Справа № 2а-49/10
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/53501/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
управління Пенсійного
фонду України в м. Ромнах та
Роменському районі Сумської області на
постанову Роменського
міськрайонного суду Сумської області
від 26 січня 2010 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від
5 липня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду
України в м. Ромнах та
Роменському районі Сумської області
про зобов'язання здійснити нарахування
та виплату недоплаченої
щомісячної державної соціальної
допомоги дитині війни,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2009 року позивачка
звернулась до суду із вказаним позовом
до відповідача. Просила зобов'язати
відповідача нарахувати і виплатити
підвищення до пенсії як дитині війни за
період 2006 - 2009 років.

Постановою Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 26 січня 2010
року, залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Сумської області від
5 липня 2012 року, позов задоволено
частково. Зобов'язано відповідача
провести нарахування та виплату
позивачці пенсії з урахуванням її
підвищення на 30% мінімальної пенсії за
віком як дитині війни за періоди з 9
липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22
травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 1
січня 2009 року по 31 грудня 2009 року з
урахуванням проведених виплат. В решті
позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального права, просить скасувати
вказані судові рішення та постановити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі у межах доводів касаційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене

судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачка має право на
підвищення пенсії на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком відповідно
до вимог статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», яка
регулює питання державної соціальної
підтримки дітей війни, дітям війни
пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються на 30 % мінімальної
пенсії за віком.

Вирішуючи спір суди попередніх
інстанцій правильно виходили з того, що
право позивачки на підвищення пенсії,
що передбачене статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист
дітей війни», у 2007 році виникло з 9 липня
2007 року, а у 2008 році - з 22 травня 2008 року,
тобто з дня визнання неконституційними
положень Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік» та Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» щодо дії
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни».

У 2009-2010 роках станом на дату розгляду
справи судом першої інстанції змін до
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», які б встановлювали
обмеження щодо зазначених виплат, не
вносилось.

Вихідним критерієм обрахунку доплати
до пенсії дітям війни визначено
мінімальну пенсію за віком.

Мінімальний розмір пенсії за віком,
згідно статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Будь-яких інших нормативно-правових
актів, які б визначали механізм
вирахування мінімальної пенсії за
віком або встановлювали її розмір,
немає.

За таких обставин положення частини 3
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» щодо застосування
розміру мінімального розміру пенсії за
віком, встановленого частиною 1 цієї
статті, тільки стосовно визначення
розмірів пенсій, призначених згідно з
цим Законом, не є перешкодою для
застосування даної величини
мінімального розміру пенсії за віком
до обрахування інших пенсій чи доплат,
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого, крім
передбаченого частиною 1 цієї статті
мінімального розміру пенсії за віком.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при розрахунку
підвищення пенсії, яке передбачено
статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
застосуванню підлягає мінімальний
розмір пенсії за віком, який
вираховується виходячи з прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законами
про Державний бюджет України на
відповідний рік, а не розмір, що
установлений постановою Кабінету
Міністрів України «Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян» від 28 травня 2008 року №530.

Разом з тим, задовольняючи позовні
вимоги позивачки за 2007, 2008, 2009 роки суд
першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що строк звернення до суду позивачкою
не пропущено, порушення права
позивачки, за захистом якого вона
звернулася до суду, тривало з 9 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року і припинилося
лише 1 січня 2008 року після внесення змін
до Закону України «Про соціальний
захист дітей війни».

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

Згідно вимог частин 2 та 3 статті 99 КАС
України ( в редакції, чинній на час
звернення з адміністративним позовом
до суду) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів. Для захисту
прав, свобод та інтересів особи цим
Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ч.1 ч. 2 ст.100 цього Кодексу
(в редакції, що діяла на час розгляду
справи судом першої інстанції)
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає
одна із сторін. Якщо суд визнає причину
пропущення строку звернення до суду
поважною, адміністративна справа
розглядається і вирішується в порядку,
встановленому цим Кодексом.

Позивачка звернулася до суду з позовом
лише у листопаді 2009 року, тобто з
пропуском встановленого законом
строку звернення до суду та просила
поновити пропущений строк. Відповідач
у суді першої інстанції заперечував
проти позову саме з підстав пропуску
строку звернення до суду та просив
застосувати наслідки його пропуску.

В порушення вимог ч. 2 ст. 11, ст. 159 КАС
України суди попередніх інстанцій цих
обставин не врахували та не з'ясували
початок перебігу строку звернення до
суду, коли позивачка дізналася чи
повинна була дізнатися про порушення
своїх прав, свобод чи інтересів, як і не
з'ясували поважності причин пропуску
встановленого законом строку. Між тим,
від з"ясування вказаних обставин
залежить підхід у застосуванні
наслідків пропуску строку звернення до
суду.

Згідно ч.1 ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 цього Кодексу
визначено, що підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли суди попередніх
інстанцій порушили вищезазначені
норми процесуального права, які
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, а суд
касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені у судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, то судові
рішення не можуть залишатися без змін і
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и
л а :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м. Ромнах та
Роменському районі Сумської області
задовольнити частково.

Постанову Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 26 січня 2010
року та ухвалу апеляційного суду
Сумської області від 5 липня 2012 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало
Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк