Справа № 804/16039/13-а
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2013-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 грудня 2013 р. Справа № 804/16039/13-а
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у письмовому провадженні
у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом гр.ОСОБА_2 до
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області про
визнання незаконною, скасування
постанови від 08.11.2013р. ВП №40570612 та
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

27.11.2013р. гр.ОСОБА_2 звернулася з
адміністративним позовом до Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області та просить:

- визнати незаконною та скасувати
постанову державного виконавця
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області від 08.11.2013р.
ВП №40570612;

- зобов'язати відповідача здійснити
примусове виконання постанови
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 14.08.2012р. у
адміністративній справі №2а/0470/7830/12 за
виконавчим листом № 2а/0470/7830/12 виданого
25.09.2013р.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 15.11.2013р. позивач
отримала оспорювану постанову
державного виконавця Осельського Є.С.
про відмову у відкритті провадження,
так як виконавчий документ подано не за
підвідомчістю виконання рішення та
вказано на необхідність направлення
його до відповідного органу Державної
казначейської служби України. Позивач
вважає вказану постанову незаконною і
просить її скасувати та зобов'язати
відповідача здійснити примусове
виконання вищевказаного виконавчого
листа посилаючись на те, що згідно ст. 124
Конституції України судові рішення є
обов'язковими до виконання на всій
території України, примусове виконання
судових рішень покладається на
державну виконавчу службу відповідно
до ч.ч.1,2 ст.2 Закону України «Про
виконавче провадження», а тому, на
думку позивача державний виконавець не
мав права відмовитися виконувати
судове рішення з урахуванням того, що
згідно листа Головного управління
Державної казначейської служби
України у Дніпропетровській області
повідомлено про те, що в органах
казначейства відсутні відкриті
рахунки боржника та державний
виконавець вказаної інформації не
перевірив, що призводить до
затягування строків виконання
судового рішення з боку суб'єктів
владних повноважень.

При цьому, у позовній заяві позивач
просила розглядати справу без її
участі.

Позивач в судове засідання не
з'явилася, про дату, час і місце
судового розгляду справи повідомлена
належним чином у відповідності до
вимог ст.38 Кодексу адміністративного
судочинства України 19.12.2013р., що
підтверджується відповідним звітом
про отримання електронної пошти (а.с.20).

Відповідач в судове засідання не
з'явився без поважної причини, про дату,
час і місце розгляду справи
повідомлений належним чином у
відповідності до вимог ст.ст. 38, 181
Кодексу адміністративного судочинства
України 19.12.2013р., що підтверджується
звітом про отримання електронної пошти
(а.с.21).

Відповідно до ч.4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її
відсутності.

За приписами ч.6 ст. 128 вищевказаного
Кодексу, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні.

Враховуючи вказані норми, наведене
позивачем у позові клопотання про
розгляд справи без її участі, належне
повідомлення відповідача про дату, час
і місце судового розгляду справи,
строки розгляду і вирішення справи,
встановлені ч. 5 ст. 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає за необхідне
розглядати справу за відсутності
позивача та представника відповідача
за наявними у справі доказами згідно
до вимог ст.ст. 128, 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Із наданих суду документів судом
встановлені наступні обставини у
справі.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
14.08.2012р. у справі №2а/0470/7830/12 були
задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 та
стягнуто з Управління Пенсійного фонду
України у м. Новомосковську та
Новомосковському районі
Дніпропетровської області на її
користь суму сплаченого за квитанцією
№51957 від 27.06.2012р. збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування при
купівлі-продажу автомобіля у розмірі
5115 грн.

Зазначене судове рішення набрало
законної сили 18.07.2013р. та
Дніпропетровським окружним
адміністративним судом на виконання
зазначеного судового рішення було
видано виконавчий лист від 25.09.2013р. про
стягнення з Управління Пенсійного
фонду України у м. Новомосковську та
Новомосковському районі
Дніпропетровської області на користь
ОСОБА_2 5115 грн. (а.с.9).

05.11.2013р., з метою примусового виконання
судового рішення, гр.ОСОБА_2 звернулася
з відповідною заявою до відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області та
державним виконавцем 08.11.2013р. було
прийнято постанову про відмову у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа №2а/0470/7830/12 виданого 25.09.2013р.
Дніпропетровський окружним
адміністративним судом про стягнення з
Управління Пенсійного фонду України у
м.Новомосковську Дніпропетровської
області на користь ОСОБА_2 - 5115 грн.
(а.с.8).

Позивач вважає, що вищевказана
постанова державного виконавця є
незаконною, просить її скасувати та
зобов'язати відповідача здійснити
примусове виконання постанови
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 14.08.2012р. за
виконавчим листом №2а/0470/7830/12 виданим
25.09.2013р. посилаючись на те, що примусове
виконання судових рішень покладено на
органи державної виконавчої служби
відповідно до ст. 2 Закону України «Про
виконавче провадження».

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову,
виходячи з наступного.

Зі змісту оспорюваної постанови
вбачається, що підставою для відмови у
відкритті виконавчого провадження за
вищевказаним виконавчим листом було
те, що стягувачем пред'явлено до
примусового виконання виконавчий
документ не за підвідомчістю виконання
рішення та зазначено, що виконавчий
документ необхідно пред'явити на
виконання до відповідного органу
Державної казначейської служби
України (а.с.8).

Порядок примусового виконання рішень
судів встановлений Законом України
«Про виконавче провадження».

Згідно п.4 ч.1 ст. 26 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець відмовляє у відкриття
виконавчого провадження у разі
пред'явлення виконавчого документу до
органу державної виконавчої служби не
за підвідомчістю виконання рішення.

У відповідності до ч.2 ст.3 Закону
України «Про виконавче провадження»
рішення про стягнення з державних
органів, державних та місцевих
бюджетів або бюджетних установ
виконуються органами, що здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів.

З 01.01.2013р. набрав чинності Закон України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень», який встановлює
гарантії держави щодо виконання
судових рішень та виконавчих
документів, визначених Законом України
«Про виконавче провадження»
боржниками за якими є державні органи,
а також визначає особливості та
порядок виконання таких судових
рішень.

Так, згідно ст.3 вказаного Закону
передбачено, що виконання рішень суду
про стягнення коштів, боржником за яким
є державний орган, здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, в межах відповідних
бюджетних призначень шляхом списання
коштів з рахунків такого державного
органу, а в разі відсутності у
зазначеного державного органу
відповідних призначень - за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення виконання
рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про
стягнення коштів з державного органу
звертається до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів у
строки, встановлені Законом України
«Про виконавче провадження» із заявою
про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, документи та
відомості, необхідне для перерахування
коштів, згідно з переліком,
затвердженим Кабінетом Міністром
України.

Таким чином, з аналізу наведених вище
норм чинного законодавства слідує, що
виконання рішень суду про стягнення
коштів, боржником за якими є державний
орган, здійснюється центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів та п.4 ч.1 ст. 26 Закону
України «Про виконавче провадження»
державному виконавцю надане право на
відмову у прийнятті виконавчого
провадження у разі пред'явлення
виконавчого документа не за
підвідомчістю виконання рішення.

Як вбачається із наданих матеріалів,
боржником за виконавчим листом
№2а/0470/7830/12 від 25.09.2013р. є державний
орган - Управління Пенсійного фонду
України у м.Новомосковську
Дніпропетровської області, а отже, суд
приходить до висновку, що зазначене
судове рішення підлягає виконанню
органами Державної казначейською
служби України у відповідності до
вимог ч.2 ст. 3 Закону України «Про
виконавче провадження» та ст.3 Закону
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень».

Частина 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України визначає, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Разом з тим, і ч.1 ст. 71 вказаного Кодексу
покладає обов'язок на позивача довести
ті обставини, на яких ґрунтуються його
вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Так, позивачем не надано суду жодних
доказів та не наведено жодних підстав
щодо обґрунтованості заявлених
позовних вимог з урахуванням того, що
нормами ч.2 ст.3 Закону України «Про
виконавче провадження» та ст.3 Закону
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень»
повноваження щодо виконання судових
рішень, боржником за яким є державний
орган, покладено на Державну
казначейську службу України.

З огляду на викладене, приймаючи до
уваги вищенаведені норми чинного
законодавства України, суд критично
оцінює надану позивачем копію листа ГУ
державної казначейської служби у
Дніпропетровській області від 22.10.2013р.
в якості доказу щодо повернення
виконавчого листа без виконання
органом казначейства через
відсутність в органах казначейської
служби відкритих рахунків боржника,
оскільки вказаний лист не може бути
належним доказом незаконності та
неправомірності прийняття
відповідачем оспорюваної постанови
(а.с.10-11).

Згідно зі ст.19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України; з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення,
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Приймаючи до уваги викладене,
перевіривши правомірність прийняття
оспорюваної постанови з урахуванням ч.3
ст.2 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд приходить до
висновку, що відповідачем оспорювана
постанова прийнята у межах повноважень
та у спосіб, що передбачений
Конституцією та у відповідності до
вимог ч.2 ст.3, п.4 ч.1 ст. 26 Закону України
«Про виконавче провадження», а тому у
адміністративного суду відсутні
правові підстави для задоволення
даного позову.

З огляду на викладене, встановлення
судом законності та обґрунтованості
прийнятої відповідачем оспорюваної
постанови, не підлягають задоволенню і
позовні вимоги позивача про
зобов'язання відповідача здійснити
примусове виконання постанови
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 14.08.2012р. у
справі №2а/0470/7830/12, оскільки
відповідач не має повноважень на
виконання даного судового рішення
боржником за яким є державний орган у
відповідності до ч.2 ст.3 Закону України
«Про виконавче провадження».

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд виходить із того, що
відповідно до ч.2 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71,86, 94, 122, 128, 160,
161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову гр.ОСОБА_2 до Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області про
визнання незаконною, скасування
постанови від 08.11.2013р. ВП №40570612 та
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги до суду першої
інстанції з одночасним направленням
копії апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня проголошення постанови або
протягом десяти днів з моменту
отримання копії постанови відповідно
до вимог ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку та у строки, визначені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя С.О. Конєва