Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 року м.
Київ К/9991/5244/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської Т.Ф.,

Малиніна
В.В.,

Ситникова О.Ф.,

провівши у порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Верховної
Ради України про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Верховної Ради
України на ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 9 грудня 2010 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року ОСОБА_4 пред'явив позов,
у якому просив суд визнати
протиправною відмову секретаря
приймальні Верховної Ради України
видати йому 14 червня 2010 року розписку
про отримання його скарги, а також
зобов'язати Верховну Раду України
видати копію цієї скарги, завірену
печаткою, на підтвердження її
отримання, із поясненнями секретаря
приймальні Верховної Ради України щодо
відмови надати розписку про отримання
скарги.

Ухвалою судді Київського окружного
адміністративного суду від 17
червня 2010 року ОСОБА_4 відмовлено у
відкритті провадження в
адміністративній справі з тих підстав,
що наявний у ній спір не підлягає
вирішенню в порядку адміністративного
судочинства.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 9 грудня 2010
року ухвалу судді Київського окружного
адміністративного суду від 17
червня 2010 року скасовано, а справу
повернуто до того ж суду для
продовження розгляду.

В обґрунтування касаційної скарги
представник Верховної Ради України
Лаптієв А.М. посилається на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування
постановленої ним ухвали та залишення
в силі ухвали суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та рішення, що
приймалися під час її розгляду, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з огляду на
таке.

Відмовляючи у відкритті провадження,
суддя суду першої інстанції зазначив,
що на вирішення суду поставлено
питання щодо правомірності відмови
працівника відділу з питань звернення
громадян Апарату Верховної Ради
України під час отримання від ОСОБА_4
скарги зробити на її копії відмітку про
отримання. Вчинення таких дій, на думку
судді суду першої інстанції, "не
створює публічно-правових відносин",
тому "відсутні підстави для виникнення
публічно-правового спору між Верховною
Радою та позивачем" і наявний у справі
спір не може вирішуватися в порядку
адміністративного судочинства.

Скасовуючи цю ухвалу, апеляційний суд
виходив з того, що позивач у своєму
позові фактично оскаржує
бездіяльність службової особи органу
державної влади - Верховної Ради
України щодо відмови зареєструвати
його скаргу належним чином. У зв'язку з
цим, висновок судді суду першої
інстанції щодо непоширення юрисдикції
адміністративного суду на вирішення
наявного у справі спору є помилковим.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком апеляційного суду, вважає
його законним та обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 55
Конституції України кожному
гарантується право на оскарження в
суді рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, посадових і
службових осіб.

Відповідно до частини другої статті 4
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

Частиною першою статті 2 КАС України
встановлено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Стаття 17 КАС України встановлює
категорії спорів, на які поширюється
компетенція адміністративних судів.

Зокрема, пунктом 1 частини другої
зазначеної статті визначено, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності. Вжитий у цій
процесуальній нормі термін "суб'єкт
владних повноважень", відповідно до
пункту 7 частини першої статті 3 цього ж
Кодексу, означає орган державної влади,
орган місцевого самоврядування, їхню
посадову чи службову особу, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Як роз'яснив Пленум Вищого
адміністративного суду України у
пунктах 2-4 своєї постанови від 20 травня
2013 року № 8 "Про окремі питання
юрисдикції адміністративних судів",
законодавство не містить визначення
терміна "публічно-правовий спір". Для
розгляду спору адміністративним судом
необхідно встановити його
публічно-правовий зміст (характер). Для
з'ясування характеру спору суди
повинні враховувати, що протилежним за
змістом є приватноправовий спір. Це
означає, що в основі розмежування
спорів лежить поділ права на публічне
та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми
до публічного права, а спору до
публічно-правового, суди повинні
враховувати загальнотеоретичні та
законодавчі критерії. Зокрема, за
змістом пункту 1 частини першої статті 3
КАС України у публічно-правовому спорі,
як правило, хоча б однією стороною є
орган виконавчої влади, орган
місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа або інший
суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що
спір набуває ознак публічно-правового
за умов не лише наявності серед
суб'єктів спору публічного органу чи
посадової особи, а й здійснення ним
(ними) у цих відносинах владних
управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного
судочинства владну управлінську
функцію необхідно розуміти як
діяльність усіх суб'єктів владних
повноважень з виконання покладених на
них Конституцією чи законами України
завдань.

Вирішуючи питання про визначення
юрисдикції адміністративних судів
щодо вирішення адміністративних справ,
суди повинні враховувати, що КАС
України встановлює такі правила
відмежування адміністративної
юрисдикції від інших видів юрисдикції:
1) понятійно-функціональне, тобто
визначення адміністративної справи, що
наведене у пункті 1 частини першої
статті 3 КАС України; 2) визначення видів
публічних правовідносин (управлінські
правовідносини та правовідносини,
пов'язані з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень),
зазначених у частині першій статті 17
КАС України; 3) встановлення
переліку публічно-правових спорів, що
підпадають під юрисдикцію
адміністративних судів (частина друга
статті 17 КАС України); 4)
встановлення переліку
публічно-правових справ, що не належать
до предмета адміністративної
юрисдикції (частина третя статті 17 КАС
України).

Оскільки у справі має місце спір
фізичної особи зі службовою особою
органу державної влади, предметом
якого є перевірка дій останнього,
вчинених при здійсненні владних
управлінських функцій, висновок
апеляційного суду про те, що вирішення
цього спору належить до компетенції
адміністративного суду є правильним.

Касаційна скарга представника
відповідача мотивована тим, що
Верховна Рада України, як орган
державної влади, є колегіальним
органом, який складає чотириста
п'ятдесят народних депутатів України і
за правовою природою є представницьким
органом державної влади, що здійснює
законодавчу владу в державі. Оскільки
владних управлінських функцій
відносно позивача Верховна Рада
України не здійснювала, а
правовідносини, у яких виник спір,
стосуються повноважень з прийняття
звернень громадян, їх розгляду та
надання відповідей на них, які входять
до компетенції її Апарату, який
відповідно до пункту 6 Положення про
нього, затвердженого розпорядженням
Голови Верховної Ради України від 31
травня 2000 року № 459, є окремою юридичною
особою, то між сторонами відсутні
спірні правовідносини, які потребують
вирішення у суді адміністративної
юрисдикції.

Такі доводи представника відповідача
заслуговують на увагу і є підставою для
заміни під час розгляду справи
первинного відповідача на належного,
відповідно до частини першої статті 52
КАС України. Втім, вони не спростовують
правильності висновку апеляційного
суду про те, що дана справа повинна
розглядатися судом адміністративної
юрисдикції.

Враховуючи, що доводи касаційної
скарги висновку суду апеляційної
інстанції не спростовують і останній
під час розгляду справи правильно
застосував норми матеріального права
та не порушив норм процесуального
права, то, згідно з правилами частини
першої статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підстави для скасування
ухваленого ним рішення відсутні.

Керуючись статтями 2201, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Верховної Ради
України залишити без задоволення, а
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 9 грудня 2010
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Судді
Т.Ф. Весельська

В.В. Малинін

О.Ф. Ситников