Справа № 821/345/13-а
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2014 р.Справа № 821/345/13-а

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції:
Братичак У.В.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка
В.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Одесі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 06 лютого 2013
року по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до відділу Державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції
Херсонської області про визнання
неправомірними та скасування постанов
про відкриття виконавчого провадження,
-

В С Т А Н О В И В:

30.01.2013р. ФОП ОСОБА_1 звернулася до
Херсонського окружного
адміністративного суду із позовом до
відділу ДВС Дніпровського РУЮ
Херсонської області про скасування
постанови державного виконавця про
відкриття виконавчого провадження ВП
№36141335 від 18.01.2013р. про примусове
виконання вимоги УПФУ в м.Херсоні №Ф-209
від 09.11.2010р. про сплату боргу в сумі 857,46
грн.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим,
що відділом ДВС Дніпровського РУЮ було
протиправно винесено спірну постанову
про відкриття виконавчого провадження
по примусовому виконанню вимоги УПФУ
про сплату боргу №Ф-209, оскільки ця
вимога УПФУ не є виконавчим документом,
а УПФУ не є органом державної влади, а
тому, відповідно до Закону України «Про
виконавче провадження», не може бути
прийнята до виконання. Крім того, ч.3
ст.106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» на даний час виключена.
Таким чином, на думку позивача,
державним виконавцем протиправно було
відкрито дане виконавче провадження, а
тому й інші дії спрямовані на примусове
виконання вимог про сплату боргу є
протиправними.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 06 лютого 2013
року у задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1
13.02.2013 року подала апеляційну скаргу, в
якій зазначає, що судом, при винесенні
оскаржуваної постанови порушено норми
процесуального та матеріального права
та просить скасувати постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 06.02.2013 року.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю
та /або неприбуття жодної з осіб, які
беруть участь у справі, сповіщених
належним чином про дату, час і місце
судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, та
перевіривши матеріали і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

Управлінням Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі Херсонської
області для примусового виконання до
відділу Державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції Херсонської області було
направлено вимогу №Ф-209 від 09.11.2010 р.

18.01.2013р. державним виконавцем відділу
ДВС Дніпровського РУЮ винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження по примусовому виконанню
вимоги про сплату боргу №Ф-209 від
09.11.2010р. та надано строк для
добровільного виконання до 25.01.2013 р.,
яку направлено боржнику ОСОБА_1

Не погоджуючись з вказаною постановою
державного виконавця, позивачка
оскаржила його до суду.

Вирішуючи справу по суті та
відмовляючи у задоволенні даного
позову, суд 1-ї інстанції виходив з
необґрунтованості позовних вимог, а
також з того, що ніяких передбачених
Законом України «Про виконавче
провадження» підстав для скасування
оскаржуваної постанови державного
виконавця про відкриття виконавчого
провадження не має.

Колегія суддів апеляційного суду,
уважно дослідивши матеріали справи та
наявні в них докази, цілком
погоджується з такими висновками суду
1-ї інстанції і вважає їх правильними, з
огляду на наступне.

Так, як слідує з положень ст.1 Закону
України «Про виконавче провадження»,
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Відповідно до вимог ст.3 Закону України
«Про виконавче провадження» (в
редакції, яка діяла на час спірних
правовідносин), примусове виконання
рішень державною виконавчою службою
здійснюється на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.
Державною виконавчою службою
підлягають виконанню рішення інших
органів державної влади у випадках,
якщо за законом їх виконання покладено
на державну виконавчу службу.

Управління Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі Херсонської
області, яке є стягувачем по спірному
виконавчому провадженню, в свою чергу,
є органом виконавчої влади, який
здійснює повноваження, покладені на
нього п.12 Прикінцевих положень Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» і
«Положенням про Пенсійний фонд
України» (затв. Указом Президента
України від 01.03.2001р. №121/2001).

У відповідності до п.12 Прикінцевих
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», у період до перетворення
Пенсійного фонду України в
неприбуткову самоврядну організацію,
він функціонує як центральний орган
виконавчої влади на підставі норм
цього Закону (крім норм, зазначених в
абзаці шостому пункту 1 цього розділу)
та «Положенням про Пенсійний фонд
України» №121/2001.

Згідно зі ст.1 «Положення про Пенсійний
фонд України» (яке було чинним на час
спірних правовідносин), Пенсійний фонд
України є центральним органом
виконавчої влади, що здійснює
керівництво та управління солідарною
системою загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування,
провадить збір, акумуляцію та облік
страхових внесків, призначає пенсії та
готує документи для їх виплати,
забезпечує своєчасне і в повному
обсязі фінансування та виплату пенсій,
допомоги на поховання, інших
соціальних виплат, які згідно із
законодавством здійснюються за
рахунок коштів Пенсійного фонду
України, здійснює контроль за цільовим
використанням коштів Пенсійного фонду
України. Діяльність Пенсійного фонду
України спрямовується та
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра праці та
соціальної політики України.

Відповідно ж до ст.15 Положення,
Пенсійний фонд України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
утворені в установленому порядку
головні управління Пенсійного фонду
України в АР Крим, областях, містах
Києві, Севастополі, та управління
Пенсійного фонду України в районах,
містах і районах у містах.

Таким чином, з системного аналізу
вказаних правових норм слідує, що
Управління Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі є державним
органом.

Крім того, судова колегія зазначає, що
положеннями ч.3 ст.106 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» передбачалося,
що територіальні органи Пенсійного
фонду за формою і у строки, визначені
правлінням Пенсійного фонду,
надсилають страхувальникам, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога
про сплату недоїмки є виконавчим
документом. Протягом 10 (десяти) робочих
днів із дня одержання вимоги про сплату
недоїмки страхувальник зобов'язаний
сплатити суми недоїмки та суми
фінансових санкцій. У разі якщо
страхувальник, який одержав вимогу
територіального органу Пенсійного
фонду про сплату недоїмки і протягом
десяти робочих днів після її отримання
не сплатив зазначену у вимозі суму
недоїмки разом з застосованою до нього
фінансовою санкцією, включеної до
вимоги, або не узгодив вимогу з
відповідним органом Пенсійного фонду,
або не оскаржив вимогу в судовому
порядку, а також у разі, якщо
страхувальник узгодив вимогу, але не
сплатив узгоджену суму недоїмки
протягом десяти робочих днів після
отримання узгодженої вимоги,
відповідний орган Пенсійного фонду
звертається в установленому законом
порядку і подає вимогу про сплату
недоїмки до відповідного підрозділу
державної виконавчої служби. У
зазначених випадках орган Пенсійного
фонду також має право звернутися до
суду чи господарського суду з позовом
про стягнення недоїмки.

В подальшому, у зв'язку з прийняттям
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» від
08.07.2010р. №2464-VI, ч.3 ст.106 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» дійсно втратила
чинність з 01.01.2011р.

Однак, разом з тим, ст.25 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» визначає, що
територіальний орган Пенсійного фонду
у порядку, за формою і в строки,
встановлені Пенсійним фондом за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога
про сплату недоїмки є виконавчим
документом.

А відповідно до ч. 5 ст. 25 Закону № 2464-VI,
вимога територіального органу
Пенсійного фонду про сплату недоїмки
або рішення суду щодо стягнення суми
недоїмки виконується державною
виконавчою службою в порядку,
встановленому законом.

Отже, з аналізу вказаних вище норм
діючого законодавства слідує, що
вимога Управління Пенсійного фонду про
сплату боргу (т.б. єдиного соціального
внеску) за своїм правовим характером є
виконавчим документом, який підлягає
виконанню органами державної
виконавчої служби.

Статтею 19 Закону України «Про
виконавче провадження» (в редакції, яка
діяла на час спірних правовідносин)
передбачено, що у виконавчому
документі повинні бути зазначені: 1)
назва документа, дата видачі та
найменування органу, посадової особи,
що видали документ; 2) дата і номер
рішення, за яким видано виконавчий
документ; 3) найменування (для юридичних
осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по
батькові за його наявності для
фізичних осіб) стягувача і боржника, їх
місцезнаходження (для юридичних осіб)
або місце проживання чи перебування
(для фізичних осіб), ідентифікаційний
код суб'єкта господарської діяльності
стягувача та боржника за його
наявності (для юридичних осіб),
індивідуальний ідентифікаційний номер
стягувача та боржника за його
наявності (для фізичних осіб -
платників податків), а також інші
відомості, якщо вони відомі суду чи
іншому органу, що видав виконавчий
документ, які ідентифікують стягувача
та боржника чи можуть сприяти
примусовому виконанню, такі як дата і
місце народження боржника та його
місце роботи (для фізичних осіб),
місцезнаходження майна боржника тощо;
4) резолютивна частина рішення; 5) дата
набрання чинності рішенням; 6) строк
пред'явлення виконавчого документа до
виконання. Виконавчий документ має
бути підписаний уповноваженою
посадовою особою і скріплений
печаткою.

Положеннями ст.24 Закону України «Про
виконавче провадження» (в редакція, яка
діяла на час спірних правовідносин)
визначено, що державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення
виконавчого документу до виконання і
цей документ відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, та
пред'явлений до виконання до органу
державної виконавчої служби за
належним місцем виконання рішення.
Державний виконавець у 3-денний строк з
дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. В
постанові державний виконавець
встановлює строк для добровільного
виконання рішення, який не може
перевищувати семи днів, а рішень про
примусове виселення - п'ятнадцяти днів,
та попереджає боржника про примусове
виконання рішення після закінчення
встановленого строку зі стягненням з
нього виконавчого збору і витрат,
пов'язаних з провадженням виконавчих
дій, передбачених цим Законом.

Як встановлено судами обох інстанцій,
вимога Управління ПФУ у Дніпровському
районі про сплату боргу від 09.11.2010р.
№Ф-209 цілком відповідає вимогам, які
пред'являються до виконавчого
документа (т.б. ст.25 Закону України
№2464-VІ та ст.18 Закону України «Про
виконавче провадження»), строк
пред'явлення її до виконання не
закінчився, вказаний виконавчий
документ пред'явлений до органу
державної виконавчої служби за
належним місцем виконання, а тому,
державний виконавець повинен був
прийняти цю вимогу про сплату боргу та
відкрити виконавче провадження.

Таким чином, судова колегія, як і суд 1-ї
інстанції вважає, що відповідач, при
винесенні спірної постанови про
відкриття виконавчого провадження, в
даному випадку, діяв на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
визначені Конституцією та законами
України, а тому, відповідно, позовні
вимоги є необґрунтованими та дійсно не
підлягають задоволенню.

До того ж, слід зазначити, що згідно із
приписами ст.ст.11,71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, у відповідності до
ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які
є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія приходить до висновку, що суд
першої інстанції порушень
матеріального і процесуального права
при вирішенні даної справи не допустив,
вірно встановив фактичні обставини
справи та надав їм належної правової
оцінки. Наведені ж у скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
невірному трактуванні норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України,
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції має право залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Отже, оскільки судом першої інстанції
правильно встановлено обставини
справи та ухвалено судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів,
діючи в межах позовних вимог та
апеляційної скарги та відповідно до
ст.200 КАС України, залишає апеляційну
скаргу без задоволення, а постанову
окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову Херсонського
окружного адміністративного суду від 06
лютого 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Адміністративного Суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Ю.В. Осіпов

Судді:
О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко