Справа № 2а-3877/11
Суддя: Васильченко Н.В.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/76041/12

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України
в складі:

суддів Васильченко Н.В., Калашнікової
О.В., Леонтович К.Г.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на
постанову Кіровського районного суду
Автономної Республіки Крим від 19
березня 2012 р. та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 01 жовтня 2012
р. у справі № 2а-3877/11/0110 за позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Кіровському районі
Автономної Республіки Крим про
перерахунок пенсії, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до УПФУ в Кіровському
районі АР Крим, у якому просив визнати
протиправним та скасувати
Розпорядження Управління Пенсійного
фонду України в Кіровському районі АР
Крим від 09.06.2011 року № 104383 та
зобов'язати УПФУ в Кіровському районі
АР Крим здійснити переведення позивача
з пенсії, що призначена за Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» на
пенсію за Законом України «Про
державну службу» з дня подання
позивачем заяви - з 02 червня 2011 року.

Постановою Кіровського районного суду
Автономної Республіки Крим від 19
березня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 01 жовтня 2012 року, відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаними судовими
рішеннями, позивач звернувся з
касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, та прийняти нове рішення про
задоволення позову.

Перевіривши в межах доводів касаційної
скарги матеріали справи на предмет
повноти та всебічності дослідження їх
судами та обґрунтованості
застосування норм матеріального права
до спірних правовідносин, вивчивши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів не вбачає підстав до її
задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач отримує пенсію
за віком з 08 травня 1993 року, яка була
призначена йому з урахуванням положень
ст. 26 Закону України «Про зайнятість
населення».

28 грудня 1993 року набрав чинності Закон
України «Про державну службу», а 18
червня 1994 року позивач досяг
пенсійного віку.

01 червня 2011 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про переведення
його на пенсію за віком відповідно до
Закону України «Про державну службу».
Розпорядженням від 09 червня 2011 року по
л/с № 104383 у задоволенні заяви позивачу
було відмовлено у зв'язку із
відсутністю законних підстав для її
задоволення.

Вирішуючи спір по суті, суди вірно
виходили з того, що відповідно до ч. 2 ст.
37 Закону України «Про державну службу»,
в редакції чинній на час досягнення
позивачем пенсійного віку, право на
пенсію державних службовців мали
особи, які досягли встановленого
законодавством України пенсійного
віку, за наявності загального
трудового стажу для чоловіків - не
менше 25 років, для жінок - не менше 20
років, у тому числі стажу державної
служби - не менше 10 років.

За змістом наведеної норми
обов'язковою умовою призначення пенсії
за правилами Закону України «Про
державну службу» було досягнення
пенсійного віку на посаді державного
службовця. Проте, позивач досяг
пенсійного віку під час, коли він не
працював на посаді державного
службовця.

З 04 лютого 2003 року набрав чинності
Закон України «Про внесення змін до
Закону України «Про державну службу»
від 16 січня 2003 року № 432-ІV, відповідно
до якого ч. 2 ст. 37 викладена в новій
редакції із зазначенням, що на
одержання пенсії державних службовців
мають право особи, які досягли
встановленого законодавством
пенсійного віку, за наявності
загального трудового стажу для
чоловіків -не менш 25 років, для жінок -
не менш 20 років, у тому числі стажу
державної служби -не менше 10 років, та
які на час досягнення пенсійного віку
працювали на посадах державних
службовців, а також особи, які мають не
менше 20 років стажу роботи на посадах,
віднесених до категорії посад
державних службовців, - незалежно від
місця роботи на час досягнення
пенсійного віку. Пенсія державним
службовцям призначається в розмірі 80
відсотків від сум їх заробітної плати,
на які нараховується збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, без обмеження граничного
розміру пенсії, а особам, які на час
звернення за призначенням пенсії не є
державними службовцями, - у розмірі 80
відсотків заробітної плати працюючого
державного службовця відповідної
посади та рангу за останнім місцем
роботи на державній службі.

Законом № 432-ІV Закон України «Про
державну службу» доповнено ст. 37-1, за
змістом ч. 1 якої у разі підвищення
розміру заробітної плати працюючим
державним службовцям, а також у зв'язку
із набуттям особою права на пенсійне
забезпечення державного службовця за
цим Законом відповідно здійснюється
перерахунок раніше призначених пенсій.

Пунктом 1, 2 Прикінцевих положень Закону
432-ІV встановлено, що він набирає
чинності з дня його опублікування, а
передбачений ним порядок перерахунку
пенсій поширюється на пенсіонерів,
яким пенсія державних службовців
призначена з дня набрання чинності
Законом України «Про державну службу».

Системний аналіз наведених правових
норми дає підстави вважати, що окрім
необхідного стажу визначальним для при
значення (перерахунку) пенсії за
правилами Закону України «Про державну
службу» є набуття особою статусу
державного службовця з дня набрання
чинності Законом, тобто з 28 грудня 1993
року.

Враховуючи, що позивач не набув статусу
державного службовця, суди попередніх
інстанцій дійшли вірного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Таким чином, судами вірно встановлено
характер спірних взаємовідносин та
обґрунтовано застосовано норми
матеріального права до їх вирішення.
Порушень норм процесуального закону,
які б могли призвести до прийняття
невірного рішення, не встановлено.
Твердження касаційної скарги
зазначений висновок суду не
спростовують.

Відповідно до статті 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 220, 222, 224, 230, 231 КАС України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Кіровського районного суду
Автономної Республіки Крим від 19
березня 2012 р. та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 01 жовтня 2012
р. у справі № 2а-3877/11/0110 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, в порядку та у строки,
визначені ст.ст. 236 - 238, 239-1 КАС України.

Судді: