

За змістом частини першої статі 9
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

На вимогу частини другої статті 9
названого Закону працівником
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводяться співбесіди із заявником
або його законним представником, які
мають на меті виявити додаткову
інформацію, необхідну для оцінки
справжності фактів, повідомлених
заявником або його законним
представником.

Приписами частини восьмої зазначеної
статті Закону у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Аналіз наведених норм права дає
підстави вважати, що міграційний орган,
зобов'язаний розглянути заяву про
надання статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту, провести
співбесіди, мета яких, визначена в
законі, є виявлення додаткової
інформації, необхідної для оцінки
справжності фактів, повідомлених
заявником, а для встановлення
додаткової інформації, необхідної для
оцінки достовірності повідомленого,
виявлених в ході співбесіди та у разі
виникнення сумнівів щодо такої
достовірності, звернутись до
відповідних органів для підтвердження
або спростування наданих заявником
відомостей.

Згідно частини одинадцятої статті 9
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" після вивчення
документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Частина сьома статті 8 названого Закону
передбачає, що у разі прийняття рішення
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом трьох
робочих днів з дня його прийняття
надсилає заявнику або його законному
представнику письмове повідомлення з
викладенням причини відмови і
роз'ясненням порядку оскарження такого
рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської
Федерації, 05 жовтня 2012 року звернувся
до Управління міграційної служби
України в АР Крим із заявою-анкетою про
визнання біженцем, або особою яка
потребує додаткового захисту, в якій
вказав, що у країні його громадянства,
де за місцем його проживання - м. Уфа,
Республіка Башкортостан, Російська
Федерація, існує загроза для його життя
через переслідування з боку спецслужб
Російської Федерації з релігійних
причин (а.с. 84).

В ході розгляду поданої заяви-анкети
Головним управлінням міграційної
служби України в АР Крим з позивачем І
проведено співбесіду, за результатами
якої складено протокол співбесіди від
10.10.2012 (а.с.99-101). Причиною звернення до
органів міграційної служби ОСОБА_4
зазначено бажання отримати статус
біженця в Україні з підстав того, що в
РФ утискаються його права на свободу
віросповідання. Як зазначив ОСОБА_4 у
кінці 2000 року він прийняв іслам та
зіткнувся з тим, що його віросповідання
переслідується владою РФ. Через 2
місяці після появлення в мечеті м.
Бєлорецка, де він на той момент
проживав, він дізнався, що ним
зацікавились співробітники спецслужб.
Після переїзду в кінці 2002 року до м.
Баймак, при постановці та прописку
начальник міліції м. Баймак зобов'язав
надати пояснення про причини прийняття
ісламу, про людей з якими він
спілкується, детально опитав про
біографію та факти особистого життя.
Також він пояснив, що оскільки ОСОБА_4 є
мусульманином, то є кандидатом в
терористи. В грудні 2004 року ОСОБА_4 та ще
кількох мусульман з різних міст
Башкірії затримали по звинуваченню в
організації злочинного угрупування з
метою організації терористичної
діяльності. Усіх доставили до слідчого
ізолятора № 1 м. Уфа, до камери № 256, яка
називається "прескамера", в якій
засуджені, що співробітничають з
адміністрацією слідчого ізолятора,
"вибивали" показання шляхом фізичного
та психічного впливу. Багато хто, в тому
числі і ОСОБА_4, не витримав тортур,
підписали свідчення проти себе.

Також ОСОБА_4 зазначено, що після
звільнення з місць позбавлення волі,
правоохоронні органи та спецслужби
продовжують ним цікавитись, постійно
дзвонять по телефону, постійно
турбують його родичів з приводу його
місцезнаходження.

ОСОБА_4 має опасіння, що якщо владі РФ
знадобиться нова кримінальна справа по
тероризму чи екстремізму, то так як він
був засуджений за цими звинуваченням,
він є кандидатом № 1 по звинуваченню в
тероризмі та екстремізмі, у зв'язку із
чим його можуть засудити.

Згідно названого протоколу, ОСОБА_7
також повідомив, що є членом Ісламської
політичної партії "Хизб ут-Тахрір" та
притягався до кримінальної
відповідальності у країні походження,
а також фактично відбував покарання у
місцях позбавлення волі з 04.08.2005 за
скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст.
205 та ч. 1 ст. 210 КК РФ (а.с.99-101).

Провідним спеціалістом сектору у
справах біженців ГУ ДМС в АР Крим за
результатами розгляду справи № 12KRY00026
заявника - громадянина Російської
Федерації ОСОБА_4, на підставі заяви,
співбесіди із заявником, 26.10.2012
прийнято висновок, згідно якого він
вважає за доцільне прийняти рішення
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту громадянину
Російської Федерації ОСОБА_4 (а.с.127-133).

Як зазначено у пункті 6 названого
Висновку, підставою для нього
слугували обставини того, що заявник не
має обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознакою
релігійних переконань, що у
відповідності до пункту 1 та 13 ч. 1 ст. 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" (а.с.133).

Наказом ГУ ДМС в АР Крим від 09.11.2012 № 8
"Про відмову в оформлені документів для
вирішення питання про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту" відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту громадянину
Російської Федерації ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.134).

Відповідно до повідомлення ГУ ДМС в АР
Крим від 09.11.2012 № 26, із посиланням на
статтю 8 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" повідомлено
ОСОБА_4 про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та із
посиланням на статтю 12 роз'яснено про
можливість оскарження рішення про
відмову. Підставою зазначено наказ № 8
від 09 листопада 2012 року. (а.с.135).

Також судом встановлено, що ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка Російської
Федерації, 05 жовтня 2012 року звернулась
до Управління міграційної служби
України в АР Крим із заявою-анкетою про
визнання біженцем, або особою яка
потребує додаткового захисту, в якій
вказала, що її громадянський чоловік
піддався переслідуванням з боку
спецслужб Російської Федерації за
релігійними мотивами. (а.с. 143).

В ході розгляду поданої заяви-анкети
Головним управлінням міграційної
служби України в АР Крим з позивачем ІІ
проведено співбесіду, за результатами
якої складено протокол співбесіди від
10.10.2012 (а.с.160-162). Зокрема, в протоколі
щодо причин звернення в органи
міграційної служби зазначено, що
позивач ІІ бажає отримати статус
біженця в Україні з підстав того, що
знаходиться в громадянському шлюбі з
ОСОБА_4, який переслідується в
Російській Федерації по причинам свого
віросповідання. ОСОБА_5 має побоювання,
що якщо влада РФ порушить проти
громадянського чоловіка нову
кримінальну справу по обвинуваченню в
тероризмі чи екстремізмі, то і проти
неї можуть порушити кримінальну
справу, задля вчинення тиску. За
словами ОСОБА_5 в РФ існує відповідна
практика, відповідно до якої її рідна
сестра знаходиться під слідством та
цим намагаються чинити тиск на її
чоловіка, який знаходиться у місцях
позбавлення волі за звинуваченням в
екстремізмі (а.с.161).

Провідним спеціалістом сектору у
справах біженців ГУ ДМС в АР Крим за
результатами розгляду справи № 12KRY00027,
заявника громадянки Російської
Федерації ОСОБА_5, на підставі заяви,
співбесіди з заявником, 26.10.2012 прийнято
висновок, згідно якого він вважає за
доцільне прийняти рішення про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту громадянки Російської
Федерації ОСОБА_5 (а.с.174-178).

Як зазначено у пункті 6 названого
Висновку, підставою для відмови
послугували обставини того, що заявник
не має обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознакою
релігійних переконань, що у
відповідності до пункту 1 та 13 ч. 1 ст. 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" (а.с.178).

Начальником Головного управління
Державної міграційної служби України в
АР Крим прийнятий наказ від 09.11.2012 № 9
"Про відмову в оформлені документів для
вирішення питання про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту", яким відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту громадянці
Російської Федерації ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.180).

Відповідно до повідомлення ГУ ДМС в АР
Крим від 09.11.2012 № 27, із посиланням на
статтю 8 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" повідомлено
ОСОБА_5 про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та із
посиланням на статтю 12 роз'яснено про
можливість оскарження рішення про
відмову. Підставою зазначено наказ № 9
від 09 листопада 2012 року (а.с.181).

Законом України від 18 березня 2004 року №
1629-IV "Про загальнодержавну програму
адаптації законодавства України до
законодавства Європейського Союзу"
визначено, що метою адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу є
досягнення відповідності правової
системи України acquis соmmunautairе з
урахуванням критеріїв, що висуваються
Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього.
Адаптація законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що, в свою
чергу, є пріоритетним напрямом
української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу "Про мінімальні стандарти
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців чи
осіб, що потребують іншої форми
міжнародного захисту, та суть захисту,
що надається" від 29 квітня 2004 року, яка
використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Термін "побоювання" означає, що особа не
обов'язково постраждала від дій, які
змусили її покинути країну, а відтак
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може
бути цілком обґрунтованим незалежно
від того, хто є суб'єктом
переслідування - державні органи, чи ні.
Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції
про статус біженців 1951 року не
зазначає, що дії повинні бути
державними або здійсненими державною
владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ
ООН пояснює, що часто на практиці
переслідування є результатом
діяльності осіб, які не контролюються
органами державної влади і від яких
держава не в змозі захистити.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

У цілому, обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідування є лише
припущенням, яке має об'єктивні
підстави, але перевірити його без
ризику для життя чи особистої свободи
людини майже неможливо. Тому на
підставі принципу гуманізму, який
закладено, перш за все, в основу
Конвенції про статус біженців 1951 року,
цей вислів слід тлумачити широко, тобто
на користь того, хто звернувся за
наданням статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів,
то їх наявність підсилює вірогідність
зроблених заявником тверджень, але не
може бути обов'язковим елементом його
доказової бази. Так, приймаючи до уваги
особливе положення осіб, які шукають
статусу біженця, їм немає потреби
надавати усі необхідні докази. Треба
визнати, що досить часто особи, які
шукають статусу біженця, позбавлені в
силу тих чи інших обставин можливості
надати докази в підтвердження своїх
доводів. Ненадання документального
доказу усних тверджень не повинно
перешкоджати в прийнятті заяви чи
прийнятті позитивного рішення щодо
надання статусу біженця, якщо такі
твердження співпадають із відомими
фактами, та загальна правдоподібність
яких є достатньою. Правдоподібність
встановлюється, якщо заявник подав
заяву, яка є логічно послідовною,
правдоподібною та не суперечить
загальновідомим фактам і, отже,
викликає довіру.

Згідно матеріалів особової справи
позивача І ним повідомлено, щодо
неможливості повернення до своєї
країни або користуватись захистом
своєї країни через побоювання стати
жертвою переслідувань. Позивач І
вказував, що після прийняття
релігійного віровчення ісламу, як
світоглядної основи своєї
життєдіяльності, піддався
переслідуванню спецслужб. В грудні 2004
року він затриманий за підозрою в
організації злочинного угрупування з
метою організації терористичної
діяльності, у подальшому визнаний
винним та засуджений до позбавлення
волі, відбував строк покарання у місцях
позбавлення волі за вчинення злочинів
за статтею 205 частин перша, статтею 210
Кримінального кодексу Російської
Федерації (організація злочинного
співтовариства (злочинної організації)
або участь у ньому (ній), терористичний
акт) та після звільнення побоюється
переслідування владою РФ, порушення
нової кримінальної справи за участь в
тероризмі чи екстремізму, оскільки
раніше був засуджений по звинуваченню
у причетності до тероризму.

Позивач ІІ у своїх поясненнях
зазначила, що на її рідну сестру
здійснюється тиск та за аналогічних
обставин побоюється переслідування з
боку спецслужб Російської Федерації,
оскільки є громадянською дружиною
позивача І та у разі порушення проти
нього кримінальної справи за участь в
тероризмі чи екстремізму, задля
вчинення тиску, порушити кримінальну
справу можуть і проти неї.

Зокрема, вказані вище обставини, на які
посилаються позивачи, як на підстави
побоювання у переслідуванні, не
брались повноважними особами
відповідача ІІ до уваги та ним не
надано оцінки, про що свідчать висновки
відповідача ІІ. Також у висновках
відповідача ІІ, зокрема у пункті 6,
зазначено, що "заявник не має
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознакою релігійних
переконань, що у відповідності до
пункту 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(а.с.133, 178). Вказаний висновок є
незрозумілим, оскільки в ньому не
вказано що і чому відповідає "у
відповідності до пункту 1 та 13 ч. 1 ст. 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

В частини шостій статті 8 Закону
України "Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту" рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питань щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо
у заявника відсутні умови, зазначені п.1
чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо
заяви носять характер зловживання:
якщо заявник з метою визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, видає себе за іншу
особу, а так само за заявами, поданими
особами, яким було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з відсутністю підстав, передбачених
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
встановлених п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Однак, відповідачем ІІ не надано жодних
доказів, які б посвідчували про
існування обставин, які передбачені
частиною шостою статті 8 Закону України
"Про біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту".

Відповідно до статті 9, статті 10 та
статті 13 Закону України "Про біженців
та осіб, що потребують додаткового чи
тимчасового захисту" в разі виникнення
сумнівів у відповідачів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів, відповідач наділений
правом звертатися з відповідними
запитами до органів Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи, заява
якої розглядається.

Матеріали особової справи позивача
свідчать, що в процесі розгляду заяв
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 05.10.2012 року
відповідачем ІІ направлялись запити до
Управління Служби Безпеки України в АР
Крим з метою здійснення перевірки
наявності обставин, за яких заявників
не може бути визнано біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, а також Верховному комісару
УВКБ ООН в Білорусі, Молдові та Україні
щодо надання інформації стосовно стану
відносин у Російський Федерації до
громадян з мусульманським
віросповіданням (а.с.104,105, 168, 169).

Згідно листа Головного управління
Служби безпеки України АР Крим від
14.12.2012 № 16/2/1/1/8901 відповідача ІІ
повідомлено про відсутність
інформації, яка згідно абзаців 2-4 ч. 1 ст.
6 Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" може перешкоджати
отриманню статусу біженця або
додаткового захисту в Україні позивачу
І чи позивачу ІІ (а.с. 108, 170).

Відповідь УВКБ ООН в Білорусі, Молдові
та Україні підготовлено та направлено
14.11.2012 за № 964/12_ТК у відповідності зі
сформульованим запитом. Також у
відповіді роз'яснено, що уразі
недостатності наданої інформації для
аналізу ситуації заявника, необхідно
конкретизувати запит для здійснення
детальнішого пошуку інформації по
конкретним обставинам справи (а.с.110,169).

Однак, жодних доказів звернення
відповідача ІІ до Міністерства
закордонних справ України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян в матеріалах особової справи
позивача не міститься. До того ж, не
містять жодної інформації про
витребування від позивачів додаткових
відомостей ні протоколи співбесід, ні
інші документи особових справ
позивачів.

Окрім цього, в порушення частини сьомої
статті 8 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" відповідачем ІІ у
письмових повідомленнях від 09.11.2012 № 26,
№ 27 (а.с.135,181) вказано про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, роз'яснено порядок оскарження,
а також зазначено підставу, проте не
викладено причини відмови.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що спірні рішення прийнято
неправомірно, а тому вони підлягають
скасуванню.

За своєю правовою природою, відповідно
до норм чинного законодавства,
повноваження відповідача щодо
визнання особи біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту є
виключною компетенцією уповноваженого
органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2
стосовно здійснення адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень, прийнятої Комітетом
Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під
дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду - тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України критеріям, не втручається у
дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта
владних повноважень поза межами
перевірки за названими критеріями.
Завдання адміністративного
судочинства полягає не у забезпеченні
ефективності державного управління, а
в гарантуванні дотримання прав та
вимог законодавства, інакше було б
порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - ключовим завданням якого
є здійснення правосуддя. Тому
завданням адміністративного суду є
контроль за легітимністю прийняття
рішення.

Отже, оскільки суб'єктом владних
повноважень не досліджувалися всі
обставини, що мають значення для
прийняття рішення, зважаючи на
незрозумілість висновків за
результатами співбесіди, враховуючи
неповноту повідомлень від 09.11.2012 № 26 та
№ 27 щодо причин відмови, належною
формою захисту прав позивачів є
скасування спірних наказів та
зобов'язання відповідача ІІ - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Автономній Республіці
Крим повторно розглянути заяви
громадян Російської Федерації ОСОБА_4
та ОСОБА_5 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, з огляду на що
адміністративний позов підлягає
задоволенню частково.

У судовому засіданні 17.01.2014 оголошена
вступна та резолютивна частина
постанови.

Керуючись ст.ст. 94, 160-163, 167, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити адміністративний позов
громадян Російської Федерації ОСОБА_4,
ОСОБА_5 частково.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Головного управління Державної
міграційної служби України в АР Крим
від 09 листопада 2012 року № 8 "Про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту", прийнятий
відносно громадянина Російської
Федерації ОСОБА_4.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Головного управління Державної
міграційної служби України в АР Крим
від 09 листопада 2012 року № 9 "Про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту", прийнятий
відносно громадянки Російської
Федерації ОСОБА_5.

Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Автономній Республіці Крим повторно
розглянути заяви громадян Російської
Федерації ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо визнання
позивачів біженцями або особами, яка
потребують додаткового захисту.

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

На постанову прийняту згідно частини
третьої статті 160 КАС України (у разі
проголошення вступної та резолютивної
частин постанови) апеляційна скарга
подається протягом 10 (десяти) днів з дня
отримання копії постанови.

Постанову може бути оскаржено до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через Окружний
адміністративний суд Автономної
Республіки Крим. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до Севастопольського
апеляційного адміністративного суду.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення строку, з якого суб'єкт
владних повноважень може отримати
копію постанови суду.

Суддя підпис Е.Е. Аблякимов

Повний текст постанови складено 22.01.2014.