Справа № 2а-1178/12/2170
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2014 р.Справа № 2а-1178/12/2170

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції:
Анісімов О.В.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка
В.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Одесі апеляційну
скаргу Цюрупинського районного
відділу УМВС України в Херсонській
області на постанову Херсонського
окружного адміністративного суду від 07
травня 2012 року за позовом адвоката
ОСОБА_1 до Цюрупинського районного
відділу УМВС України в Херсонській
області про визнання протиправними дій
та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

09.04.2012р. адвокат ОСОБА_1 звернувся до
Херсонського окружного
адміністративного суду із позовом до
Цюрупинського РВ УМВС України в
Херсонській області, в якому просив суд
визнати протиправними дії відповідача,
пов'язані з ненаданням повної
відповіді на його запит від 03.01.2012 року
№02-01/12, а також зобов'язати райвідділ
виконати цей запит в повному обсязі,
надавши відповідь по всіх зазначених в
ньому питаннях.

Позовні вимоги позивач мотивував тим,
що у зв'язку зі здійсненням ним
професійної діяльності - адвоката, він,
маючи довіреність від матері померлого
затриманого ОСОБА_2, звернувся до
Цюрупинського РВ УМВС України в
Херсонській області з письмовим
запитом №02-01/12 від 03.01.2012 року з
проханням надати йому усю вичерпну
інформацію стосовно затримання та
тримання в ІТТ ОСОБА_2, який після
конвоювання з ІТТ до Херсонського
слідчого ізолятору ІНФОРМАЦІЯ_1.
раптово помер. Однак, 09.02.2012 року він
отримав неповну відповідь, в якій
відповідач, посилаючись на наказ МВС
України №60-ДСК від 20.01.2005р., відповів
йому не на всі запитання і, відповідно,
не надав вичерпну інформацію.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 07 травня 2012
року позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано
протиправними дії Цюрупинського
районного відділу УМВС України в
Херсонській області щодо ненадання у
повному обсязі відповіді на запит
ОСОБА_1 №02-01/12 від 03.01.2012 року.
Зобов'язано Цюрупинський районний
відділ Управління МВС України в
Херсонській області надати вичерпну
відповідь на запит ОСОБА_1 №02-01/12 від
03.01.2012 року по всіх визначених у ньому
питань.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду 1-ї інстанції,
начальник Цюрупинського РВ УМВС
України в Херсонській області 04.07.2012р.
подав апеляційну скаргу, в якій
зазначає, що судом, при винесенні
оскаржуваної постанови порушено норми
матеріального та процесуального права
та просить скасувати постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 07.05.2012 року
і прийняти нову постанову про відмову у
задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю
та /або неприбуття жодної з осіб, які
беруть участь у справі, сповіщених
належним чином про дату, час і місце
судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, судова
колегія приходить до висновку про
відсутність будь яких законних підстав
для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

Позивач - адвокат ОСОБА_1, здійснюючи
свою професійну діяльність, маючи
довіреність від матері померлого
затриманого ОСОБА_2, звернувся до
Цюрупинського РВ УМВС України в
Херсонській області з письмовими
запитами від 03.01.2012 року (№02-01/12) та
08.02.2012 року з проханням надати йому усю
вичерпну інформацію стосовно
затримання та тримання в ІТТ ОСОБА_2,
який після конвоювання з ІТТ до
Херсонського слідчого ізолятору
ІНФОРМАЦІЯ_1. раптово помер, а саме,
просив повідомити про дату та час
доставки ОСОБА_2 в ІТТ, закінчення його
утримання в ІТТ; вказати перелік
особистих речей ОСОБА_2, які були здані
в камеру зберігання при його доставці в
ІТТ, а також тих, які були передані
(переслані) при його етапуванні з ІТТ до
Херсонського СІ; кількість та дату
проведення зустрічей із захисником.

Крім того, ОСОБА_1 в своєму запиті також
просив надати йому завірені фотокопії
наступних документів, з відображенням
інформації тільки відносно ОСОБА_2, а
саме: протокол затримання, на підставі
якого ОСОБА_2 був доставлений в ІТТ;
записів з «Журналу первинного
обстеження осіб, яких доставляють в
ІТТ» і про первинне обстеження ОСОБА_2
при прийомі в ІТТ; записів із «Журналу
прийому передач, посилок, придбаних
продуктів харчування і предметів
першої необхідності» про передачу йому
рідними таких предметів; записів із
«Журналу реєстрації виводу затриманих
і взятих під варту осіб із камер», про
його вивід на зустрічі; в яких камерах,
з якою кількістю інших осіб та в який
період часу він утримувався, окремо для
кожної камери.

Однак, 09.02.2012 року позивач отримав від
відповідача відповідь за №56/859 від
23.01.2012 року, в якій йому було надано лише
частину з тих відомостей, які ним
запитувались. Інформацію ж про час
закінчення тримання ОСОБА_2 в ІТТ, про
перелік його особистих речей, що
здавалися до камери схову при його
прийманні в ІТТ та тих, які були надані
йому при його переводі з ІТТ до
Херсонського слідчого ізолятору
позивачу не було надано. Крім цього,
позивачу було відмовлено і у наданні
завірених фотокопій документів
зазначених у запиті з інформацією лише
відносно ОСОБА_2 з відсилкою на наказ
МВС України №60-ДСК від 20.01.2005р.,
оскільки запитувана інформація, на
думку відповідача, є інформацією для
службового користування.

Не погодившись з такими діями
відповідача, позивач оскаржив їх до
суду.

Вирішуючи справу по суті, суд першої
інстанції виходив з того, що дії
відповідача, як суб'єкта владних
повноважень, є протиправними та не
відповідаючими діючому законодавству,
в зв'язку із чим, позовні вимоги
підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційного суду,
уважно дослідивши матеріали справи та
наявні в них докази, погоджується з
цими висновками суду першої інстанції
і вважає їх обгрунтованими, виходячи з
наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Так, порядок здійснення та
забезпечення права кожного на доступ
до інформації, що знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, визначається Законом
України «Про доступ до публічної
інформації» від 13.01.2011р. №2939-VI.

Відповідно до приписів ч.3 ст.9
вказаного Закону №2939, органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, інші суб'єкти владних
повноважень мають складати переліки
відомостей, що становлять службову
інформацію, які не можуть бути
обмеженими у доступі.

На виконання цієї вимоги Закону №2939,
Міністерством внутрішніх справ
України складений відповідний
«Перелік відомостей, що становлять
службову інформацію в системі
Міністерства внутрішніх справ», який
затверджений наказом МВС України №309
від 09.06.2011 року.

Слід зазначити, що вказаний Перелік є
відкритим для загального доступу та не
містить інформацію про ізолятори
тимчасового тримання. Тобто інформація
про умови тримання осіб в ІТТ та щодо
отримання нею продуктів харчування та
одягу не може бути інформацією з
обмеженим доступом.

Таким чином, посилання відповідача у
своїй відповіді від 23.12.2012 року на наказ
МВС України №60-ДСК від 20.01.2005 року, на
думку судів обох інстанцій, є
необгрунтованим, оскільки питання
віднесення відомостей, отриманих або
створених в діяльності органів МВС
України регулюється іншим нормативним
актом.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.6 Закону
№2939, до публічної інформації з
обмеженим доступом може бути віднесено
конфіденційну, таємну та службову
інформації. Частиною 2 ст.6 Закону №2939
встановлено рамки обмеження доступу до
публічної інформації, лише при
дотриманні сукупності наступних вимог:
виключно в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушення чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя;
розголошення інформації може завдати
істотної шкоди цим інтересам; шкода від
оприлюднення такої інформації
переважає суспільний інтерес в її
отриманні.

Як видно з матеріалів справи та самого
позову, позивач вважає (і з цим
погоджується і суд), що у запитуваній
ним інформації відсутня не лише
сукупність, а й жодна із вказаних у
Законі трьох вимог, оскільки ОСОБА_2
помер, і відповідно, кримінальну справу
відносно нього закрито, а відтак, вона
не є і не буде в майбутньому предметом
досудового чи судового слідства. До
того ж, є очевидний суспільний інтерес
у наданні такої інформації, оскільки
вона запитана для з'ясування усіх
обставин, що привели до раптової смерті
ОСОБА_2 під час його тримання під
вартою.

Так, як вже зазначалося вище, Законом
№2939 визначено порядок здійснення та
забезпечення права кожного на доступ
до інформації, що знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом, та інформації, що становить
суспільний інтерес.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1 Закону №2939,
під «публічною інформацією» розуміють
відображену та задокументовану
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом.

Як вбачається з матеріалів справи та
письмових запитів позивача від 03.01.2012
року та 08.02.2012 року, останнім на адресу
РВ УМВС було спрямовано ці запити щодо
надання вичерпної інформації про дату
та час доставки ОСОБА_2 в ІТТ та
закінчення його утримання в ІТТ; про
перелік особистих речей ОСОБА_2, які
були здані в камеру зберігання при його
доставці в ІТТ, а також тих, які були
передані (переслані) при його
етапуванні з ІТТ до ХСІ; про кількість
та дату проведення зустрічей із
захисником.

Крім цього, позивач просив надати йому
завірені фотокопії документів з
відображенням інформації тільки
відносно ОСОБА_2, а саме: протоколу
затримання, на підставі якого ОСОБА_2
був доставлений в ІТТ; записів з
Журналу первинного обстеження осіб,
яких доставляють в ІТТ і про первинне
обстеження ОСОБА_2 при прийомі в ІТТ;
записів із Журналу прийому передач,
посилок, придбаних продуктів
харчування і предметів першої
необхідності, про передачу йому
рідними таких предметів; записів із
Журналу реєстрації виводу затриманих і
взятих під варту осіб із камер, про його
вивід на зустрічі; в яких камерах, з
якою кількістю інших осіб та в який
період часу він утримувався, окремо для
кожної камери.

Таким чином, проаналізувавши зміст
зазначених запитів, судова колегія, як
і суд 1-ї інстанції, вважає, що
запитувана в цих запитах інформація в
розумінні Закону №2939 є публічною
інформацією, оскільки вона була
отримана та створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків, і при
цьому, вона становить суспільний
інтерес та одночасно не є такою, що має
бути отримана на підставі Закону
України «Про звернення громадян»
№393/96-ВР.

Тобто, порядок до її доступу
регулюється саме Законом №2939.

Як вже зазначалося, зі змісту позову та
додатків до нього, позивач є адвокатом,
який представляє інтереси матері
померлого ОСОБА_2 - ОСОБА_3

А згідно із ст.6 Закону України «Про
адвокатуру» №2887-ХІІ, при здійсненні
професійної діяльності, адвокат. в т.ч.
має право представляти і захищати
права та інтереси громадян і юридичних
осіб за їх дорученням у всіх органах,
підприємствах, установах і
організаціях, до компетенції яких
входить вирішення відповідних питань,
збирати відомості про факти, які можуть
бути використані як докази в цивільних,
господарських, кримінальних справах і
справах про адміністративні
правопорушення, зокрема запитувати і
отримувати документи або їх копії від
підприємства, установ, організацій,
об'єднань.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.7 Закону
№2887, при здійсненні своїх професійних
обов'язків, адвокат зобов'язаний
неухильно додержуватися вимог чинного
законодавства, використовувати всі
передбачені законом засоби захисту
прав і законних інтересів громадян та
юридичних осіб і не має права
використовувати свої повноваження на
шкоду особі, в інтересах якої прийняв
доручення, та відмовитись від
прийнятого на себе захисту
підозрюваного, обвинуваченого,
підсудного.

Тобто, при зверненні до РВ УМВС,
позивач, в даному випадку, діяв в межах
повноважень, наданих йому Законом №2887,
з метою встановлення об'єктивної
істини смерті затриманого ОСОБА_2, при
цьому використовуючи можливі
законодавчо встановлені засоби для
оперативного отримання необхідної
інформації.

Як видно з матеріалів справи, на запити
позивача від 03.01.2012 року та 08.02.2012 року
відповідачем було надано лише одну
відповідь від 23.01.2012 року №56/859,
відповідно до змісту якої,
інформаційний запит ОСОБА_1 було
задоволено частково, а саме надана лише
інформація щодо періоду утримання
ОСОБА_2 в ІТТ та про правові підстави
його затримання і щодо проведення з ним
слідчих дій та його зустрічей із
захисником. В іншій частині відповідач
в задоволені інформаційного запиту
фактично відмовив, мотивуючи це тим, що
така інформація (в т.ч. документація,
яка витребовувалась), на підставі
наказу МВС України №60-ДСК від 20.01.2005р., є
інформацією для службового
користування.

Проте, суд 2-ї інстанції, як і окружний
суд, вважає, що така позиція
відповідача є законодавчо
необґрунтованою, а отже протиправною.

Так, відповідно до ст.5 Закону України
«Про інформацію» №2657-ХІІ, який є
законом загальної дії у відносинах
інформування, кожен має право на
інформацію, що передбачає можливість
вільного одержання, використання,
поширення, зберігання та захисту
інформації, необхідної для реалізації
своїх прав, свобод і законних
інтересів.

Згідно ст.34 Конституції України, кожен
має право вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір. Здійснення цих
прав може бути обмеженим законом в
інтересах національної безпеки,
територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету у
неупередженості правосуддя.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону №2939,
публічна інформація є відкритою, крім
випадків, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.20 Закону №2657, за порядком
доступу інформація поділяється на
відкриту інформацію та інформацію з
обмеженим доступом.

Статтею 6 Закону №2939 визначено, що до
інформації з обмеженим доступом
віднесено конфіденційну, таємну та
службову інформацію. При цьому,
обмеження у доступі до інформації
здійснюється відповідно до закону при
дотримані сукупності таких вимог:
виключно в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушення чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя;
розголошення інформації може завдати
істотної шкоди цим інтересам; шкода від
оприлюднення такої інформації
переважає суспільний інтерес в її
отриманні.

Отже, за таких обставин, апеляційний
суд вважає, що інформація яку запитував
позивач у відповідача не є такою, яка
може бути обмежена на підставі
викладених вимог, так як з матеріалів
справи, в т.ч. із відповіді на запит РВ
УМВС не вбачається, яким чином
оголошення зазначеної інформація може
нашкодити інтересам національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.9 Закону
№2939, до службової інформації може
належати інформація, що міститься в
документах суб'єктів владних
повноважень, які становлять
внутрівідомчу службову
кореспонденцію, доповідні записки,
рекомендації, якщо вони пов'язані з
розробкою напряму діяльності установи
або здійсненням контрольних,
наглядових функцій органами державної
влади, процесом прийняття рішень і
передують публічному обговоренню
та/або прийняттю рішень; зібрана в
процесі оперативно-розшукової,
контр-розвідувальної діяльності, у
сфері оборони країни, яку не віднесено
до державної таємниці.

А у відповідності до ч.3 зазначеної
статті, перелік відомостей, що
становлять службову інформацію, який
складається органами державної влади,
органами місцевого самоврядування,
іншими суб'єктами владних повноважень,
у тому числі на виконання делегованих
повноважень, не може бути обмеженим у
доступі.

Як вже зазначалося вище, на виконання
зазначеної норми Закону, наказом МВС
України від 09.06.2011р. №309 було
затверджено «Перелік відомостей, що
становлять службову інформацію в
системі Міністерства внутрішніх
справ».

Також, суд зазначає, що відповідно до
ст.11 Закону України «Про міліцію» від
20.12.1990р. №565-ХІІ та наказу МВС України
від 02.12.2008р. №638 «Про затвердження
Правил внутрішнього розпорядку в
ізоляторах тимчасового тримання
органів внутрішніх справ України» від
02.12.2008р. №638, Ізолятори тимчасового
тримання є спеціальними установами
міліції, тобто входять в систему
Міністерства внутрішніх справ.

Отже, відповідно до змісту вказаного
Переліку №309, публічна інформація, яка
була створена та отримана в процесі
виконання посадовими особами ІТТ своїх
обов'язків не відноситься до такої, що
становить службову інформацію, а отже
вона є відкритою.

Посилання ж відповідача в своєму листі
від 23.01.2012 року №56/859 на наказ МВС
України №60-ДСК від 20.01.2005 року, суд
вважає необґрунтованим, так як він не є
наказом, який регулює питання
отримання публічної інформації та
віднесення тої чи іншої інформації до
такої, що становить службову
інформацію, а регулює виключно порядок
роботи ізоляторів тимчасового
тримання органів внутрішніх справ
України та організацію конвоювання
затриманих під варту осіб в органах
внутрішніх справ України.

Належним же наказом, який регулює
питання віднесення тої чи іншої
інформації до такої, що становить
службову інформацію є саме наказ МВС
України №309 від 09.06.2011 року, який
розроблений в т.ч. на виконання Закону
№2939 та містить вичерпний перелік
відомостей, що становлять службову
інформацію в системі Міністерства
внутрішніх справ.

Крім цього, відповідно до змісту вимог
ч.4 ст.13 Закону №2939, усі розпорядники
інформації незалежно від
нормативно-правового акта, на підставі
якого вони діють, при вирішенні питань
щодо доступу до інформації мають
керуватися цим Законом, а відповідно до
п.2 Прикінцевих положень цього ж Закону
до приведення законодавства України у
відповідність із цим Законом акти
законодавства України застосовуються
в частині, що не суперечить цьому
Закону.

Таким чином, враховуючи те, що до наказу
МВС України №60-ДСК від 20.01.2005 року зміни
після набрання чинності Законом №2939 не
вносились, то відповідно, він не може
застосовуватись до виниклих
правовідносинах в частині, що
суперечать Закону №2939.

Отже, на підставі вказаного, суд вважає,
що відповідач при відмові у наданні
повної відповіді на запит ОСОБА_1 діяв
неправомірно.

В зв'язку з зазначеним, апеляційний суд,
як і суд 1-ї інстанції, вважає, що
відповідач зобов'язаний надати на
адресу позивачу вичерпну відповідь на
його інформаційний запит від 03.02.2012
року, при цьому врахувавши, що останній,
на підставі наявних у нього
повноважень, має право на отримання
інформації виключно щодо особи ОСОБА_2,
права інших осіб, які утримувались в
ІТТ при цьому не можуть бути порушенні.

Слід вказати, що при прийнятті
остаточного рішення по даній справі,
судова колегія виходить із
конституційного права особи на
отримання, у встановленому законом
порядку, інформації, а також враховує
суспільний інтерес до інформації, яка
витребовується позивачем та мету її
подальшої реалізації.

До того ж, також слід зазначити, що
згідно із ст.ст.11,71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

А у відповідності до ч.2 ст.71 КАС
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову, що, в свою чергу, в даному
випадку, не було зроблено
представниками відповідача при
розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї
інстанцій.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія приходить до висновку про те,
що суд першої інстанції порушень
матеріального і процесуального права
при вирішенні даної справи не допустив,
вірно встановив фактичні обставини
справи та надав їм належної правової
оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі
доводи, правильність висновків суду не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
невірному трактуванні норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України,
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції має право залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів
апеляційного суду, діючи виключно в
межах заявлених позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, відповідно
до ст.200 КАС України, залишає апеляційну
скаргу без задоволення, а постанову
окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Цюрупинського
районного відділу УМВС України в
Херсонській області - залишити без
задоволення, а постанову Херсонського
окружного адміністративного суду від 07
травня 2012 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які брали
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Адміністративного Суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Ю.В. Осіпов

Судді:
О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко