Справа № 807/2786/13-а
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року
Справа №
876/14663/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

за участю секретаря судового засідання
Саламаха О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26 вересня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року позивач - ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
Державної міграційної служби України,
в якому, з урахуванням зміни позовних
вимог, просить скасувати рішення
відповідача про відмову у визнанні її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; зобов'язати
відповідача прийняти рішення про
визнання її біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26 вересня
2013 року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що позивач, у разі
повернення до Республіки Узбекистан,
не може зазнати серйозної шкоди, яка є
такою, що підпадає під заборону статті 3
Європейської конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, під
перелік підстав для надання
додаткового захисту згідно п. В
Європейської Директиви ЄС 2004/83/ЄС від
29.04.2004 року, а відповідно і під
визначення пункту 13 частини 1 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Разом з тим, позивач ніколи не була
членом жодної політичної партії,
релігійної, військової чи
громадянської організації та за жодною
із конвенційних ознак в країні
походження не переслідувалася.

Таким чином, суд першої інстанції
вважає, що позивач не навела достатньої
аргументації своїм побоюванням, або
інших доказів того, що ці побоювання є
обгрунтованими. У зв'язку з тим, що
жодного конкретного факту особистого
переслідування за конвенційними
ознаками позивачем не наведено, аналіз
матеріалів справи свідчить, що її
побоювання стати жертвою
переслідування з боку родини є
необгрунтованими. Позивач прибула до
України не через загрозу своєму життю,
безпеці чи свободі в країні походження,
а з особистих причин.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
незаконною, прийнятою з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, представник позивача ОСОБА_1
оскаржив її, подавши апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26 вересня
2013 року та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт зазначає, що побоювання
позивачки, яка спочатку стала жертвою
насильства через зґвалтування, а потім
переслідувалася членами родини, що
виражалося в систематичному знущанні,
приниженні та застосуванні фізичної
сили через побиття та зазнала
переслідування та нелюдського
поводження є підставними і
підтверджуються інформацією про
країну походження. Суд першої
інстанції проігнорував інформацію про
країну походження, що стосувалася суті
заяви позивача і мала б бути оцінена, як
доказ у справі.

Апелянт звертає увагу, що рішення
міграційної служби прийняте всупереч
вимогам законодавства, без вивчення
інформації про те, що заявнику може
бути завдано серйозної шкоди. Також суд
не звернув уваги, що інформація про
країну походження, наведена у висновку
міграційної служби від 16.07.2013 року, має
загальний характер, є вибірковою і не
співвідноситься із змістом заяви.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Спеціальним законом, який визначає
порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні, є Закон
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до положень п. 1 ч. 1. ст. 1
Закону, біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка
потребує додаткового захисту - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Управлінням Верховного комісара
Організації Об'єднаних Націй у справах
біженців видано Керівництво по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженців (відповідно до
Конвенції про статус біженця 1951 року та
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року) (Женева, 1992), згідно якого процес
визначення статусу біженця проходить в
два етапи: 1) визначення фактів, які
відносяться до справи та 2)
встановлення чи відповідають такі
факти положенням Конвенції про статус
біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951
року) та Протоколу щодо статусу
біженців 1967 року (далі - Протокол 1967
року).

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу від 29 квітня 2009 року «Про
мінімальні стандарти кваліфікації
громадян третіх країн та осіб без
громадянства як біженців чи осіб, що
потребують іншої форми міжнародного
захисту, та суть захисту, що надається»,
яка використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутності поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Порядок набуття статусу біженця
врегульовано частиною 1 статті 5 Закону
згідно якої особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні, перетнула
державний кордон України в порядку,
встановленому законодавством України,
повинна протягом п'яти робочих днів
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У відповідності до абзаців 4 та 6
частини 1 статті 6 Закону не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону відсутні, а
також така, яка до прибуття в Україну з
наміром бути визнаною біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перебувала в третій безпечній
країні.

Згідно пункту 22 частини 1 статті 1
Закону третя безпечна країна - країна, в
якій особа перебувала до прибуття в
Україну, крім випадків транзитного
проїзду через територію такої країни, і
могла звернутися з клопотанням про
визнання біженцем чи особою, яка
потребує додаткового захисту.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішує покинути країну і
стала біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що 05.11.2012 року
громадянка Республіки Узбекистан
ОСОБА_2 звернулась до ГУ ДМС України в
Закарпатській області із заявою щодо
надання їй статусу біженця або особи,
яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду матеріалів
справи громадянки Узбекистану ОСОБА_2
встановлено, що позивачка ІНФОРМАЦІЯ_1,
уроженка с. А.Хидирова, р-н Шовот
Хоремзької області Республіки
Узбекистан. До виїзду з країни
громадянської належності мешкала у
АДРЕСА_1. Позивач також надала копію
національного паспорту НОМЕР_1 та
оригінал проїзного документу на
повернення до Узбекистану, а також
повідомила, що належить до
національності узбечка, сповідує іслам
сунітського толку, освіта середня
професійно- технічна, товарознавець,
вдова. У країні громадянської
належності у позивача залишились три
брати та три сестри.

Під час розгляду заяви та проведення
співбесіди із позивачкою органом
міграційної служби було встановлено,
що основною причиною, яка спонукала
позивача виїхати з країни
громадянської належності було
переслідування заявниці з боку родичів
через порушення нею норм релігії та
моралі.

У співбесіді від 01.06.2013 року позивачка
стверджує, що після поїздки брата у
відрядження до м. Самари змінилось
ставлення її близьких до неї, так як
брат дізнався про історію її
зґвалтування. Однак пояснити, як саме і
від кого він дізнався, заявниця не може,
а тільки висловлює припущення, а також
не може підтвердити факт, що брат
взагалі знає про цей випадок.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що між позивачем та її
братом, які проживали в одному будинку,
виникли майнові інтереси. Тому
конфлікт з братом міг бути, як через
випадок із зґвалтуванням, так і через
майнову зацікавленість. Вищенаведене
свідчить, про можливу наявність у сім'ї
ОСОБА_2 родинного конфлікту. Однак цей
конфлікт не є підставою для
міжнародного захисту.

У протоколі співбесіди від 01.06.2013 року
позивач зазначила, що з приводу побиття
її братом вона зверталася із заявою в
міліцію. Справу було передано на
розгляд суду і на брата накладено
адміністративне стягнення.

Таким чином, вищенаведене свідчить, що
позивач мала можливість тоді і може
зараз скористатися захистом своєї
держави. Також варто звернути увагу, що
з моменту, коли трапився неприємний
випадок, пройшло вже більше 20 років, а
тому позивачка при поверненні в країну
свого походження, будучи самостійною,
незалежною і в певному віці особою не
повинна обов'язково проживати з братом
та його сім'єю.

Основною причиною переслідування
родиною позивач вказує на порушення
нею норм релігії та моралі. Разом з тим,
з аналізу по країні походження
вбачається, що в країні норми моралі
вже не такі суворі, як були раніше. Не
має підтверджень, крім припущень
позивача, що члени родини будуть
переслідувати її за те, що сталося
більше 20 років тому.

Водночас слід зазначити, що згідно
співбесіди від 16.11.2012 року виникнення
причин звернення за захистом в Україні
у позивача з'явились після того, як вона
звернулась за продовженням строку дії
громадянського паспорта до Посольства
Республіки Узбекистан в Україні, який
потрібен для посвідки на проживання в
Україні. До цього часу причин для
звернення за захистом у позивачки не
виникало.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що
відомості, які надала позивачка, носять
загальний характер та не підтверджують
наявність переслідувань відносно неї
ні за релігійними, ні за політичними
переконаннями.

Частиною 11 статті 9 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачено, що після вивчення
документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

З наведеного можна зробити висновок
про те, що відповідачем вмотивовано
відмовлено позивачці у визнанні її
біженцем або особою, яка потребують
додаткового захисту в Україні.

Тобто, при перевірці об'єктивної
сторони обґрунтованого побоювання
стати жертвою переслідувань
відповідачем не було встановлено
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання позивача є реальними.

Отже, при прийнятті рішення
відповідачем було проведено збір та
аналіз інформації про країну
походження, про особу заявника та інші
обставини необхідні для прийняття
такого і обґрунтовано прийнято рішення
про відмову у наданні статусу біженця
або визнання особою, яка потребує
додаткового захисту.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, а доводи апелянта на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 залишити без задоволення, а
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26 вересня
2013 року у справі №807/2786/13-а за позовом
ОСОБА_2 до Державної міграційної служби
України про скасування рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту та
зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів з дня
складання у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б.Хобор

Р.П. Сеник

Повний текст ухвали виготовлено та
підписано 21.01.2014 року.