Справа № 826/20958/13-а
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2014-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Пащенка К.С., при секретарі судового
засідання Іконніковій О.Ю., розглянувши
у порядку письмового провадження
адміністративну справуза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Профіт
Продакшн»доДержавної податкової
інспекції у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києвіпроскасування податкового
повідомлення-рішення,ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовною
заявою, в якій просить скасувати
податкове повідомлення-рішення
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив задовольнити позов у повному
Не зважаючи на належне повідомлення
про час та місце розгляду справи
відповідач явку своїх представників у
судові засідання 15.01.2014 та 23.01.2014 не
забезпечив, з урахуванням чого
адміністративна справа відповідно до
ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України розглядається
у порядку письмового провадження на
підставі наявних у ній доказів.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив наступне.
06.08.2013 за результатами проведення
документальної позапланової виїзної
перевірки ТОВ «Профіт Продакшн» щодо
підтвердження реального здійснення,
товарності, фінансово-господарських
операцій з ПП «Перша технічна
компанія» за період з 01.03.2012 по 31.03.2012
ДПІ у Деснянському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
складено Акт № 477/22-5/37502175 (далі - Акт
перевірки), яким встановлено порушення
позивачем п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п.п.
201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України та, як
наслідок, заниження податку на додану
вартість на загальну суму у розмірі 699,70
29.08.2013 на підставі Акту перевірки
відповідачем винесено податкове
зв'язку з порушенням п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6
ст. 198, п.п. 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України,
позивачу визначено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 699,70 грн., а також
застосовано штрафні (фінансові)
санкції у розмірі 174,93 грн.
Як встановлено судом, позивачу на
підставі усних домовленостей з ПП
«Перша технічна компанія» (далі -
Договір) поставлено відповідні товари
(роз'єми в асортименті), що
підтверджується належним чином
оформленими видатковою накладною від
16.05.2012 № РН-0000114 та податковою накладною
від 16.03.2012 № 25, копії яких наявні в
матеріалах справи. За результатами
вказаних господарських операцій
позивач сформував податковий кредит за
спірний період на загальну суму у
розмірі 699,70 грн. Позивач вказані товари
оплатив повністю, в тому числі
сплативши у їх ціні ПДВ у розмірі 699,70
грн., що підтверджується наявним в
матеріалах справи платіжним
дорученням від 16.03.2012 № 53 з відповідною
Водночас, з аналізу Акту перевірки
видно, що підставою для висновку
відповідача про порушення позивачем
п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 201.4, 201.6, 201.10
ст. 201 ПК України та, як наслідок,
заниження податку на додану вартість
на загальну суму у розмірі 699,70 грн.
стала встановлена ним нікчемність
вказаного Договору внаслідок
отримання акту ДПІ у Солом'янському
районі м. Києва від 02.04.2013 № 701/22.5-15/35757205
про неможливість проведення
зустрічної звірки ПП «Перша технічна
компанія» щодо підтвердження
господарських відносин із
постачальниками та покупцями за період
з 01.03.2012 по 31.03.2012, в якому, зокрема,
зазначено, що ПП «Перша технічна
компанія» відсутнє за податковою
адресою, про що складено відповідний
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
Згідно з ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним та
правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.
При цьому суд зауважує, що вчинення
платником податків дій, що мають своїм
результатом одержання податкової
вигоди (звільнення від оподаткування,
зменшення бази або ставки
оподаткування, одержання права на
залік або відшкодування податку на
додану вартість тощо), саме по собі не
означає, що відповідні правочини були
вчинені з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
Тому, для встановлення факту вчинення
правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, зокрема, з метою ухилення
від сплати податків, необхідно
встановити необґрунтованість
отриманої платником податків
податкової вигоди, наприклад,
внаслідок її виникнення не у зв'язку із
здійсненням реальної підприємницької
або іншої економічної діяльності.
При цьому, з огляду на принцип
персональної відповідальності
платника податку право на податковий
кредит не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами. Тобто якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи, а тому сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі
внаслідок ухилення від сплати) не може
бути підставою для відмови у праві
платника податку на податковий кредит
за наявності факту здійснення
господарської операції.
Оскільки наслідки в податковому обліку
платника створюють лише реально
вчинені господарські операції, тобто
такі, що пов'язані з рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника, та відповідають
змісту, відображеному в укладених
платником податку договорах, то факт
виконання поставки товару входить до
предмету доказування у справі.
Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
За змістом інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 № 742/11/13-11, при дослідженні факту
здійснення господарської операції
оцінюватися повинні відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. Не є
обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
Чинне законодавство України не ставить
в залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів (послуг), на
вартість яких нарахований ПДВ, що
включений платником податку до
податкового кредиту. Аналогічна
правова позиція викладена в постанові
Верховного суду України від 31.01.2011 у
справі № 21-47а10.
Судом також враховуються рішення
Європейського суду з прав людини у
справах Інтерсплав проти України (2007
рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти
Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес
Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік,
заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, у яких визначено, що
платника податку не може бути
позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
Як встановлено судом, зобов'язання за
Договором між ТОВ «Профіт Продакшн» та
ПП «Перша технічна компанія»
виконувались сторонами у повному
обсязі, що підтверджується видатковою
накладною від 16.05.2012 № РН-0000114 та
податковою накладною від 16.03.2012 № 25.
Реальність спірних господарських
операцій підтверджується також
залученим до матеріалів справи актом
списання товарів від 21.12.2012 № 2, який
підтверджує використання позивачем у
власній господарській діяльності
поставленого ПП «Перша технічна
компанія» товару для покращення та
ремонту відповідного обладнання.
Суд не бере до уваги посилання
відповідача в Акті перевірки на акт ДПІ
у Солом'янському районі м. Києва від
02.04.2013 № 701/22.5-15/35757205 про неможливість
проведення зустрічної звірки ПП «Перша
технічна компанія», оскільки, по-перше,
відповідно до ст. 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер,
тому позивач не може нести
відповідальності за можливі
протиправні дії інших юридичних осіб,
по-друге, порушення контрагентами
позивача вимог законодавства про
порядок здійснення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку про безтоварність
відповідних господарських операцій,
по-третє, факти вчинення злочину, в тому
числі у вигляді фіктивного
підприємництва, ухилення від сплати
податків та підробки документів,
можуть встановлюватись виключно
відповідним рішенням суду, по-четверте,
поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань (аналогічна правова
позиція викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
26.09.2012 у справі № К/9991/5398/12), по-п'яте, сам
по собі акт не є належним та допустимим
доказом даних фактів, по-шосте,
посилання на неможливість встановити
місцезнаходження постачальника
товарів (робіт, послуг) позивачу, а
також посилання на неможливість
проведення зустрічної звірки такого
постачальника з питань його
взаємовідносин з контрагентами, не
може вважатися беззастережним та
безперечним доказом в підтвердження
доводів податкової інспекції про
фіктивність спірних господарських
операцій (аналогічна правова позиція
викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
неможливість проведення зустрічної
перевірки контрагента не є
імперативною ознакою протиправності
його діяльності та не може
розцінюватися як беззаперечне
свідчення фіктивності усіх
господарських операцій, здійснюваних
такою особою (аналогічна правова
позиція викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
будь-яких доказів на підтвердження
вказаних обставин, всупереч вимогам ч. 2
ст. 71 КАС України, відповідачем суду не
Водночас, зважаючи на те, що публічний
порядок держави порушується у разі
недотримання нормативних актів, у яких
він закріплений, а ухилення від сплати
податків, на факт якого відповідач
посилається, є злочином,
відповідальність за який встановлена
Кримінальним кодексом України, суд
вважає, що за обставин, які склалися у
даній справі, визначенню правочину як
такого, що порушує публічний порядок,
повинен передувати вирок суду про
притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який би набрав
законної сили. Всупереч вимогам ч. 2 ст.
71 КАС України відповідачем таких
доказів надано не було. Аналогічна
правова позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 03.04.2012 у справі № К-9574/08.
Поряд з цим, вказані в акті податкового
органу недоліки, допущені суб'єктами
господарювання при укладенні та
виконанні правочинів, не є підставою
для визнання правочинів нікчемними,
оскільки, чинне законодавство не
встановлює таких підстав нікчемності
Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.
Разом з тим, податковим органом не
надано документальних підтверджень
відсутності фактичного виконання ПП
«Перша технічна компанія»
господарських операцій за спірним
Договором, наявності факту
узгодженості його дій з ТОВ «Профіт
Продакшн» з метою незаконного
отримання податкових вигод або
обізнаності позивача з такими діями ПП
«Перша технічна компанія».
Таким чином, твердження відповідача
про нікчемність укладених позивачем з
ПП «Перша технічна компанія»
правочинів є необґрунтованим
належними засобами доказування
припущеннями, оскільки, позиція
податкового органу щодо суперечності
спірного Договору інтересам держави не
підкріплена належними доказами чи
відповідними судовими рішеннями.
Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого адміністративного
суду України від 08.01.2013 у справі №
Більш того, такі висновки податкового
органу не можуть ґрунтуватися на
припущеннях, а можуть ґрунтуватися
лише на належних, достатніх, а також тих
доказах, які одержані з дотриманням
закону. Аналогічна правова позиція
викладена у постанові Вищого
адміністративного суду України від
Крім того, одним з основних завдань
органів державної податкової служби є
здійснення контролю дотримання
податкового законодавства і надання
роз'яснень законодавства з питань
оподаткування платникам податків.
Жодним законом не передбачено право
органу державної податкової служби
самостійно, в позасудовому порядку,
визнавати нікчемними правочини і дані,
вказані платником податків в
податкових деклараціях. Аналогічна
правова позиція викладена, зокрема, в
ухвалі Вищого адміністративного суду
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.
Як видно з матеріалів справи, на момент
підписання видаткової накладної від
16.05.2012 № РН-0000114 та податкової накладної
від 16.03.2012 № 25, юридична особа ПП «Перша
технічна компанія» не була припинена,
доказів існування вироків суду у
кримінальних справах, якими б
встановлювався факт фіктивного
підприємництва, відповідачем не
Таким чином, судом встановлено, що
правочини між ТОВ «Профіт Продакшн» та
ПП «Перша технічна компанія» були
укладені з метою здійснення
передбаченої законодавством
підприємницької діяльності, наявність
у ТОВ «Профіт Продакшн» та ПП «Перша
технічна компанія» умислу на укладення
вказаного Договору з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, відповідачем не
доведено, натомість судом встановлено
факт здійснення відповідних
господарських операцій, а тому вказані
правочини не можуть розглядатись як
нікчемні з мотивів їх завідомої
суперечності інтересам держави і
суспільства відповідно до ст. 228 ЦК
Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.
Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України
податкове зобов'язання - сума коштів,
яку платник податків, у тому числі
податковий агент, повинен сплатити до
відповідного бюджету як податок або
збір на підставі, в порядку та строки,
визначені податковим законодавством (у
тому числі сума коштів, визначена
платником податків у податковому
векселі та не сплачена в установлений
Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.
Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України
передбачено, що датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
Аналіз наведених норм дає підстави
зробити висновок, що у ПК України
передбачено єдину підставу для
формування податкового кредиту, а саме
наявність у платника податку - покупця
належним чином оформленої податкової
накладної або митної декларації.
Відповідно до змісту п.п. 201.4 та 201.8 ст. 201
ПК України податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
встановленому порядку.
Згідно з п. 184.1 ст. 184 ПК України
реєстрація діє до дати анулювання
реєстрації платника податку, яка
проводиться шляхом виключення з
реєстру платників податку.
Відповідно до п. 1 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
01.11.2011 № 1379 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за
накладну заповнює особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі та якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.
Як встановлено судом, сума ПДВ у
розмірі 699,70 грн. була віднесена
позивачем до складу податкового
кредиту на підставі податкової
накладної, виписаної ПП «Перша
технічна компанія». На момент
складання вказаної податкової
накладної ПП «Перша технічна компанія»
було включено до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців, а також
зареєстровано платником податку на
додану вартість відповідно до чинного
законодавства, з урахуванням чого суд
приходить до висновку про наявність у
нього права на складання податкових
накладних. Аналогічна правова позиція
викладена у постанові Вищого
адміністративного суду України від
Отже, наявність реєстрації цієї особи
на час вчинення спірних операцій є
свідченням наявності у неї необхідного
обсягу правосуб'єктності для
здійснення таких операцій, тоді як
перевірка проведення такої реєстрації
з дотриманням вимог законодавства
перебуває поза межами можливого
контролю платника. Аналогічна правова
позиція викладена у постанові Вищого
адміністративного суду України від
Таким чином, сума податку на додану
вартість у розмірі 699,70 грн., віднесена
ТОВ «Профіт Продакшн» до податкового
кредиту, підтверджується податковою
накладною від 16.03.2012 № 25, оформленою
відповідно до вимог ст. 201 ПК України та
Порядку № 1379.
Відповідно до правової позиції
Верховного суду України, викладеної в
постанові від 29.10.2010 у справі за позовом
ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції Закарпатської
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення, та
Вищого адміністративного суду,
викладених в ухвалах від 29.03.2012 у справі
№ К/9991/1617/11 та від 09.04.2012 у справі №
контрагентами ПДВ до бюджету, у разі
фактичного здійснення господарської
операції, не впливає на формування
податкового кредиту покупцем та не є
підставою для позбавлення останнього
права на відшкодування цього податку.
Якщо контрагенти по ланцюгу постачання
товарів (послуг) не виконали свого
зобов'язання по сплаті податку на
додану вартість до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цих осіб. Аналогічна
правова позиція викладена у постанові
Вищого адміністративного суду України
Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платників та інших
учасників правовідносин у сфері
економіки. У зв'язку з цим презюмується,
що дії платника, результатом яких є
отримання податкової вигоди,
вважаються економічно виправданими, а
відомості, що містяться у податковій та
бухгалтерській звітності платника, -
Подання платником до контролюючого
органу усіх належним чином оформлених
первинних документів, передбачених
податковим законодавством, з ціллю
отримання податкової вигоди є
підставою для її отримання, якщо
податковий орган не доведе
неправдивість, недостовірність або
суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах.
Доводи ж податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування податкового кредиту.
Однак у даній справі податковим
органом не доведено існування таких
обставин. Аналогічна правова позиція
викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
При дотриманні контрагентом
законодавчо встановлених вимог щодо
оформлення відповідних документів
підстави для висновку про
недостовірність або суперечливість
відомостей, зазначених у таких
податкових накладних, відсутні, якщо не
встановлені обставини, що свідчать про
обізнаність покупця про зазначення
продавцем недостовірних відомостей.
Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
Враховуючи викладене, формування
позивачем податкового кредиту з
податку на додану вартість на підставі
виписаної ПП «Перша технічна компанія»
податкової накладної, за висновком
суду, є правомірним та повністю
відповідає вимогам чинного
законодавства, у зв'язку з чим
викладений в Акті перевірки висновок
ДПІ у Деснянському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
порушення позивачем п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6
ст. 198, п.п. 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України є
необґрунтованим та таким, що не
відповідає чинному законодавству та
дійсним обставинам справи, а винесене
на його підставі спірне податкове
- безпідставним та неправомірним.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.
З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішень
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання чи відмовлено у
наданні податкових вигод, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше. Аналогічна правова позиція
викладена, зокрема, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
04.03.2013 у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013 у
Всупереч наведеним вимогам відповідач
як суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення, і не
довів правомірності винесення ним
спірного податкового
повідомлення-рішення.
Дослідивши обставини справи,
проаналізувавши вищезазначені правові
норми, суд приходить до висновку, що
вимоги позивача є обґрунтованими і
підлягають задоволенню повністю.
За таких умов, судові витрати у розмірі
10 відсотків ставки судового збору,
здійснені позивачем, присуджуються
відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» на його користь з
Державного бюджету України, а решта
суми судового збору підлягає стягненню
Керуючись статтями 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
1. Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Профіт Продакшн»
2. Скасувати податкове
повідомлення-рішення від 29.08.2013 №
інспекцією у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у м.
3. Зобов'язати відповідний
підрозділ Державної казначейської
служби України стягнути судові витрати
в сумі 172,05 грн. (сто сімдесят дві гривні
05 коп.) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Профіт
Продакшн» за рахунок Державного
бюджету України шляхом їх безспірного
списання із рахунків Державної
податкової інспекції у Деснянському
районі Головного управління
рахунок бюджетних асигнувань.
Постанова відповідно до ч.ч. 1, 3, 4
ст. 254 КАС України набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого цим
Кодексом, якщо таку скаргу не було
подано, а у разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова суду не набрала законної
сили.

Постанова може бути оскаржена до
суду апеляційної інстанції шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня її проголошення, а у
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС
України або прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених ч. 4
ст. 167 КАС України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя К.С. Пащенко