Справа № 825/4657/13-а
Суддя: Смірнова О.Є.
Дата ухвалення: 2014-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2014 року
Чернігів Справа № 825/4657/13-а

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді
Смірнової О.Є.,

за участю секретаря
Прокіної А.С.,

представників позивача
ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

представника відповідача
Ананка Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,
зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О
В И В:

19.12.2013 фізична особа-підприємець ОСОБА_4
(далі - ФОП ОСОБА_4) звернувся до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області (далі - ДПІ у м.
Чернігові) та просить: визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення ДПІ у м. Чернігові
від 12.11.2013 № , яким зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість в розмірі 288474,00 грн.,
від 12.11.2013 № , яким визначено
податкове зобов'язання по податку на
доходи фізичних осіб в розмірі 218535,19
грн. за основним платежем, та
зобов'язати ДПІ у м. Чернігові
відновити в податкових базах даних
показники декларації з ПДВ за травень
2013 року в розрізі постачальників та
покупців.

Свої вимоги представники позивача
мотивують тим, що у 2012-2013 роках ФОП
ОСОБА_4 мав господарські
взаємовідносини з різними
контрагентами з приводу закупівлі
цукру, борошна, продуктів харчування,
відповідно до укладених договорів. В
подальшому отриманий від контрагентів
товар був реалізований
контрагентам-покупцям, у зв'язку з чим
ФОП ОСОБА_4 отримував кошти від продажу.
Реальність виконання договорів
підтверджується належним чином
оформленими первинними документами, що
надавались на перевірку, а саме:
договорами, податковими накладними,
видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними.
Операції по договорам належним чином
відображені в податковому та
бухгалтерському обліку позивача.
Позивач у відповідності до прав,
наданих п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу
України, відніс суми ПДВ, сплаченого у
ціні товару та послуг від контрагентів,
до податкового кредиту. Отже, суму
податку на додану вартість по
взаємовідносинам з контрагентами
позивачем правомірно включено до
податкового кредиту та відображено в
податкових деклараціях з ПДВ за
травень 2013 року. Стосовно розрахунку
доходу, отриманого ФОП ОСОБА_4 за період
з 01.01.2013 по 19.08.2013, позивач не
погоджується з розрахунком
податкового органу та наводить власний
розрахунок, за яким у вказаний період
ним отримано доходу в розмірі 21659914,00
грн., а податок на доходи фізичних осіб
за вказаний період становить 23500,96 грн.
Представники позивача вважають
висновки податкового органу, викладені
в акті перевірки від 28.10.2013 №
626/17/НОМЕР_3, неправомірними та такими,
що не відповідають дійсності.
Реальність здійснення господарських
операцій з контрагентами
підтверджується належним чином
оформленими первинними документами. За
таких обставин, представники позивача
вважають оскаржувані податкові
повідомлення-рішення протиправними та
такими, що належить скасувати, а також
просять зобов'язати ДПІ у м. Чернігові
відновити в податкових базах даних
показники декларації з ПДВ за травень
2013 року в розрізі постачальників та
покупців.

В судовому засіданні представники
позивача підтримали позовні вимоги в
повному обсязі та просили їх
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві
та додаткових поясненнях.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав та просив
відмовити в його задоволенні,
посилаючись на те, що ДПІ у м. Чернігові
проведена документальна позапланова
виїзна перевірка ФОП ОСОБА_4 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2013 по 19.08.2013, за
результатами якої складено акт від
28.10.2013 № 626/17/НОМЕР_3. Перевіркою
встановлено відсутність у ФОП ОСОБА_4
об'єктів оподаткування по операціях з
придбання товарів (послуг) у
підприємств-постачальників та по
операціях з продажу цих товарів
(послуг) підприємствам - покупцям за
травень 2013 року, в розумінні пп. 14.1.181 п.
14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.
188, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п.
201.1 ст. 201 Податкового кодексу України,
що призвело до неправомірного
декларування податкових зобов'язань з
ПДВ за травень 2013 року на суму 4040313,00
грн., та податкового кредиту з ПДВ за
травень 2013 року в сумі 3519289,00 грн. Також
перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 184.7 ст. 184 Податкового
кодексу України, а саме: ФОП ОСОБА_4 не
визнано повного постачання на суму ПДВ
288474,00 грн. тих товарів та необоротних
активів, що були включені до
податкового кредиту та залишилися на
обліку платника податку. У зв'язку з
порушеннями податковим органом
винесено податкові
повідомлення-рішення: від 12.11.2013 №
, яким зменшено розмір від'ємного
значення суми податку на додану
вартість в розмірі 288474,00 грн., від 12.11.2013
№ , яким визначено податкове
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб в розмірі 218535,19 грн. за
основним платежем. Крім того,
податковий орган посилається на те, що
в ході проведення перевірки та аналізу
податкової звітності встановлено
відсутність будь-якої інформації про
наявні у позивача складські
приміщення, автомобільного чи іншого
транспорту, що необхідне для
здійснення фінансово-господарської
діяльності позивача за травень 2013 року.
Також представник відповідача
зазначив, що ФОП ОСОБА_4 на перевірку не
було надано Книгу обліку доходів і
витрат. Тому представник відповідача
вважає, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийнято на
підставі та у відповідності до норм
податкового законодавства, а позовні
вимоги позивача є безпідставними.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позов належить задовольнити
повністю, зважаючи на таке.

ФОП ОСОБА_4 (ідентифікаційний
номер-НОМЕР_3) зареєстровано в якості
фізичної особи-підприємця 23.05.2011, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців від 25.12.2013
(а.с. 97 т. 1).

Судом встановлено, що на підставі
направлень від 11.10.2013 № 754, від 11.10.2013 №
755, наказу від 11.10.2013 № 777, відповідно до
пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 78.1.5 п. 78.1 ст. 78, ст. 82
Податкового кодексу України проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка ФОП ОСОБА_4 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2013 по 19.08.2013, за
результатами якої складено акт від
28.10.2013 № 626/17/НОМЕР_3 (а.с. 33-48 т. 1).

Перевіркою встановлено відсутність у
ФОП ОСОБА_4 об'єктів оподаткування по
операціях з придбання товарів (послуг)
у підприємств-постачальників та по
операціях з продажу цих товарів
(послуг) підприємствам - покупцям за
травень 2013 року, в розумінні пп. 14.1.181 п.
14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.
188, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п.
201.1 ст. 201 Податкового кодексу України,
що призвело до неправомірного
декларування податкових зобов'язань з
ПДВ за травень 2013 року на суму 4040313,00
грн., та податкового кредиту з ПДВ за
травень 2013 року в сумі 3519289,00 грн. Також
перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 184.7 ст. 184 Податкового
кодексу України, а саме: ФОП ОСОБА_4 не
визнано повного постачання на суму ПДВ
288474,00 грн. тих товарів та необоротних
активів, що були включені до
податкового кредиту та залишилися на
обліку платника податку.

За висновками акта перевірки ДПІ у м.
Чернігові винесено податкові
повідомлення-рішення:

- від 12.11.2013 № , яким зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість в розмірі
288474,00 грн. (а.с. 8 т. 1);

- від 12.11.2013 № , яким визначено
податкове зобов'язання по податку на
доходи фізичних осіб в розмірі 218535,19
грн. за основним платежем (а.с. 9 т. 1).

По-перше, згідно із ст. 3 Господарського
кодексу України господарська
діяльність - діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Основним видом діяльності ФОП ОСОБА_4 є
оптова торгівля цукром, шоколадом і
кондитерськими виробами, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців від 25.12.2013
(а.с. 97 т. 1).

В рамках здійснення даного виду
діяльності позивач на протязі 2012-2013
років мав господарські
взаємовідносини з різними
контрагентами з приводу закупівлі
цукру, борошна, продуктів харчування
для подальшого продажу
контрагентам-покупцям.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_4 в
перевіряємому періоді мав
господарські взаємовідносини з такими
контрагентами-постачальниками: ТОВ
«Торговий дім «Галс Агро», ТОВ
«Нью-Лайн», ПАТ «Гнідавський цукровий
завод», ПП «ФІНН 9», ТОВ «АВН-2008», ТОВ
«База МТЗ ПАК» з приводу закупівлі
продуктів харчування, цукру, борошна,
крупи тощо.

Так, ФОП ОСОБА_4 укладено з
контрагентами наступні договори:

- з ТОВ «Нью-Лайн» договір від
24.09.2012 № 01/09 (а.с. 120 т. 1);

- з ПП «ФІНН 9» договір від 02.07.2012 №
ДГ-000019 (а.с. 121 т. 1);

- з ТОВ «АВН-2008» договір від 26.03.2013
№ 26/03/13 (а.с. 122 т. 1);

- з ПАТ «Гнідавський цукровий
завод» договір від 15.05.2013 № 15/05 (а.с. 123 т.
1);

- з ТОВ «Торговий дім «Галс Агро»
договір від 10.02.2012 № 2 (а.с. 124-125 т. 1).

Відповідно до умов вказаних договорів
контрагенти-постачальники
зобов'язанні передати у власність ФОП
ОСОБА_4 товар (продукти харчування,
цукор, борошно, крупи та інше), а ФОП
ОСОБА_4 зобов'язаний прийняти та
оплатити товар.

Реальність виконання вказаних
договорів у травні 2013 року
підтверджується належним чином
оформленими первинними документами, що
надавались на перевірку та містяться в
матеріалах справи, а саме:
рахунками-фактурами, рахунками на
оплату, видатковими накладними,
податковими накладними, звідними
відомостями з прибуткових та
видаткових накладних, в яких зазначена
інформація про придбання товарів у
постачальників, укладені з ними
договори, товар постачання, його
кількість та вартість, операції з
продажу товарів в розрізі покупців,
документи на оплату за товар тощо (а.с.
118-119,158-193 т. 1 з обох сторін, а.с. 64-100,164-167
т. 3 з обох сторін).

Крім того, в травні 2013 року позивачем
отримувались послуги з перевезення
товару, отриманого від
контрагентів-постачальників, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи платіжними дорученнями,
рахунками на оплату, актами надання
послуг, товарно-транспортними
накладними, договірними заявками (а.с.
169-218 т. 3 з обох сторін).

В подальшому отриманий від
контрагентів-постачальників товар
(продукти харчування, цукор, борошно,
крупи тощо) був використаний позивачем
в своїй господарській діяльності, а
саме реалізований
контрагентам-покупцям (ТОВ «Вітадар»,
ТОВ «Торгівельна компанія «Ланселот»,
ТОВ «Агробрікс», ТОВ «Торгсервіс», ТОВ
«Гросері Трейд», ТОВ «Варгус», ТОВ ВКФ
«Дукат», ТОВ «Захід маркет груп», ТОВ
«Атлантіда Фінанс», ТОВ «Ірида груп»,
ТОВ «Сировинний альянс», ТОВ «Компанія
Гарс», ТОВ «Секвойя-СК», ТОВ «Універсал
люкс», ТОВ «Биг-Прайс», ТОВ «Гросері
Трейд», ТОВ «Алькона люкс», ПП «Ніка
Сервіс», ЗАТ «Рітейлінгова компанія
«Євротек», ФОП ОСОБА_5) відповідно до
укладених з ними договорів (а.с. 127-156 т.
1).

Реальність здійснення господарських
операцій з приводу реалізації товару
вищезазначеним контрагентам-покупцям
підтверджується наявними в матеріалах
справи видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними,
податковими накладними (а.с. 195-250 т. 1,
а.с. 1-250 т. 2, а.с. 1-62 т. 3).

Податкові накладні включені позивачем
до реєстру виданих та отриманих
податкових накладних за травень 2013
року (а.с. 101-115 т. 3).

Крім того, реальність здійснення
господарських операцій з
контрагентами-постачальниками та
контрагентами-покупцями
підтверджується наявними в матеріалах
справи реєстром проведених платіжних
доручень за товари та послуги за
травень 2013 року,реєстром прибуткових
товарних накладних за травень 2013 року,
реєстром рахунків-фактур, виставлених
покупцям за травень 2013 року, реєстром
видаткових накладних за травень 2013
року, (а.с. 116-137 т. 3).

Також представниками позивача надано
банківські виписки з 01.01.2013 по 14.08.2013,
які підтверджують рух коштів (а.с. 219-250
т. 3, а.с. 1-88 т. 4).

Всі суми ПДВ по вказаним операціям
відображені в податкових деклараціях з
ПДВ, суми задекларовано своєчасно та в
повному обсязі (а.с. 141-154 т. 3).

Як на підставу нікчемності правочинів
ФОП ОСОБА_4 з контрагентами у травні 2013
року представник відповідача
посилається на те, що в ході проведення
перевірки та аналізу податкової
звітності встановлено відсутність
будь-якої інформації про наявні у
позивача складські приміщення,
автомобільного чи іншого транспорту,
що необхідне для здійснення
фінансово-господарської діяльності
позивача за травень 2013 року, а також не
були надані документи, що
підтверджують реальність операцій з
придбання товарів за травень 2013 року, а
саме: сертифікати, посвідчення якості,
акти приймання продукції по якості.

Отже, норми Податкового кодексу
України в якості підстави для не
включення до складу витрат
передбачають тільки випадки повної
відсутності будь-яких розрахункових,
платіжних та інших документів,
передбачених законодавством.

Суд вважає, що будь-які документи
мають силу первинних документів лише
в разі фактичного здійснення
господарської операції. Визначальною
ознакою господарської операції є те,
що вона повинна спричиняти реальні
зміни майнового стану платника
податків.

З наданих представникоами позивача
доказів вбачається, що укладені з
контрагентами правочини мали на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлені ними.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що правовідносини за спірними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача, тобто позивачем
дотримано принцип превалювання
сутності над формою, який закріплений в
ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (превалювання
сутності над формою - операції
обліковуються відповідно до їх
сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми).

Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу
України від 16.01.2003 № 435 (далі - ЦК
України) підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин) - у цьому разі визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається. Пунктом 1 статті 203 ЦК
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити,
зокрема, моральним засадам
суспільства, пунктом 5 статті 203 ЦК
України передбачено, що правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
передбачено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину. Зокрема зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановлений законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). До оспорюваних
правочинів належить зокрема фіктивний
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим право чином
(фіктивний правочин). Фіктивний
правочин визнається судом недійсним
(ст. 234 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.12.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК: правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини. спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року було звернено увагу на
наступне: «вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обгрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідачем не доведено, а судом не
встановлено, наявності мети, завідомо
суперечної інтересам держави і
суспільства, а також існування умислу у
позивача чи його контрагента, як
обов'язкової ознаки для визнання
правочину недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Водночас податковий орган не подав
жодних доказів на підтвердження того,
що позивач діяв без належної обачності
й обережності, а також не зазначено
інших обставин, які могли б свідчити
про недобросовісність позивача. Також
не доведено та не надано інших доказів,
які б свідчили про безтоварний або
фіктивний характер здійснених
операцій.

Отже, такі посилання відповідача судом
не приймаються до уваги, оскільки
позивачем в повній мірі документально
підтверджено реальність виконання
правочинів позивача з контрагентами.

Таким чином, надання податковому
органу належним чином оформлених всіх
первинних документів, передбачених
законодавством, є підставою для
формування витрат та податкового
кредиту.

Відповідачем не надано доказів з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців щодо
наявності запису про виключення з
реєстру контрагентів позивача на
момент укладення чи виконання
договорів чи відсутності у них статусу
платників ПДВ.

Отже, в судовому засіданні встановлено,
що у перевіряємому періоді правочини
ФОП ОСОБА_4 з контрагентами укладені з
метою отримання та продажу товарів та
послуг, тобто позивачем дотримано
принцип превалювання сутності над
формою, який закріплений в ст. 4 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні».

Згідно із п. 198.1 ст.198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Згідно із п. 200.1, п. 200.2, п. 200.3 ст. 200
Податкового кодексу України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

У податковому обліку податкова
накладна є тим документом, який
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця і
визначається як розрахунковий
документ, що підтверджує вчинення
певної господарської операції, за якою
виникають податкові зобов'язання,
породжує у платника податку обов'язки
та права щодо нарахування та сплати ПДВ
та підтверджує право покупця на
нарахування податкового кредиту.

Суми за вказаними правочинами включено
позивачем до податкового кредиту в тих
звітних періодах, в яких отримані
податкові накладні.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_4 має
належним чином оформлені податкові
накладні, які повністю відповідають
вимогам Податкового кодексу України,
та відображають зміст господарських
операцій, в результаті яких вони
складені.

Також необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Вищий адміністративний суд України у
справах з аналогічним предметом спору
дотримується позиції, що судом
обов'язково має бути досліджено факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту та
факт сплати позивачем сум податку
своїм контрагентам.

Вказаний факт в судовому засіданні був
повністю доведений представниками
позивача, що підтверджується наявними
в матеріалах справи доказами.

Отже, позивач правомірно включив до
складу податкового кредиту травня 2013
року суму податку на додану вартість по
вищевказаним податковим накладним.

По-друге, оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою-підприємцем
від провадження господарської
діяльності, крім осіб, що обрали
спрощену систему оподаткування,
врегульовано статтею 177 Податкового
кодексу України.

Відповідно до п. 177.1 та п. 177.2 ст. 177
Податкового кодексу України доходи
фізичних осіб - підприємців, отримані
протягом календарного року від
провадження господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу. Об'єктом оподаткування є
чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та
негрошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця.

Для фізичної особи - підприємця,
зареєстрованого як платник податку на
додану вартість, не включаються до
витрат і доходу суми податку на додану
вартість, що входять до ціни придбаних
або проданих товарів (робіт, послуг). До
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу (п. 177.3 та 177.4
ст. 177 Податкового кодексу України).

Згідно з п. 177.5, п. 177.11 ст. 177 та п. 179.1 ст. 179
Податкового кодексу України фізичні
особи-підприємці зобов'язаний подавати
до контролюючого органу за місцем
своєї податкової адреси річну
податкову декларацію, в якій поряд з
доходами від підприємницької
діяльності мають зазначатися інші
доходи з джерел їх походження з України
та іноземні доходи, а також зазначають
в ній авансові платежі з податку на
доходи фізичних осіб на поточний рік.

Відповідно до пп. 49.18.5 Податкового
кодексу України податкова декларація
подається за базовий звітний
(податковий) період, що дорівнює
календарному року для платників
податку на доходи фізичних осіб -
підприємців - протягом 40 календарних
днів, що настають за останнім
календарним днем звітного
(податкового) року.

Згідно з п. 179.7 ст. 179 Податкового
кодексу України фізична особа
зобов'язана самостійно до 1 серпня року,
що настає за звітним, сплатити суму
податкового зобов'язання, зазначену в
поданій нею податковій декларації. У
разі коли фізична особа подає річну
податкову декларацію після закінчення
граничного терміну подання, то
відповідно до пп. 54.3.1 п. 54.3 ст. 54
Податкового кодексу України
контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму грошового
зобов'язання платника податку. Органом
ДПС проводиться камеральна перевірка,
за результатами якої складається акт
перевірки, в якому відображаються
факти порушення платником податку
вимог Податкового кодексу України та
визначається сума грошового
зобов'язання, яка зазначається у
повідомленні-рішенні, що відповідно до
п. 86.8 ст. 86 Податкового кодексу України
надсилається (вручається) платнику
податку протягом 10-ти робочих днів з
дня, наступного за днем вручення
платнику податків акта перевірки у
порядку, передбаченому ст. 58
Податкового кодексу України.
Відповідно до п. 57.3 ст. 57 Податкового
кодексу України у разі визначення
грошового зобов'язання контролюючим
органом за підставами, зазначеними у
пп. 54.3.1 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу
України, платник податків зобов'язаний
сплатити нараховану суму грошового
зобов'язання протягом 10 днів, що
настають за днем отримання податкового
повідомлення-рішення.

Згідно з п. 164.3 ст. 164 Кодексу при
визначенні бази оподаткування
враховуються всі доходи платника
податку, отримані ним як у грошовій, так
і не грошовій формах.

Пунктом 177.10 ст. 177 Податкового кодексу
України передбачено, що фізичні
особи-підприємці зобов'язані вести
Книгу обліку доходів і витрат та мати
підтверджуючі документи щодо
походження товару.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту. У випадках,
передбачених статтею 216 Цивільного
кодексу України, платники податків
мають право вносити відповідні зміни
до податкової звітності у порядку,
визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Згідно п. 44.3 ст. 44 цього Кодексу
платники податків зобов'язані
забезпечити зберігання документів,
визначених у пункті 44.1 цієї статті, а
також документів, пов'язаних із
виконанням вимог законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи, не
менш як 1095 днів з дня подання
податкової звітності, для складення
якої використовуються зазначені
документи, а у разі її неподання - з
передбаченого цим Кодексом граничного
терміну подання такої звітності. У разі
ліквідації платника податків
документи, визначені у пункті 44.1 цієї
статті, за період діяльності платника
податків не менш як 1095 днів, що
передували даті ліквідації платника
податків, в установленому
законодавством порядку передаються до
архіву.

Судом встановлено, що для визначення
отриманого за перевіряємий період ФОП
ОСОБА_4 доходу податковим органом
використано лише банківські виписки по
розрахунковому рахунку та інформацію з
інформаційного фонду Державного
реєстру фізичних осіб ДПА України,
оскільки ФОП ОСОБА_4 не надав книгу
обліку доходів і витрат для проведення
перевірки.

Разом з тим, за вказане порушення ДПІ у
м. Чернігові винесено податкове
повідомлення-рішення від 12.11.2013 №
, яким до позивача застосовано
штрафні санкції в розмірі 1020,00 грн.,
який сплачено позивачем відповідно до
платіжного доручення від 19.12.2013 № 339
(а.с. 138-139 т. 3).

Крім того, судом встановлено та не
заперечується представником
відповідача, що на дату складання акта
перевірки від 28.10.2013 № 626/17/НОМЕР_3 ФОП
ОСОБА_4 податкову декларацію про
майновий стан та доходи за 2013 рік до ДПІ
у м. Чернігові не подав, оскільки строк
подання такої декларації ще не настав.

Оскільки відповідно до пп. 177.5.3 п. 177.5 ст.
177 Податкового кодексу України
остаточний розрахунок податку на
доходи фізичних осіб за звітний
податковий рік здійснюється платником
самостійно згідно з даними,
зазначеними в річній податковій
декларації, з урахуванням сплаченого
ним протягом року податку на доходи
фізичних осіб та збору за провадження
деяких видів підприємницької
діяльності на підставі
документального підтвердження факту
їх сплати, то у контролюючого органу
були відсутні підстави для перевірки
правильності нарахування та сплати
податку на доходи фізичних осіб за
період з 01.01.2013 - 19.08.2013 року, а також для
самостійного визначення контролюючим
органом суми податку на доходи
фізичних осіб.

В порушення вимог п. 177.10 ст. 177
Податкового кодексу України, яким
передбачено, що фізичні
особи-підприємці зобов'язані вести не
тільки Книгу обліку доходів і витрат, а
й мати підтверджуючі документи щодо
походження товару, ДПІ у м. Чернігові не
були взяті до уваги всі первинні
документи, що надавались на перевірку,
які підтверджують реальність
здійснення господарських операцій по
спірним правочинам та відображення їх
в податковому та бухгалтерському
обліку позивача у перевіряємому
періоді.

Стосовно розрахунку доходу, отриманого
ФОП ОСОБА_4 за період з 01.01.2013 по 19.08.2013,
то суд бере до уваги розрахунок
позивача (а.с. 104 т. 1), за яким у вказаний
період ним отримано доходу в розмірі
21659914,00 грн.

Розрахунок податку на доходи фізичних
осіб за період з 01.01.2013 по 19.08.2013
відповідно до первинних документів
виглядає наступним чином.

Валовий дохід - 21909764,00 грн.

Собівартість реалізованих та
сплачених товарів - 21659914 грн.

Оплата послуг доставки - 100814,00 грн.

Прибуток до оподаткування - 149036,00
грн.

Середньомісячний дохід - 18 629,50 грн.
(149036,00 грн. / 8 місяців = 18 629,50 грн.).

Податок 15 % з суми, що не перевищує 10-ти
мінімальних заробітних плат - 1720,50 грн.
(11470,00 грн. х 15 % = 1720,50 грн.).

Податок 17 % з суми, що перевищує 10
мінімальних заробітних плат - 1217,12 грн.
(18629,50 грн. - 11470) х 17% = 1217,12 грн.

Таким чином, всього податок на доходи
фізичних осіб за період з 01.01.2013 по
19.08.2013 становить 23500,96 грн. (1720,50 грн. +
12171,12 грн.) х 8 = 23500,96 грн.

Враховуючи наявність у позивача
належним чином оформлених первинних
документів, які підтверджують
реальність здійснення господарських
операцій, в діях позивача відсутнє
порушення ст. 177 Податкового кодексу
України.

Відповідачем як суб'єктом владних
повноважень не надано будь-яких інших
доводів та не подано жодних доказів,
які б ставили під сумнів реальність
виконання вказаних операцій з
отримання позивачем товарів та послуг,
невідповідність цих операцій дійсному
економічному змісту, або засвідчили б
наявність інших обставин, що
підтверджують недобросовісність
позивача як платника податків та
виключають право на формування витрат
і податкового кредиту .

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень не довів правомірність
своїх рішень.

Суд вважає, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 12.11.2013 №
та від 12.11.2013 № прийнято ДПІ у м.
Чернігові не на підставі, не у межах
повноважень та не у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з порушенням використаного
повноваження, без мети, з якою це
повноваження надано; необґрунтовано,
тобто без врахування усіх обставин, які
мають значення для прийняття рішення;
недобросовісно та нерозсудливо.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
за необхідне зобов'язати ДПІ у м.
Чернігові відновити в податкових базах
даних показники декларації з ПДВ за
травень 2013 року в розрізі
постачальників та покупців

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги позивача
належить задовольнити повністю.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674 за
вказаний позов позивачу необхідно було
сплатити судовий збір в розмірі 527,62
грн.

Позивачем сплачено судовий збір в
розмірі 527,62 грн., що підтверджується
платіжними дорученнями від 19.12.2013 № 338
та від 24.12.2013 № 341 (а.с. 3,4).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Тому згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
судовий збір в розмірі 527,62 грн.
присуджується на користь позивача за
рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 122, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

П О С Т А Н О
В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області від
12.11.2013 № та від 12.11.2013 № .

Зобов'язати Державну податкову
інспекцію у м. Чернігові Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області відновити в податкових базах
даних показники декларації з ПДВ за
травень 2013 року в розрізі
постачальників та покупців.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 527,62 грн.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку статей 167,186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Суддя
О.Є. Смірнова