Справа № 821/2200/13-а
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 р.Справа № 821/2200/13-а

Категорія: 10.1 Головуючий в 1 інстанції:
Василяка Д.К.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В. судді -
Потапчук В.О. судді - Коваль М.П.

розглянувши у письмовому провадженні у
приміщенні Одеського апеляційного
адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на Постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 18 червня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України в
Цюрупинському районі Херсонської
області про захист порушеного
конституційного права, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Цюрупинському районі
Херсонської області про захист
порушеного конституційного права.

Постановою Херсонського
окружного адміністративного суду від 18
червня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову суду та прийняти нову
постанову, якою задовольнити його
позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Сторони по справі сповіщались належним
чином про час, дату та місце проведення
судового засідання, однак своїм правом
на участь в розгляді апеляційної
скарги не скористались та у судове
засідання не з'явилися, тому судовий
розгляд справи здійснено в порядку
письмового провадження згідно ч. 3 ст.
122, ст. 197 КАС України.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до ст. 58 Закону № 1058-IV
Пенсійний фонд є органом, який здійснює
керівництво та управління солідарною
системою, провадить збір, акумуляцію та
облік страхових внесків. Пенсійний
фонд є самоврядною неприбутковою
організацією і здійснює свою
діяльність на підставі статуту, який
затверджується його правлінням.
Пенсійний фонд набуває статусу
юридичної особи з дня реєстрації
статуту в спеціально уповноваженому
органі виконавчої влади. Крім того,
Законом № 2464 на Пенсійний фонд
покладено здійснення функцій щодо
обліку платників єдиного внеску та
збору єдиного внеску. Аналізуючи п. 12
розділу XV "Прикінцеві положення" Закону
№1058, суд дійшов висновку, що
перетворення Пенсійного фонду у
самоврядну неприбуткову організацію,
набуття статусу юридичної особи та
затвердження його статуту, повинно
здійснюватись протягом п'яти років із
дня набрання чинності Закону № 1058. При
цьому, відповідно абз. 3 п. 12 Прикінцевих
положень Закону № 1058 у період до
перетворення Пенсійного фонду України
в неприбуткову самоврядну організацію
він функціонує як центральний орган
виконавчої влади на підставі норм
цього Закону (крім норм, зазначених в
абзаці шостому пункту 1 цього розділу)
та Положення про Пенсійний фонд
України, яке затверджує Президент
України.

Відповідно до абз. 6 п. 1 Прикінцевих
положень цього ж Закону встановлено
перелік правових норм, що стосуються
діяльності Пенсійного фонду саме як
самоврядної організації, та які
набирають чинності після перетворення
Пенсійного фонду у таку самоврядну
організацію. Станом на момент
виникнення спірних правовідносин та на
момент подачі позову Пенсійний фонд
України не перетворено у самоврядну
неприбуткову організацію, така
організація не зареєстрована у
встановленому законом порядку.
Виходячи з цього, на даний момент
Пенсійний фонду України має статус
органу державної влади та діє на
підставі Положення про Пенсійний фонд
України, затвердженого Указом
Президента України від 6 квітня 2011 року
№ 384/2011, який є чинним. При цьому, суд
зазначає, що повноваження Президента
України затверджувати таке Положення
безпосередньо вказане у Прикінцевих
положеннях Закону № 1058. Виходячи з
цього, суд не приймає доводи позивача
щодо примушування його до участі у
самоврядній організації Пенсійний
фонд, оскільки така організація на
даний момент навіть не створена, а
норми, що врегульовують її діяльність,
не набрали у зв'язку із цим чинності.

Відповідно до ст. 5 Закону № 2464 облік
платників єдиного внеску ведеться в
порядку, встановленому Пенсійним
фондом за погодженням з фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування. Зокрема,
існує Порядок взяття на облік та зняття
з обліку в органах Пенсійного фонду
України платників єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженим
постановою правління Пенсійного фонду
України від 27.09.2010 № 21-6 (далі по тексту
Порядок). Згідно із пп. 2.2, п. 2 Порядку
взяття на облік фізичних
осіб-підприємців як платників єдиного
внеску здійснюється органами
Пенсійного фонду за місцем проживання
особи на підставі відомостей з
реєстраційної картки на проведення
державної реєстрації фізичної особи -
підприємця, наданих державним
реєстратором згідно із Законом України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців", не
пізніше наступного робочого дня з дня
отримання зазначених відомостей
органами Пенсійного фонду.

Відповідно до ст. 1 Основ,
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - це система
прав, обов'язків і гарантій, яка
передбачає надання соціального
захисту, що включає матеріальне
забезпечення громадян у разі хвороби,
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
ним органом (далі-роботодавець),
громадянами, а також бюджетних та інших
джерел, передбачених законом. Одними із
принципів загальнообов'язкового
державного страхування згідно із ст. 5
Основ є принцип обов'язковості
страхування осіб, які працюють на
умовах трудового договору (контракту)
та інших підставах, передбачених
законодавством, а також осіб, які
забезпечують себе роботою самостійно,
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності.

Підсумовуючи вищевикладене,
твердження позивача про відсутність у
Пенсійного фонду та відповідача як
його структурного підрозділу належної
правосуб'єктності є помилковим. Нині
останній має статус органу державної
виконавчої влади. Стосовно того, що
членство позивача не оформлене
належним чином, то правова позиція суду
є наступною: відносини, що регулюються
нормами правового інституту членства у
організації, передбачають перш за все
їх добровільний характер. Разом з тим,
відповідно до положень Основ, Законів
№ 1058 та № 2464 одним з принципів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування є його
обов'язковість. Таким чином, в даному
випадку відносини між ФОП та УПФУ мають
не добровільний членський характер, а
імперативний, який полягає у
обов'язковому взятті платників єдиного
внеску на облік територіальними
управліннями Пенсійного фонду.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний
внесок на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - консолідований
страховий внесок, збір якого
здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Платники єдиного внеску визначені ст. 4
Закону № 2464. Зокрема, до них
відносяться фізичні особи-підприємці,
зокрема ті, які використовують працю
інших осіб на умовах трудового
договору (контракту) або на інших
умовах, передбачених законодавством
про працю, чи за цивільно-правовим
договором (крім цивільно-правового
договору, укладеного з фізичною
особою-підприємцем, якщо виконувані
роботи (надавані послуги) відповідають
видам діяльності, зазначеним у витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців).
Тобто, платниками є фізичні
особи-підприємці, що є роботодавцями.
Крім цього, згідно положень цієї ж
статті платниками єдиного внеску є
фізичні особи-підприємці, в тому числі
ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності. Виходячи
із змісту ч. 4 ст. 5 Закону № 2464 обов'язки
фізичних осіб-підприємців як платників
єдиного внеску виникають з моменту їх
державної реєстрації. Відповідно до ч.
2, 3 ст. 4 Закону № 2464 фізичні
особи-підприємці є застрахованими
особами щодо себе та страхувальниками
осіб, що на них працюють (для платників
єдиного внеску, зазначених у пунктах 2,
3, 6-14 частини першої ст. 4 Закону № 2464).
Крім цього, відповідно до ч. 9 ст. 9
Закону № 2464 обчислення і сплата
єдиного внеску за платників,
зазначених у пунктах 2, 3, 6, 7, 8, 9 та 11
частини першої статті 4 цього Закону,
здійснюються платниками, зазначеними у
пункті 1 частини першої статті 4 цього
Закону, за рахунок сум, на які внесок
нарахований. Таким чином, до обов'язків
фізичних осіб осіб-підприємців, що є
роботодавцями, а також для фізичних
осіб-підприємців, що не є
роботодавцями, входить своєчасне
нарахування та сплата нарахованого
єдиного внеску до Пенсійного фонду на
суми, що виплачуються ними найманим
працівникам, а також на суми їх доходів
або самостійно визначені ними суми (для
фізичних осіб-підприємців, що обрали
спрощену систему оподаткування), які є
базою для нарахування єдиного внеску
відповідно до зазначеного Закону.

Згідно із п. 1, ч. 2, ст. 6 Закону № 2464
платник єдиного внеску зобов'язаний
своєчасно та в повному обсязі
нараховувати, обчислювати і сплачувати
єдиний внесок. При цьому, ч. 8, ст. 9
Закону № 2464 встановлено базовий
звітний період для фізичних
осіб-підприємців календарний рік.
Відповідно до ч. 8, ст. 9 цього ж Закону,
платники єдиного внеску зобов'язані
сплачувати єдиний внесок, нарахований
за відповідний базовий звітний період,
не пізніше 20 числа місяця, що настає за
базовим звітним періодом. Однак,
всупереч положенням вищевказаних норм,
позивач вчасно не сплатив у повному
обсязі суму єдиного внеску за базовий
звітний період 2012 р. Виходячи з цього та
на підставі п. 6 ст. 1 Закону №2464
несплачена позивачем вчасно сума
єдиного внеску визнається недоїмкою.

Відповідно до ст. 25 Закону № 2464
територіальний орган Пенсійного фонду
у порядку, за формою і в строки,
встановлені Пенсійним фондом за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. У цьому
разі, боржник протягом десяти робочих
днів з дня її отримання повинен або
узгодити суму зобов'язання з органом
Пенсійного фонду, або оскаржити вимогу
до органу Пенсійного фонду вищого
рівня чи до суду, або сплатити борг. У
іншому разі, УПФУ надсилає вимогу для
стягнення боргу до органу державної
виконавчої служби або звертається з
позовом про стягнення боргу до суду.
Таким чином, УПФУ має право надсилати
позивачеві вимогу про сплату недоїмки
по єдиному внеску, це відповідає
покладеній на нього Законом № 2464
функції щодо обліку та збору єдиного
внеску.

Отже, доводи позивача ґрунтуються на
помилковому застосуванні чинного
законодавства України.

Серед критеріїв оцінювання судом
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, які одночасно є
принципами адміністративної
процедури, є принцип законності, що
закріплений у ч. 2 ст. 19 Конституції
України, відповідно до якого органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони, зокрема, на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема, з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень, при складанні вимоги про
сплату боргу діяв у межах та на
підставі чинного законодавства.

Таким чином, вимога УПФУ про сплату
боргу від 28.05.2013 року № Ф 87 на суму 1194,03
грн. складена на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Законом № 2464, а отже вона є законною та
не підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - залишити
без задоволення.

Постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 18 червня 2013
року по справі № 821/2200/13-а, - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, проте може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк суддя В.О.
Потапчук суддя М.П. Коваль