Справа № 2а/0370/3333/12
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року
Справа №
180746/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Затолочного В.С.,

суддів
Каралюса В.М., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання
Коцур В.К.,

представника позивача
Максимчук Ю.В.,

представника відповідача
Мельничук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Нововолинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 06.11.2012 року
у справі за позовом Товариства з
додатковою відповідальністю
«Нововолинський завод залізобетонних
виробів» до Нововолинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів про
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2012 року Товариства з
додатковою відповідальністю
«Нововолинський завод залізобетонних
виробів» (далі - Позивач, ТДВ
«Нововолинський завод залізобетонних
виробів») звернулося до суду з позовом
до Нововолинської об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області Державної податкової служби
(далі - Відповідач, Нововолинська ОДПІ)
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 06.09.2012 року №
та № .

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 06.11.2012 року
позов задоволено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що Відповідачем не
доведено правомірності оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

Постанову суду першої інстанції
оскаржила Нововолинська ОДПІ, подавши
на неї апеляційну скаргу.

Відповідач зазначає, що не
погоджується з висновком суду першої
інстанції та вважає, що постанова
підлягає скасуванню.

Звертає увагу на те, що матеріалами
перевірки доведеними є обставини, які
свідчать про те, що правочини між
позивачем та ТОВ «Українська
будівельна компанія №2» та операції по
них не мали реального характеру,
створювали можливість відшкодування
та заниження ПДВ, що завідомо
суперечить інтересам держави та
суспільства, а відтак дані правочини є
такими, що порушують публічний порядок.
Водночас, наявність у підприємства
податкових накладних, платіжних
документів сама по собі не свідчить про
фактичне здійснення та реальність
вчинення господарських операцій.

Вислухавши суддю-доповідача,
представника Відповідача, який просить
задовольнити апеляційну скаргу,
представника Позивача, який просить в
задоволенні апеляційної скарги
відмовити, дослідивши обставини справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ТДВ «Нововолинський завод
залізобетонних виробів» зареєстроване
як суб'єкт господарювання Виконавчим
комітетом Нововолинської міської ради
Волинської області 21.09.1995 року, про що
видано свідоцтво про державну
реєстрацію юридичної особи серії А01
№676287.

ТДВ «Нововолинський завод
залізобетонних виробів» є платником
податку на додану вартість з 22.07.1997 року
відповідно до свідоцтва про реєстрацію
платника податку на додану вартість
№100328424 від 21.03.2011 року, виданого
Нововолинською ОДПІ.

Як вбачається з матеріалів справи,
протягом липня-вересня 2011 року між ТДВ
«Нововолинський завод залізобетонних
виробів» (Замовник) та ТОВ «Українська
будівельна компанія №2» (Підрядник)
було укладено договори про виконання
комплексу будівельно-монтажних робіт
від 11.07.2011 року №№ 25, 26 та від 08.08.2011 року
№№ 27, 28, 29, 30.

Виконані роботи підтверджені
довідками про вартість виконаних
будівельних робіт та витрат за липень,
серпень 2011 року, актами приймання
виконаних будівельних робіт за липень,
серпень 2011 року.

Підрядником було виписано податкові
накладні на загальну суму 599216,90 грн., в
тому числі ПДВ на суму 99869,48 грн.

Отже, за період з липня по вересень 2011
року ТДВ «Нововолинський завод
залізобетонних виробів» отримало
послуг від контрагента на загальну
суму 599216,90 грн., в тому числі ПДВ на суму
99869,48 грн., яка і була включена до
податкового кредиту.

Розрахунки проведені через банк в
безготівковій формі та в повному
обсязі, що підтверджується зокрема,
журналами проводок за липень, серпень
2011 року (а.с.76-84).

Як вбачається з матеріалів справи,
приміщення, які були відремонтовані
ТОВ «Українська будівельна компанія
№2», є власністю позивача, а отже
отримання комплексу
будівельно-монтажних робіт
безпосередньо стосується
господарської діяльності позивача.

Нововолинською ОДПІ в період з 08.08.2012
року по 14.08.2012 року було проведено
позапланову виїзну документальну
перевірку ТДВ «Нововолинський завод
залізобетонних виробів» щодо
взаємовідносин та взаєморозрахунків з
ТОВ «Українська будівельна компанія
№2» за період з липня по вересень 2011
року, про що було складено акт від 21.08.2012
року №425/33/2201/01349414 «Про результати
виїзної документальної позапланової
перевірки ТДВ «Нововолинський завод
залізобетонних виробів» щодо
взаємовідносин та взаєморозрахунків з
ТОВ «Українська будівельна компанія
№2» за період з липня по вересень 2011
року».

В акті перевірки зроблено висновок про
порушення позивачем вимог підпункту
14.1.27. пункту 14.1. статі 14, статей 22, 23, 134,
пункту 138.4. статті 138, пункту 144.1. статті
144 Податкового кодексу України (ПК
України), в результаті чого занижено
податок на прибуток на загальну суму
10158,00 грн., в тому числі: за третій
квартал 2011 року в сумі 10158,00 грн.; пункту
185.1. статті 185. пунктів 198.2., 198.3., 198.6.
статті 198 ПК України в результаті чого
занижено податок на додану вартість
всього в сумі 99869,48 грн., в тому числі: за
липень 2011 року в сумі 45511,00 грн., за
серпень 2011 року в сумі 54358,00 грн.

На підставі акту перевірки, 06.09.2012 року
Нововолинською ОДПІ були прийняті
податкові повідомлення-рішення
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість в розмірі
124836,25 грн., в тому числі: за основним
платежем в розмірі 99869,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями -
24967,25 грн. та №, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на прибуток в
розмірі 10158,00 грн.

Висновок податкового органу про
заниження товариством податку на
прибуток за 3 квартал 2011 року по
взаємовідносинах з ТОВ «Українська
будівельна компанія №2», а також
заниження податкового кредиту в липні
та серпні 2011 року базується на тому, що
правочини, укладені між позивачем та
вказаним контрагентом-постачальником,
Нововолинською ОДПІ визнані
нікчемними. На підтвердження своїх
доводів податковий орган зазначає, що
перевіркою ТОВ «Українська будівельна
компанія №2» встановлено, що
товариство за юридичною адресою не
знаходиться, відсутні основні фонди та
технічний персонал,
адміністративно-господарські
можливості на виконання господарських
зобов'язань, дане товариство не мало
наміру реального створення правових
наслідків, які обумовлювалися
правочинами, отже відповідно до
частини 1, 5 статті 203, пунктів 1,2 статті
215, статті 228 ЦК України, правочини ТДВ
«Нововолинський ЗЗБ Нововолинський
завод залізобетонних виробів»
укладені з ТОВ «Українська будівельна
компанія №2» мають ознаки нікчемності.

Позивач, не погодившись з податковими
повідомленнями-рішеннями, оскаржив їх
в адміністративному порядку, проте
рішенням ДПС у Волинській області
№3974/10/10-206 від 25.09.2012 року первинна
скарга ТДВ «Нововолинський завод
залізобетонних виробів» була залишена
без розгляду.

Вірно встановивши обставини справи,
суд першої інстанції правильно
застосував до правовідносин між
сторонами відповідні їм норми
матеріального права.

Відповідно до Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року №
996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Згідно із статтею 9 Закону № 996-XIV
первинні документи мають мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст і обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Частинами 2, 3 статті 9 Закону № 996-XIV
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Для контролю та впорядкування
оброблення даних на підставі первинних
документів можуть складатися зведені
облікові документи. Первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати обов'язкові
реквізити: назву документу; дату і
місце складання; назву підприємства,
від імені якого складається документ;
зміст та обсяг господарської операції;
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за № 168/704 (далі - Положення),
первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно пункту 2.2 Положення первинні
документи повинні бути складені у
момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення.

Пунктом 2.4 Положення передбачено, що
первинні документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції.

Пунктами 198.1, 198.2 статті 198 розділу V ПК
України передбачено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно із пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту
(пункт 201.10 статті 201 ПК України).

Дотримання Позивачем вищенаведених
норм підтверджується наявними в
матеріалах справи документами:
податковими накладними, довідками про
вартість виконаних будівельних робіт,
актами приймання виконаних
будівельних робіт, реєстрами отриманих
та виданих податкових накладних та
договорами від 11.07.2011 року та від 08.08.2011
року.

Крім того, як встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, комплекс отриманих послуг у ТОВ
«Українська будівельна компанія №2» в
третьому кварталі 2011 року
безпосередньо стосується
господарської діяльності позивача, а
тому останній мав право на віднесення
сум до валових витрат, відповідно
порушень ТДВ «Нововолинський завод
залізобетонних виробів» в частині не
підтвердження витрат, що враховуються
при визначенні об'єкта оподаткування
податком на прибуток за третій квартал
2011 року в сумі 10258,00 грн. судом не
встановлено.

Щодо доводів Відповідача про порушення
податкового законодавства
контрагентами Позивача, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ст ст. 46-49 ПК України,
ведення податкового обліку покладено
на кожного окремого платника податку.
При цьому такий платник несе
самостійну відповідальність за
порушення правил ведення податкового
обліку. Зазначена відповідальність
стосується кожного окремого платника
податку і не може автоматично
поширюватися на третіх осіб, у тому
числі на його контрагентів.

Якщо контрагент позивача у подальшому
не дотримувався у своїй діяльності
законодавчих норм, це тягне негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначені обставини не є підставою для
нарахування позивачу додаткових
платежів у разі якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
віднесення сплачених сум до
податкового кредиту і має всі
необхідні для цього документальні
підтвердження.

Позивач, як платник податків, не може
нести відповідальності за дії
контрагентів за відсутності вини,
інакше порушуються основні
конституційні засади: дотримання
принципу справедливості як
невід'ємного елемента верховенства
права (статті 8 Конституції України),
індивідуальний характер
відповідальності - відповідати має
саме той, хто припустився порушення
(стаття 61 Конституції України),
забезпечення доведеності вини (стаття
129 Конституції України).

Як зазначено в пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
01.11.1996 року № 9 «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя», оскільки Конституція
України, як зазначено в її статті 8, має
найвищу юридичну силу, а її норми є
нормами прямої дії, суди при розгляді
конкретних справ мають оцінювати
замість будь-якого закону чи іншого
нормативно-правового акта з точки зору
його відповідності Конституції і в
усіх необхідних випадках
застосовувати Конституцію як акт
прямої дії. Судові рішення мають
ґрунтуватись на Конституції, а також на
чинному законодавстві, яке не
суперечить їй.

Практика Європейського Суду з прав
людини також підтверджує такий підхід
до вирішення податкових спорів.
Зокрема, у рішенні від 22.01.2009 року по
справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява № 3991/03) ЄСПЛ зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Така ситуація вже знайшла своє
відображення і в практиці Верховного
Суду України щодо перегляду судових
рішень.

Так, Верховний Суд України у своєму
рішенні від 29.10.2010 року у справі № 21-14-а10
підтвердив, що несплата продавцем чи
його контрагентом податку на додану
вартість до бюджету, у разі фактичного
здійснення господарської операції, не
впливає на формування податкового
кредиту покупцем та не є підставою для
позбавлення останнього права на
відшкодування цього податку, якщо він
виконав усі передбачені законом умови
отримання такого відшкодування і має
всі документальні підтвердження
розміру заявленого податкового
кредиту.

Згідно рішення від 31.01.2011 року у справі
№ 21.47а10 Верховним Судом України якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
за негативні наслідки саме для цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування ПДВ у
випадку, коли останній виконав усі
передбачені законом умови стосовно
отримання такого відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Наведена практика на рівні Верховного
Суду України важлива з огляду на статтю
244-2 КАС, відповідно до якої рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви при
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, діючим законодавством
України не встановлено обов'язку для
позивача здійснювати контроль за
веденням господарської діяльності та
зобов'язань сплати податку до бюджету
контрагентами.

Закон не ставить у залежність право
позивача на формування податкового
кредиту від податкового обліку (стану)
інших осіб і фактичної сплати
контрагентом податку до бюджету.

Питання податкового кредиту
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків і не ставить цей факт
у залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб.

Щодо доводів Відповідача про
нікчемність та фіктивність операцій
позивача з контрагентами, суд
апеляційної інстанції зазначає
наступне.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу
України, правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно частини 2 статті 215 Цивільного
кодексу України недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Одним з таких правочинів відповідно до
статті 228 Цивільного кодексу України є
правочин, який порушує публічний
порядок. Зокрема, згідно частини 1
вказаної статті правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Пленум Верховного суду України в
пункті 18 постанови «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року № 9 зазначає, що
такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що договори між Позивачем та
його контрагентами за своїм змістом не
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним, відповідно не є
нікчемними.

Згідно частини 3 статті 215 Цивільного
кодексу України - якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

До таких підстав, зокрема, належить
фіктивність правочину. Згідно статті 234
Цивільного кодексу України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Вимоги про визнання оспорюваного
правочину недійсним і застосування
наслідків його недійсності, про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину розглядаються у
позовному провадженні в порядку
цивільного судочинства відповідно до
вимог статті 15 ЦПК.

На момент розгляду справи немає даних
про визнання правочинів позивача
недійсними і відповідач не висуває
вимог про таке визнання, тому
відповідно до закріпленої статтею 204
Цивільного кодексу України презумпції
правомірності правочину, зазначені
вище договори позивача суд апеляційної
інстанції вважає правомірними.

Проте суд апеляційної інстанції
вважає, що сутність правового
регулювання податкових відносин
полягає в оподаткуванні господарської
операції, виходячи не з її правової
форми, а з економічного змісту такої
операції.

Згідно статті 185 ПК України об'єктом
оподаткування податку на додану
вартість є операції платників податку
з постачання товарів, послуг, а також
ввезення та вивезення товарів за межі
митної території України. Визначення
терміна постачання товарів наведене в
пункті 14.1.191 ПК України. Сутність
операцій, що підпадають під визначення
постачання товарів, полягає у
відчуженні товарів будь-яким способом
як за добровільним рішенням платника,
так і при примусовому відчуженні за
рішенням суду, як оплатно, так і
безоплатно.

На думку суду, при вирішенні спору про
віднесення або не віднесення
господарської операції до об'єктів
оподаткування ПДВ, необхідно виходити
з економічного змісту операції, а не з
її правової форми (виду договору, що
оформлює відповідну операцію). Тому,
для перекваліфікації операції як
такої, що не відбулася в цілях
оподаткування визнання відповідного
правочину недійсним не вимагається.
Суд встановлює наявність чи
відсутність такої операції, а
відповідно і обґрунтованість
визначення об'єкта оподаткування, на
підставі поданих сторонами доказів з
урахуванням презумпції правомірності
рішень платника податку.

Окрім вказаних у акті перевірки
порушень податкового законодавства,
вчинених контрагентами Позивача, а
саме відсутність такого контрагента за
юридичною адресою, Нововолинською ОДПІ
не наведено достатніх доказів та не
доведено порушення податкового
законодавства Позивачем.

Доводи апеляційної скарги не
відповідають законодавству України та
не можуть бути підставою для її
задоволення.

З огляду на викладене, постанова суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, наявним в ній
доказам, прийнята з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для її скасування колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Нововолинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 06.11.2012 року
у справі № 2а-0370/3333/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя В.С.
Затолочний

Судді В.М. Каралюс

З.М. Матковська

Повний текст виготовлено 24.01.2014 року