Справа № 801/8492/13-а
Суддя: Дадінська Тамара Вікторівна
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

Справа № 801/8492/13-а

16.01.14 м. Севастополь
Севастопольський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Дадінської Т.В.,

суддів Дудкіної Т.М. ,

Омельченка В. А.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
м.Сімферополі Головного управління
Міндоходів в АР Крим на постанову
Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим (суддя
Латинін Ю.А.) від 23.09.13 у справі №
801/8492/13-а

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

до Державної податкової інспекції у
м.Сімферополі Головного управління
Міндоходів в АР Крим (вул. М. Залки, 1/9, м.
Сімферополь, Автономна Республіка
Крим, 95053)

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 23.09.2013
адміністративний позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Головного управління Міндоходів в АР
Крим про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, - задоволено:
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у м.
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в АР Крим № від 19.08.2013;
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у м.
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в АР Крим № від
19.08.2013р.

Також судом вирішено питання щодо
розподілу судових витрат по справі.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, відповідач звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 23.09.2013 та прийняти
нове рішення про відмову в задоволенні
позову.

Апеляційна скарга мотивована
порушенням судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

У судове засідання 16.01.2014 сторони, їх
представники не з'явились, про дату, час
та місце апеляційного розгляду справи
повідомлені в встановленому законом
порядку.

Суд, керуючись положеннями пункту 2
частини першої статті 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, визнав за можливе перейти до
письмового провадження по справі.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування Окружним
адміністративним судом АР Крим норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
спірні правовідносини у справі виникли
у зв'язку із збільшенням позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб у розмірі 2114,83
грн., у т.ч. за основним платежем 1691,87
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями у розмірі 422,96 грн. за
податковим повідомленням-рішенням від
19 серпня 2013 року за № та
збільшенням суми грошового
зобов'язання з ПДВ у розмірі 2820,00 грн.
за основним платежем у розмірі 2256,00 грн.
та за штрафними (фінансовими) санкціями
у розмірі 564,00 грн. за податковим
повідомленням-рішенням від 19 серпня 2013
року № .

Вказані податкові
повідомлення-рішення прийняті на
підставі висновків акту ДПІ у м.
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в АР Крим від 05.08.2013 №
574/17.1/НОМЕР_3 «Про результати
документальної позапланової невиїзної
перевірки з питань достовірності
формування податкового зобов'язання та
податкового кредиту по ПДВ за березень
2012 року суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2
і.п.н. НОМЕР_3 за період з 01.03.2012 по 31.03.2012",
яким позивачу донараховано ПДВ у сумі
2256 грн., у т.ч. березень 2012 року - у сумі
2256,00 грн., а також донараховано позивачу
податок з доходів фізичних осіб від
здійснення підприємницької діяльності
на суму 1691,87 грн., у т.ч. за 2012 рік на суму
1691,87 грн.

З акту перевірки вбачається, що суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_2 у березні 2012 року придбала
ТМЦ у ДП "Термомаш".

Податкова накладна, виписана ДП
"Термомаш", включена до реєстру
отриманих податкових накладних та до
складу податкового кредиту по ПДВ за
березень 2012 року, обсяги придбання
відображені декларації по ПДВ за
березень 2012 року.

У зазначеному акті перевірки
відповідач посилається на дані АІС
«Податковий блок» ДПІ у Жовтневому
районі м. Луганська щодо відсутності
використання у господарській
діяльності ДП «Термомаш» офісних,
виробничих (торгівельних, складських)
приміщень, відсутність ДП «Термомаш»
за юридичною адресою; стан платника
податку ДП «Термомаш» - 36 - «основний
платник до кінця року» відсутність
підтвердження господарських операцій
між ДП «Термомаш» та його власними
контрагентами та між контрагентами
контрагентів ДП «Термомаш», вказуючи
на відповідні акти перевірки органів
податкової служби.

Також, відповідач в акті перевірки
посилається на нереальність
проведених господарських операцій,
які, на його думку, підтверджуються
відсутністю підприємства за юридичною
адресою, відсутністю у підприємства
виробничих, складських та торгівельних
приміщень, транспортних засобів та
обладнання, необхідного для ведення
фінансово-господарської діяльності,
первинних бухгалтерських документів,
на підставі яких було сформовано
податковий кредит, витрати
підприємства виключно за рахунок
ризикових суб'єктів господарювання.

На підставі всього вищевикладеного,
податкова інспекція дійшла висновку що
правочини між позивачем та
контрагентом ДП «Термомаш» здійснені
без мети настання реальних наслідків і
не встановлено факту передачі товарів
(надання послуг) від продавця до
покупців, у зв'язку з чим, вони є
нікчемними та не створюють юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з їх
недійсністю.

Відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України « Загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину» зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно до статті 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За наявними у матеріалах справи
доказами судова колегія не вбачає
підстав до висновку про те, що
правочини між позивачем та
вищевказаним суб'єктом господарювання
суперечать інтересам держави та
суспільства, недійсність правочинів
прямо не встановлена законом, а тому
згідно приписів статті 215 Цивільного
кодексу України такі правочини є
оспорюваними, тобто підлягають
визнанню судом недійсними у порядку,
встановленому законом. Але, у судовому
порядку не оспорено дійсність вказаних
правочинів.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Тобто, вказаною нормою Кодексу чітко
визначено, що правочини, що не
відповідають інтересам держави і
суспільства є не нікчемними а
недійсними, що визнається в судовому
порядку.

Як слідує з постанови Пленуму ВСУ від 6
листопада 2009 року N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" при
кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК
має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

На час прийняття спірних податкових
повідомлень - рішень у податкової
інспекції був відсутній відповідний
вирок суду відносно фіктивності ДП
«Термомаш».

Термін "господарська діяльність" суд
застосовує у значенні, наведеному у
підпункті 14.1.36 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України а саме:
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами

Судовою колегією враховується, що на
формування показників податкового
кредиту впливають операції з
закупівлі товарів (робіт, послуг), а
також подальша їх реалізація за ціною
не нижче вартості.

Згідно статті 1 Закону України від
16.07.1999 №996-14 «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні»
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податку.
Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків є обов'язковою
ознакою господарської операції. Усі
господарські операції, які були
проведені між позивачем та його
контрагентом ДП «Термомаш», спричинили
реальні зміни майнового стану позивача
- вказаний факт підтверджується
наступними матеріалами справи.

Так суб'єкт підприємницької діяльності
- фізична особа ОСОБА_2 у березні 2012 року
мала господарські взаємовідносини з ДП
«Термомаш», зокрема, позивачем
придбано у ДП «Термомаш» апарат
опалювальний АКТВ-12 у кількості 5 шт. на
загальну суму 13534,98 грн., у т.ч. ПДВ в сумі
2255,83 грн., що також підтверджується:
податковою накладною № 32 від 16.03.2012;
видатковою накладною № ТМ- 0000126 від
20.03.2012.

Згідно матеріалів справи позивач має
сертифікат відповідності на придбані
ним побутові опалювальні комбіновані
товари серії ВВ № 651396, за реєстр, за №
ИА 1.013.0136802-10, інструкцію з експлуатацію
вказаних приборів.

Сплата позивачем за придбаний товар у
ДП «Термомаш» здійснена в повному
обсязі та підтверджується банківською
випискою № 18 від 16.03.2012 на суму 13534,98
грн., в якій вказано про здійснення
платежу за отеплювальні прилади згідно
рахунка № М -0000102 від 06.03.2012.

Таким чином, придбання у вищевказаного
суб'єкту господарювання товарів (робіт,
послуг) документально підтверджено.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Пункт 198.1 ст.198 Податкового кодексу
України визначає, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

В силу п.198.2 ст. 198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.6.2 Наказу Міністерства
фінансів України № 1379 від 01.11.2011 року,
зареєстрованому в Міністерстві
юстиції України 22.11.2011 р. за № 1333/20071
«Про затвердження форми податкової
накладної та Порядку заповнення
податкової накладної» податкова
накладна є підставою для віднесення до
податкового кредиту витрат зі сплати
податку на додану вартість у покупця,
зареєстрованого як платник податку.

Пункт 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України визначає, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

В силу п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

У разі, коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Відповідно до п.201.1 ст.201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити:

а) порядковий номер податкової
накладної;

б) дата виписування податкової
накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку
(продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування
податку;

ж) ставка податку та відповідна сума
податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Згідно п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Отже, згідно з положеннями Податкового
кодексу України існує один випадок не
включення до складу податкового
кредиту витрат по сплаті податку -
відсутність податкової накладної.
Інших підстав для не включення до
складу податкового кредиту витрат по
сплаті податку на додану вартість не
передбачено.

З наведеного вище вбачається, що сума
податку на додану вартість була
сплачена позивачем, зазначена сума
увійшла до складу ціни придбаних
товарів та була перерахована на
розрахунковий рахунок продавця - ДП
«Термомаш».

Таким чином, вказана сума податку на
додану вартість у розмірі 2256 грн.
включена до складу податкового кредиту
у звітному періоді березень 2012 року.

Колегія суддів звертає увагу, що
постачальник послуг, придбання яких є
для позивача підставою для формування
витрат і податкового кредиту з ПДВ, на
момент вчинення відповідної
господарської операції (ДП «Термомаш»)
був зареєстрований платником податку
на додану вартість та мав право
видавати податкові накладні.
Податковий кредит за цією операцією
складається з суми податку на додану
вартість, сплаченої позивачем за
встановленою ставкою протягом березня
2012 року, у зв'язку з придбанням послуг,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів.

Придбання позивачем у ДП «Термомаш»
опалювальних приладів не суперечить
характеру господарській діяльності
позивача.

На момент складання податкової
накладної контрагент (ДП «Термомаш»)
позивача був юридичною особою,
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість і тому відповідно до
вимог Податкового кодексу України мав
право на нарахування податку на додану
вартість та складання податкових
накладних.

Із наведеного вище слідує, що висновки
відповідача щодо заниження позивачем
ПДВ викладені в акті перевірки не
підтверджується матеріалами справи, а
отже правові підстави для визначення
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі 2256,00 грн.
відсутні.

Внаслідок чого застосування до
позивача штрафних санкцій є
необґрунтованим.

Стосовно заниження позивачем податку з
доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності на суму
1691,87 грн., колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до статті 177 Податкового
кодексу України доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу (п. 177.1).

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця (п. 177.2).

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу (п. 177.4).

Судова колегія відмічає, що чинним
законодавством України не передбачено
обов'язок контрагента, а також не
надано йому права, перевіряти
достовірність даних, які вказуються
іншим контрагентом в його первинних
документах, а також контролювати
показники податкової звітності по
податках та обов'язкових платежах.

Податкове законодавство України не
передбачає відповідальності платника
податку за порушення податкового та
іншого законодавства, допущенні його
Контрагентом. Якщо Контрагент не
виконав, або не виконує свої
зобов'язання по виконанню вимог
податкового та іншого законодавства,
то це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме для нього, як
платника податків, а не для його
Контрагентів.

Також судова колегія зазначає, що
незнаходження контрагента позивача за
місцезнаходженням не може слугувати
підставою до висновку про завищення
позивачем податкового кредиту з ПДВ та
витрат у зв'язку із придбанням товару.

При таких обставинах справи судова
колегія не знаходить правових підстав
для задоволення апеляційної скарги та
скасування судового рішення суду
першої інстанції.

Але судова колегія вважає за
необхідним змінити постанову суду
першої інстанції в частині розподілу
судових витрат у відповідності із
положеннями статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Так відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалено
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені витрати з Державного
бюджету України (або відповідного
місцевого бюджету, якщо іншою стороною
був орган місцевого самоврядування,
його посадова чи службова особа).

Таким чином, понесені позивачем судові
витрати суд присуджує на користь
позивача з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 205, 207, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Головного управління Міндоходів в АР
Крим залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
23.09.13 у справі № 801/8492/13-а змінити.

Викласти п. 4 резолютивної частини
постанови в наступній редакції:
«Стягнути з Державного бюджету України
на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (і.п.н. НОМЕР_3, АДРЕСА_1) 240,00 грн.
(Двісті сорок гривень) судових витрат
зі сплати судового збору».

В іншій частині постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 23.09.13 у справі №
801/8492/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Постанову може бути оскаржено до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
Т.В. Дадінська

Судді підпис Т.М.
Дудкіна

підпис В.А.Омельченко

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
Т.В. Дадінська