Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2013-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" грудня 2013 р. м. Київ
К/9991/18251/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

при секретарі судового засідання
Мосійчук І. М., за участю представників
позивача Сириці І.Ю., Генеральної
прокуратури України Чубенко В.В.,
представники відповідача в судове
засідання не з'явились, про дату, час та
місце судового засідання повідомлені
належним чином, -

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційні скарги Державної
податкової інспекції в Артемівському
районі м. Луганська та Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Луганський комбінат "Втормет" на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 29.11.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 02.02.2012 у
справі № 2а-9010/11/1270

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Втормет"

до Державної податкової
інспекції в Артемівському районі м.
Луганська

за участі Прокуратури
Артемівського району м. Луганську

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство звернулось до суду із
позовною заявою до Державної
податкової інспекції про скасування
податкового повідомлення - рішення від
29.04.2011 № , яким позивачу зменшено
суму від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток у
розмірі 3 123 648,00 грн.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного адміністративного суду,
позовні вимоги задоволено частково:
податкове повідомлення - рішення від
29.04.2011 № скасовано в частині
зменшення суми від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток у розмірі 2 453 744,00 грн., в
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із судовими рішеннями
першої та апеляційної інстанцій,
позивач та відповідач до Вищого
адміністративного суду України подали
касаційні скарги.

У касаційній скарзі Товариство,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначені судові рішення
скасувати в частині відмови у
задоволенні позову та позовні вимоги
задовольнити повністю.

Державна податкова інспекція, також не
погодившись із судовими рішеннями
першої та апеляційної інстанцій, але в
частині задоволення позовних вимог, у
касаційній скарзі порушує питання
скасувати вказані судові рішення та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову Товариства
відмовити у повному обсязі.

Судова колегія Вищого
адміністративного суду України,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави касаційних скарг,
вважає за необхідне касаційні скарги
Державної податкової інспекції та
Товариства з обмеженою
відповідальністю задовольнити
частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо скасування оскаржуваного
податкового повідомлення - рішення в
частині зменшення суми від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 669 904,00
грн., судові інстанції виходили з того,
що позивачем порушено Ліцензійні умови
(п. 2.6), встановлені для певного виду
господарської діяльності - заготівля,
переробка металобрухту кольорових і
чорних металів, а також що позивачем
ані під час перевірки, ані під час
розгляду спору судом не було надано
документів, які підтверджують факт
поставки брухту.

З такими висновками погодитися не
можливо, оскільки вони ґрунтуються на
помилковому застосуванні норм
матеріального та процесуального права.

Як встановлено судами, передумовою
зменшення суми від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток у розмірі 669 904,00 грн. згідно
оспрюваного податкового повідомлення -
рішення були результати планової
виїзної перевірки Товариства з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2009 по 30.09.2010, викладені у
акті від 02.02.2011, згідно яких Товариством
крім іншого порушено п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2
ст. 5 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР
"Про оподаткування прибутку
підприємств", внаслідок чого завищено
від'ємне значення об'єкту
оподаткування податком на прибуток за
ІІІ-й квартал 2010 року на суму 669 904,00 грн.
При цьому як на підставу таких
висновків відповідач посилається на
те, що Товариством у відповідному
звітному періоді до складу валових
витрат віднесено витрати, які не
підтверджені відповідними первинними
документами, зокрема, товарно -
транспортними документами,
підтверджуючих факт поставки товару
(металобрухту), а акти ф. 19, які стали
підставою для формування валових
витрат позивача оформленні з
порушенням вимог ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88.

Судами також встановлено, що між
позивачем та його контрагентом - (ПП
"Європром") було укладено договір від
12.04.2010 № 687А, предметом якого є
постачання ПП "Європром" на користь
Товариства брухту чорного та
кольорових металів згідно
специфікацій. Згідно умов даного
договору поставка товару здійснюється
автомобільним транспортом або
залізницею (п. 3.1), датою поставки
вважається дата виписки
вантажоотримувачем приймально -
здавального акту ф. 19, ф. 69 (п. 3.7), датою
відправки партії товару вважається
дата календарного штемпеля станції
відправлення на залізничній накладній,
постачальник зобов'язаний надати
покупцю по факсу копії залізничної
накладної протягом 1 - го робочого дня з
дати відправки товару (п. 3.8), оплата
товару здійснюється шляхом
перерахування грошових коштів по
банківським реквізитам постачальника
(п. 5.1), договір діє до 31.12.2010 (п. 9.1),
сторони є платниками податку на
прибуток підприємств на загальних
умовах (п.п. 9.7, 9.8).

Надання послуг контрагентом на користь
позивача підтверджено копіями
податкових накладних, обліковими
відомостями бухгалтерського обліку
Товариства по рахунках Дт 20
"Виробництво", Кт 631 "Розрахунки з
постачальниками", здійсненими
розрахунками за отриманий товар, а
також актами за формою № 19.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування
прибутку підприємств" (у редакції
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку в грошовій,
матеріальній або нематеріальній формі,
здійснюваних як компенсація вартості
товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього
Закону передбачено, що до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії, з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" датою збільшення валових
витрат виробництва (обігу) вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: або
дата списання коштів з банківських
рахунків платника податку на оплату
товарів (робіт, послуг), а в разі їх
придбання за готівку - день їх видачі з
каси платника податку; або дата
оприбуткування платником податку
товарів, а для робіт (послуг) - дата
фактичного отримання платником
податку результатів робіт (послуг).

Отже, на підставі норм статей 5, 11 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" товари, придбані для їх
подальшого використання у
господарській діяльності платника
податку, відображаються у складі
валових витрат підприємства за
правилом першої події. При цьому,
відповідно до пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону №
334/94-ВР не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Установлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому законі, не
дозволяється (п. 5.11 ст. 5 Закону №
334/94-ВР).

Разом з тим, фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до Закону України від 16.07.1999
№ 996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій та
при цьому мають містити визначені цим
Законом обов'язкові реквізити (ст. 9
Закону № 996-XIV).

Пунктом 2.4 ст. 2 "Положення про
документальне забезпечення записів в
бухгалтерському обліку", затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 №88, встановлено, що первинні
документи для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посада, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа. При цьому
забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать законодавчим і нормативним
актам, встановленому порядку
приймання, зберігання і витрачання
грошових коштів, товарно-матеріальних
цінностей та іншого майна, порушують
договірну і фінансову дисципліну,
завдають шкоди державі, власникам,
іншим юридичним і фізичним особам (п. 2.16
Положення).

Як вбачається з матеріалів справи та
обставин, встановлених попередніми
судовими інстанціями, приймання
промислового металобрухту
здійснювалося позивачем на підставі
акту ф. 19, який, зокрема, містить
обов'язкові реквізити, встановлені ст. 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
для первинних та зведених облікових
документів - назва документа (форми),
дата і місце складання, назва
підприємства, від імені якого складено
документ, зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції, посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Також слід зазначити, що незначні
недоліки в заповненні актів, носять
оціночний характер та не є підставою
для висновку про позбавленні юридичної
сили і доказовості зазначеного
первинного документа щодо наданих
позивачу послуг, оскільки в силу
відсутності визначення поняття
"податковий облік" в чинному
законодавстві на момент виникнення
спірних правовідносин та з точки зору
пп. 1.2.3 Положення про організацію
бухгалтерського обліку і звітності в
банках України, в якому зазначено, що
податковий облік ведеться з метою
накопичення даних про валові доходи та
валові витрати відповідно до
законодавства України і
використовується для складання
податкової звітності, форма, правила,
порядок і термін подання якої
визначаються ДПАУ, та при цьому, як
зазначено у цьому пункті Положення,
зміни в податковому обліку не
впливають на фінансовий облік,
фінансовий (бухгалтерський) та
податковий облік - це різні поняття.
Відповідно, недотримання вимог, що
пред'являються до оформлення
первинного документа в
бухгалтерському обліку, не може бути
підставою для прийняття рішення про
зменшення суми від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток.

Разом з тим, фактичною підставою
відмови у задоволенні позову щодо
зменшення суми від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток у розмірі 669 904,00 грн. наряду з
іншими обставинами було порушення
позивачем Ліцензійних умов щодо
оформлення приймання промислового
металобрухту від юридичних осіб.

Відповідно до Законів України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності", "Про
металобрухт" спільним наказом
Державного комітету України з питань
регуляторної політики та
підприємництва і Міністерства
промислової політики України від 23.10.2007
№ 127/595 "Про затвердження Ліцензійних
умов провадження господарської
діяльності з заготівлі, переробки,
металургійної переробки металобрухту
кольорових і чорних металів",
зареєстрований у Міністерстві юстиції
України 08.11.2007 за № 1258/14525, затверджено
розроблені Ліцензійні умови, які
встановлюють кваліфікаційні,
організаційні, технологічні та інші
вимоги для провадження господарської
діяльності з заготівлі, переробки,
металургійної переробки металобрухту
кольорових і чорних металів.

Пунктом 2.6 Ліцензійних умов
передбачено, що приймання промислового
металобрухту від юридичних осіб
оформляється актами приймання металів
чорних (вторинних) і брухту та відходів
кольорових металів (додатки 6, 7).

В свою чергу, відповідальність
суб'єктів господарювання та органів
ліцензування за порушення
законодавства у сфері ліцензування
передбачено Законом України від 01.06.2000
№ 1775-III "Про ліцензування певних видів
господарської діяльності".

Так, відповідно до ст. 20 Закону № 1775-III
контроль за додержанням ліцензіатами
ліцензійних умов здійснюють органи
ліцензування та спеціально
уповноважений орган з питань
ліцензування в межах своїх повноважень
шляхом проведення планових і
позапланових перевірок.

Податкові органи відповідно до п. 1 ст. 8,
п. 4 ст. 10 Закону України від 04.12.1990 № 509-
XII "Про державну податкову службу в
Україні" (в редакції, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин)
здійснюють контроль за наявністю
ліцензій.

Отже, враховуючи перелік функцій (пп. 10 -
11), зазначених у ст. 10 цього Закону,
органи державної податкової служби не
наділені повноваженнями щодо контролю
за дотриманням позивачем Ліцензійних
умов відносно оформлення приймання
промислового металобрухту від
юридичних осіб, а тому в силу
відсутності відповідної компетенції
державний податковий орган мав лише
право матеріали за фактами порушень
ліцензійних умов передати до органу
ліцензування або спеціально
уповноважений органу з питань
ліцензування, який видає розпорядження
про усунення порушень ліцензійних умов
та зобов'язує ліцензіата подати до
органу ліцензування інформацію про
усунення порушень, а в разі невиконання
відповідного розпорядження про
усунення порушень ліцензійних умов або
повторне порушення анулює ліцензію (ст.
21 № 1775-III).

Щодо відсутності транспортних
документів на перевезення
товарно-матеріальних цінностей, слід
зазначити, що законодавець не ставить в
залежність відсутність транспортних
документів на перевезення
товарно-матеріальних цінностей з
наслідками формування бази
оподаткування податком на прибуток
таких операцій, оскільки зазначені
документи є обов'язковими при
оподаткуванні операцій за договорами
перевезення, а не договорами поставки.

На думку колегії суддів Вищого
адміністративного суду України,
докази, на які посилалися суди в
ухвалених ними рішеннях щодо відмови у
позові - відсутність державної
реєстрації транспортних засобів в ДАЇ
та договірних відносин контрагента з
власниками транспортних засобів, не є
беззаперечним висновком, який би
надавав підстави стверджувати про
завищення позивачем суми валових
витрат.

Як вірно встановлено судами поставка
товару (брухту) згідно умов договору
здійснюється автомобільним
транспортом або залізницею (п. 3.1), проте
судами попередніх інстанцій залишено
поза увагою, що перевезення брухту
здійснювалось автомобільним
транспортом контрагента (ПП "Європром")
на умовах поставки СРТ - "Перевезення
оплачене до" (згідно специфікацій, які є
невід'ємною частиною договору), що
значить, що продавець передає товар
перевізнику або іншій особі,
номінованому продавцем, у погодженому
місці (якщо таке місце узгоджене
сторонами) і що продавець зобов'язаний
укласти договір перевезення й нести
витрати по перевезенню, необхідні для
доставки товару в узгоджене місце
призначення, а тому порушення
контрагентом платника податків правил
господарської діяльності як то
відсутність договірних відносин з
власниками транспортних засобів тощо,
не може бути підставою для притягнення
до відповідальності такого платника
податків. Крім того, для підтвердження
відповідного права платника податку
достатньо наявності мети використання
товарів (послуг), що ним придбані, проте
судами не було досліджено
обумовленість цілям господарського
характеру придбання позивачем брухту
та рух придбаного товару в подальшому у
господарській діяльності,
використання якого могло мати
позитивний вплив на результати
господарської діяльності платника
податку тощо.

Отже, встановлення факту здійснення
господарської операції, передує
встановлення всіх обставин, яким
належить давати оцінку з урахуванням
усіх доказів у їх сукупності.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи
у задоволенні позовних вимог в частині,
неповно з'ясували обставини справи, не
дослідили усі доводи сторін.

Зазначене свідчить про порушення
судами вимог ст.ст. 11, 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якими передбачено, що судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, а
обґрунтованим - рішення, ухвалене судом
на підставі повного і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтвердженими тими доказами,
витребуваними також судами з власної
ініціативи, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскільки передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
судові рішення в частині відмови у
задоволенні позову про скасування
податкового повідомлення - рішення від
29.04.2011 № в частині зменшення суми
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток у
розмірі 669 904,00 грн. підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи
необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно з'ясувати і перевірити
всі фактичні обставини справи,
об'єктивно оцінити докази, що мають
юридичне значення для її розгляду та
вирішення спору по суті і, в залежності
від встановленого, правильно визначити
норми матеріального права, що
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин та прийняти
обґрунтоване і законне судове рішення.

Відносно висновків суду першої
інстанції, з думкою якого погодився
апеляційний адміністративний суд, щодо
задоволення позовних вимог, судова
колегія вважає, що суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судами встановлено, що підставою для
висновків за наслідками перевірки про
порушення позивачем пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п.
22.4 ст. 22 Закону № 334/94-ВР, внаслідок чого
завищено від'ємне значення об'єкту
оподаткування податком на прибуток за
три квартали 2010 року на загальну суму 2
453 744,00 грн., стало те, що Товариством у
відповідному звітному періоді до
складу валових доходів не віднесено
суму безповоротної фінансової
допомоги у розмірі 1 812 795,00 грн., яка
виникла внаслідок спливу строків
позовної давності за виданими
векселями, що підлягали оплаті на
визначену дату (29.12.2016, 29.12.2025), оскільки
векселедержателів в судовому порядку
визнано банкрутами та державну
реєстрацію скасовано у 2006 - 2007 роках, та
завищено валові витрати на суму
самостійно виправленої помилки за 2009
рік у розмірі 640 949,00 грн.

Відповідно до пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону №
334/94-ВР валовий доход включає доходи у
вигляді сум безповоротної фінансової
допомоги, отриманої платником податку
у звітному періоді.

Згідно із пп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 цього Закону
безповоротна фінансова допомога - це,
зокрема: сума коштів, передана платнику
податку згідно з договорами дарування,
іншими подібними договорами, які не
передбачають відповідної компенсації
чи повернення таких коштів (за винятком
бюджетних дотацій і субсидій), або без
укладання таких угод; сума безнадійної
заборгованості, відшкодована
кредитору позичальником після її
списання, якщо така безнадійна
заборгованість була попередньо
включена до складу валових витрат
кредитора; сума заборгованості
платника податку перед іншою юридичною
чи фізичною особою, що залишилася
нестягнутою після закінчення строку
позовної давності.

Пункт 1.25 ст. 1 Закону № 334/94-ВР
заборгованість по зобов'язаннях, за
якою минув строк позовної давності
відносить до безнадійної
заборгованості.

Отже, для віднесення сум грошових
зобов'язань за переданими
постачальникові товару векселями до
"безповоротної фінансової допомоги"
мають бути наявні виключні правові
підстави, визначені у п. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1
Закону № 334/94-ВР (чинного до 01.04.2011),
однією з яких є нестягнення
заборгованості після закінчення
строку позовної давності.

Згідно зі ст. 21 Закону України від 18.06.1991
№ 1201-ХІІ "Про цінні папери та фондову
біржу" вексель - це цінний папір, який
засвідчує безумовне грошове
зобов'язання векселедавця сплатити
після настання строку визначену суму
грошей власнику векселя
(векселедержателю).

Статтею 4 Закону № 2374-III передбачено, що
у разі видачі (передачі) векселя
відповідно до договору припиняються
грошові зобов'язання щодо платежу за
цим договором та виникають грошові
зобов'язання щодо платежу за векселем.

Таким чином, у покупця не виникатиме
валових доходів у періоді
трансформації заборгованості з
"товарної" у "вексельну". Чинне
законодавство не встановлює жодних
обмежень щодо строку, на який видається
вексель. При цьому, оскільки
зобов'язання за договором вважаються
виконаними, з дати видачі векселя
почнуть рахуватися нові строки
позовної давності - вексельної
позовної давності.

В свою чергу строки вексельної
позовної давності не мають нічого
спільного зі строками позовної
давності відповідно до норм Цивільного
законодавства, оскільки відносини
учасників вексельного обігу
регулюються нормами вексельного
законодавства.

Відповідно до ст. 77 Уніфікованого
закону про переказний та простий
векселі, ратифікованого Верховною
Радою України згідно Закону України
від 06.07.1999 № 826-XIV "Про приєднання
України до Женевської конвенції 1930
року, якою запроваджено Уніфікований
закон про переказні векселі та прості
векселі" (дата набуття чинності
Україною 06.01.2000) до простих векселів
застосовуються такі ж положення, що
стосуються переказних векселів, тією
мірою, якою вони є сумісними з природою
цих документів, а саме положення щодо:
індосаменту (статті 11 - 20); строку
платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 -
42); права регресу у разі неплатежу
(статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку
посередництва (статті 55, 59 - 63); копій
(статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної
давності (статті 70 і 71); неробочих днів,
обчислення строків і заборони
пільгових строків (статті 72, 73 і 74).

Частина 1 ст. 70 глави XI "Позовна
давність" Уніфікованого закону про
переказні векселі та прості векселі
встановлює: "Позовні вимоги до
акцептанта, які випливають з
переказного векселя, погашаються із
закінченням трьох років, які
обчислюються від дати настання строку
платежу". Ця норма стосується не тільки
векселедержателя, а всіх осіб, що мають
право вимагати за векселем.

Наведене дає підстави для висновку, що
початок перебігу позовної давності у
три роки щодо погашення грошових
зобов'язань за простим векселем
пов'язується з настанням строку
платежу за таким векселем. І тільки
після закінчення такого строку
позовної давності непогашена
заборгованість відноситься до
безповоротної фінансової допомоги, а у
платника податку виникає обов'язок
збільшити валовий доход на суму такої
допомоги згідно із вимогами пп. 4.1.6 п. 4.1
ст. 4 Закону № 334/94-ВР.

Посилання відповідача на положення ч. 3
ст. 205 Господарського кодексу України,
за яким господарське зобов'язання
припиняється неможливістю виконання у
разі ліквідації суб'єкта
господарювання, якщо не допускається
правонаступництво за цим
зобов'язанням, та висновок про те, що у
такому випадку перебіг строку позовної
давності за векселями зупиняється, є
слушним.

Поряд з цим, державним податковим
органом не враховано, що вексель як
платіжний засіб може
використовуватись для погашення
заборгованості між ринковими
суб'єктами, запобігаючи платіжній
кризі. Водночас вексель є інструментом
комерційного кредиту, що виступає у
вигляді відстрочення платежу за надані
товари та послуги.

Відповідно до статей 43, 77 Уніфікованого
закону держатель може використати своє
право регресу проти індосантів,
трасанта та інших зобов'язань осіб при
настанні строку платежу, якщо останній
не був здійснений, а також до настання
строку платежу за таких умов: якщо мала
місце повна або часткова відмова
здійснити акцепт; у разі банкрутства
трасата (незалежно від того, здійснив
він акцепт чи ні), або у разі припинення
ним платежів, навіть якщо ця обставина
не була встановлена судовим рішенням,
або у разі безрезультатного звернення
стягнення на його майно; у разі
банкрутства трасанта за векселем, що не
підлягає акцепту. Вказані норми
закріплюють право векселедержателя на
дострокову реалізацію права вимоги за
векселем за рахунок солідарно
зобов'язаних осіб у разі, якщо до
настання строку платежу відбудуться
визначені Уніфікованим законом події,
що унеможливлюють погашення такого
векселя прямим боржником. При цьому
векселедержатель може використовувати
простий вексель у розрахунках зі
своїми контрагентами, при цьому
переводячи власну заборгованість на
векселедателя. У такому випадку
припиняється право вимоги одного
кредитора і виникає право вимоги у
іншого кредитора. Отже, вексель може і
надалі використовуватися в обігу до
закінчення строку платежу за ним.

На підставі наведеного, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України,
вважає, що суд першої інстанції, з
думкою якого погодився апеляційний
суд, задовольняючи позовні вимоги в
частині спірних правовідносин щодо
зменшення позивачу суми від'ємного
значення об'єкту оподаткування
податком на прибуток у розмірі 1 812 795,00
грн., обґрунтовано виходив з того, що за
тих обставин, що вексель як актив не
втрачає своєї правової сили та може і
надалі використовуватися в обігу,
податковим органом не доведено, а судом
не встановлено факту залишення у
ліквідованих контрагентів позивача
виданих останнім векселів без
подальшої їх передачі. Водночас судом
першої інстанції було встановлено, що
один з векселів, виданий позивачем
станом на 01.03.2011 знаходився у ВАТ
"Дніпропетровський Втормет".

Цілком обґрунтованого висновку дійшли
суди попередніх інстанцій щодо
порушення позивачем положень п. 22.4 ст. 22
Закону № 334/94-ВР.

Як встановлено судами, згідно з
вимогами чинного законодавства за
результатами фінансово-господарської
діяльності задекларував Товариство за
2009 рік задекларувало позитивне
податкове зобов'язання (рядок 08
декларації) у розмірі 1 992,00 грн.
Відповідно, показник рядка 04.9 "валові
витрати, у тому числі від'ємне значення
об'єкта оподаткування попереднього
податкового року" декларації з податку
на прибуток за 2010 рік не заповнено.
Згодом позивачем було виявлено помилку
- у декларації за 2009 рік занижено
витрати на 3 205 280,00 грн., яка була
виправлена шляхом відображення у
податковій декларації за 6 місяці 2010
року. А у декларації за 9 місяців 2010 року
застосовано порядок врахування
від'ємного значення об'єкта
оподаткування, визначений п. 22.4 Закону
№ 334/94-ВР - 20 % валових витрат платника
податку від суми від'ємного значення
об'єкта оподаткування, що утворилися
станом на 01.01.2010, враховано у складі
валових витрат 2010 року.

У 2010 році порядок врахування від'ємного
значення об'єкта оподаткування
здійснювався з урахуванням
особливостей, встановлених п. 22.4 ст. 22
Закону № 334/94-ВР. Зокрема, згідно з
якими, починаючи зі звітного
податкового періоду - III квартали 2010
року (оскільки Закон № 2275-VI, яким було
внесено зміни до Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств",
набув чинності 16.06.2010 (офіційне
опублікування - "Голос України", 2010, № 109,
від 16.06.2010)), у складі валових витрат
платника податку враховувалося 20 % суми
від'ємного значення об'єкта
оподаткування з податку на прибуток,
яке утворилося станом на 01.01.2010.

При цьому абз. 2 п. 16.4 Закону № 334/94-ВР
встановлено, що платники податку у
строки, визначені законом, подають до
податкового органу податкову
декларацію про прибуток за звітний
період, розраховану наростаючим
підсумком з урахуванням від'ємного
значення об'єкта оподаткування минулих
податкових періодів у разі його
наявності відповідно до п. 6.1 ст. 6 цього
Закону.

Одночасно обмеження, встановлене п. 22.4
Закону № 334/94-ВР, також застосовується
до самостійно виявлених помилок за
результатами минулих років, у випадку
якщо такі помилки впливатимуть на
збільшення від'ємного значення,
накопиченого станом на 01.01.2010 (р. 8
декларації з податку на прибуток за 2009
рік).

Задовольняючи позовні вимоги
Товариства та скасовуючи оскаржуване
податкове повідомлення - рішення в
частині зменшення суми від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 640 949,00
грн., суди у цій справі керувались
положеннями Закону України від 21.12.2000 №
2181-ІІІ "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", який на момент виникнення
спору є спеціальним законом з питань
оподаткування і який установлює
порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими
фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначені заходи, які вживаються
контролюючим органом з метою погашення
платниками податків податкового боргу.

Положеннями пп. 4.1.1. п. 4.1 ст. 4, пп. 5.3.1 п. 5.3
ст. 5 Закону № 2181-ІІІ визначено, що
платник податків самостійно обчислює
суму податкового зобов'язання, яку
зазначає у податковій декларації, та
зобов'язаний самостійно сплатити
останню протягом десяти календарних
днів, наступних за останнім днем
відповідного граничного строку.

Відповідно до пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону
№ 2181-ІІІ у разі коли платник податків
не сплачує узгоджену суму податкового
зобов'язання потягом граничних
строків, визначених цим Законом, такий
платник зобов'язаний сплатити штраф у
розмірі 10 % погашеної суми податкового
боргу при затримці до 30 календарних
днів.

Підпунктами 5.1, 17.2 зазначеного Закону,
п. 2 Порядку № 143 установлено порядок
виправлення самостійно виявлених
помилок, допущених у минулих звітних
періодах при розрахунку податку на
прибуток. Згідно з цими нормами помилку
може бути виправлено одним із таких
способів: через уточнюючий розрахунок,
через поточну декларацію, через нову
декларацію (якщо помилку виявлено до
закінчення граничного строку подання
декларації).

У відповідності до цих норм позивачем
було використано право на виправлення
помилки, допущеної у податковій
звітності, через поточну декларацію.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи касаційної скарги державного
податкового органу суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи в
частині спору щодо правомірності
ухваленого податкового повідомлення -
рішення від 29.04.2011 № в частині
зменшення суми від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток у розмірі 2 453 744,00 грн.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційні скарги Державної податкової
інспекції в Артемівському районі м.
Луганська та Товариства з обмеженою
відповідальністю "Луганський комбінат
"Втормет" задовольнити частково.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 29.11.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 02.02.2012 у
справі № 2а-9010/11/1270 в частині відмови у
задоволенні позову про скасування
податкового повідомлення - рішення від
29.04.2011 № в частині зменшення суми
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток у
розмірі 669 904,00 грн. скасувати та в цій
частині направити на новий розгляд до
суду першої інстанції, в решті залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко