Справа № 2а-6488/08/0770
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
Справа №
9104/5620/12

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Шавеля Р.М.,

суддів
Костіва М.В. та Савицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у м.Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Ужгородському районі
Закарпатської обл. на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 18.12.2009р. в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Ужгородському районі
Закарпатської обл. про зобов'язання
провести нарахування і виплату
підвищення до пенсії, -

В С Т А Н О В И Л А:

18.12.2008р. ОСОБА_1 (надалі - позивач)
звернувся до суду з адміністративним
позовом, у якому просив зобов'язати
управління Пенсійного фонду України в
Ужгородському районі Закарпатської
обл. (надалі - відповідач, пенсійний
орган) нарахувати та виплатити йому
підвищення до пенсії в розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком
за 2006-2008рр., відповідно до ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», з врахуванням ч.1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 18.12.2009р.
позов задоволено частково, визнано
протиправними дії пенсійного органу
щодо ненарахування та невиплати
підвищення до пенсії; зобов'язано
відповідача здійснити нарахування і
виплатити позивачу підвищення до
пенсії у розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком, як дитині
війни, за період з 18.12.2007р. по 31.12.2007р.
включно, на підставі положень ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», із врахуванням ч.1 ст.28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»; в задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із постановою суду, її
оскаржив пенсійний орган, який
покликаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, просить постанову суду першої
інстанції скасувати, прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що чинним
законодавством не встановлено розміру
мінімальної пенсії за віком, з якого
повинно обчислюватися підвищення
пенсії за віком дітям війни; приписами
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» не визначено, які органи
зобов'язані виплачувати спірне
підвищення, за рахунок яких коштів і
джерел, в якому порядку та яким чином
обчислювати вказаний розмір.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання на виклик суду не
з'явилися, а відтак на підставі п.2 ч.1
ст.197 КАС України суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга не
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Приймаючи рішення по справі, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про підставність та обґрунтованість
заявлених позовних вимог, при цьому
правильно визначив період часу, за який
вказані вимоги підлягають задоволенню.

Безспірно встановлено, що позивач
відноситься до категорії громадян,
яким встановлено статус дитини війни,
відповідно до ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» (у
редакції, що була чинною на час
виникнення спірних правовідносин)
останній має право на отримання
підвищення виплачуваної йому пенсії за
віком.

Положеннями п.17 ст.77 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2006
рік» було зупинено на 2006 рік дію ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни». Відповідно до Закону
України від 19.01.2006р. «Про внесення змін
до Закону України «Про Державний
бюджет України на 2006 рік» п.17 ст.77 цього
Закону був виключений, з одночасним
викладенням ст.110 цього Закону в новій
редакції, відповідно до якої пільги
дітям війни, передбачені ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», запроваджуються у 2006 році
поетапно, за результатами виконання
бюджету у першому півріччі, у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України за погодженням з Комітетом
Верховної Ради України з питань
бюджету.

Положення ст.110 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік»,
Закону України «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2006 рік» на предмет
конституційності не розглядалися, у
встановленому порядку
неконституційними визнані не були та
своєї чинності не втратили; також
наведені в них умови для виплати пільг
дітям війни не настали.

Відповідно до ч.2 ст.95 Конституції
України виключно законом про Державний
бюджет України визначаються будь-які
видатки держави на загальносуспільні
потреби, розмір і цільове спрямування
цих видатків.

Оскільки чинним законодавством не було
визначено порядку нарахування і
виплати у 2006 році щомісячної державної
соціальної допомоги відповідно до ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», а Конституційний Суд
України не приймав рішень щодо
неконституційності Закону України
«Про Державний бюджет України на 2006
рік» (з наступними змінами і
доповненнями) повністю чи в окремих
його частинах, тому колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог щодо розглядуваного
підвищення до пенсії за 2006 рік.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 6-рп/2007 від 09.07.2007р. у справі № 1-29/2007
визнано такими, що не відповідають
Конституції України положення п.12 ст.71,
ст.111 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік», якими було
зупинено на 2007 рік дію ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», із вказівкою на те, що дане
рішення Конституційного Суду України
має преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними
позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень
статей зазначених законів, що визнані
неконституційними.

Оскільки дія ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» була
відновлена з 09.07.2007р., позивачу протягом
2007 року не виплачувалося підвищення до
пенсії згідно вказаної норми Закону,
тому колегія суддів приходить до
висновку про підставність позовних
вимог щодо зобов'язання провести
нарахування і виплату щомісячного
підвищення до пенсії в розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» за
період з 09.07.2007р. до 31.12.2007р. включно, з
урахуванням проведених виплат за
вказаний період.

Визначений в рішенні суду першої
інстанції період часу, за який
задоволено позовні вимоги, обчислений
судом першої інстанції із дотриманням
вимог ст.ст.99, 100 КАС України (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин); визначення кінцевої
дати здійснення перерахунку
відповідачем розміру призначених
позивачу виплат відповідає вимогам
визначеності судового рішення щодо меж
зазначених нарахування та виплат.

У зв'язку з тим, що функції з
призначення, нарахування та виплати
пенсії позивача здійснює Пенсійний
фонд України в особі відповідача, а
також виходячи з вимог п.15 Положення
про Пенсійний фонду України, затв.
постановою КМ України № 1261 від 24.10.2007р.,
відповідний обов'язок слід покласти на
відповідача у справі.

В частині доводів апелянта колегія
суддів враховує, що питання
фінансування відповідних видатків з
державного бюджету не виступає
предметом даного спору; проблеми
надання бюджетних коштів пенсійному
органу для виконання покладених на
нього обов'язків у справах цієї
категорії виходять за межі заявлених
вимог; також суд першої інстанції не
ухвалював рішення про проведення
виплат з власних джерел фінансування
пенсійного органу, а тому покликання
останнього на можливість нецільового
використання коштів Пенсійного фонду
України є безпідставними.

Покликання апелянта про неправильне
застосування судом вимог ч.1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
колегія суддів до уваги не приймає,
оскільки розмір мінімальної пенсії за
віком визначається за правилами лише
цього Закону, чинним законодавством
інший мінімальний розмір пенсії за
віком не визначений, тому слід
застосовувати цей розмір.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку про те, що
заявлений позов підлягає до часткового
задоволення з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.ст.160, 195-197, п.1 ч.1 ст.198, ст.200,
п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Ужгородському районі Закарпатської
обл. на постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від
18.12.2009р. в адміністративній справі №
2а-6488/08 залишити без задоволення, а
згадану постанову суду - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, та може бути оскаржена
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя:

Р.М. Шавель

Судді:

М.В. Костів

Н.В. Савицька