Справа № 827/2588/13-а
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2014-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

Справа № 827/2588/13-а

20.01.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Кобаля М.І.,

суддів Воробйової С.О. ,

Курапової З.І.

секретар судового засідання
Чумаченко Н.Г.

за участю сторін:

представник позивача, ОСОБА_2- ОСОБА_3,
довіреність № 203 від 27.01.14;

представник відповідача, Управління
Міністерства внутрішних справ України
в м. Севастополі- не з'явився, про час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином та своєчасно, до початку
судового засідання надав суду
клопотання про розгляд справи у його
відсутність;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Окружного
адміністративного суду міста
Севастополь (суддя Кириленко О.О. ) від
13.11.13 у справі № 827/2588/13-а

за позовом ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

до Управління Міністерства внутрішніх
справ України в м. Севастополі (вул.
Пушкіна, 10, Севастополь,99011)

про визнання протиправною
бездіяльності та зобов`язання вчинити
певні дії

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Севастополя з адміністративним
позовом до управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті
Севастополі про визнання
бездіяльності управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті
Севастополі щодо невиконання вимог
позивача про знищення усієї інформації
про позивача, що знаходиться в
управлінні Міністерства внутрішніх
справ України в місті Севастополі
протиправною, зобов'язання управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Севастополі знищити всю
інформацію про ОСОБА_2, що знаходиться в
управлінні Міністерства внутрішніх
справ України в місті Севастополі.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста
Севастополь від 13.11.2013 у задоволенні
позову ОСОБА_2 до управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Севастополі про визнання
бездіяльності протиправною,
зобов'язання вчинити певні дії, -
відмовлено.

Не погодившись з зазначеним
судовим рішенням, позивач, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм процесуального права, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду міста
Севастополь від 13.11.2013 та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити у
повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення
представника позивача, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 05
жовтня 2013 року позивач звернувся до
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Севастополі із
заявою, якою вимагав у строк до 01
листопада 2013 року знищити всю
інформацію про позивача, на подальше
зберігання якої протягом цього строку
не буде отримано письмової згоди
позивача, у кожному випадку
необхідності отримання з будь-яких
джерел інформації про позивача
завчасно запитувати письмову згоду
позивача на збирання інформації про
позивача з обов'язковим письмовим
зазначенням передбачуваного періоду
часу, протягом якого буде
здійснюватись збирання інформації,
способу збирання інформації та повного
переліку засобів, що плануються для
цього використати, передбачуваного
змісту інформації, яку планується
зібрати, мети її отримання, способів її
використання, передбачуваного часу,
місця та способу зберігання
інформації, а також способу та порядку
її подальшого знищення та інших
істотних обставин.

Листом від 14 жовтня 2013 року № 2/Г-8
про розгляд звернення управлінням
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Севастополі повідомлено
позивача про те, що

перелік, порядок збору та використання,
об'єм та терміни зберігання інформації
про працівників міліції, яка
знаходиться у розпорядженні
Управління МВС України в м. Севастополі
визначений нормативними актами Вищих
державних органів України Законом
України «Про дисциплінарний статут
органів внутрішніх справ України»,
Постановою Кабінету Міністрів № 1294 від
07.11.2007 «Про упорядкування структури та
умов грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу», наказом МВС
України від 30.12.2005 №1276 «Про
затвердження Інструкції з організації
обліку кадрів в системі Міністерства
внутрішніх справ України», наказом МВС
України від 04.06.2002 № 519 «Перелік
документів, що утворюються в процесі
діяльності органів внутрішніх справ,
навчальних закладів, підприємств,
установ, організацій систем МВС
України із зазначенням строків
зберігання документів», наказом МВС
України від 12.03.2013 № 230 «Про
затвердження Інструкції про порядок
проведення службових розслідувань в
органах внутрішніх справ України»,
тощо.

Позивача також проінформовано, що
у випадку незгоди з нормативними
актами, він має право оскаржити їх у
встановленому Законом порядку.

Не погодившись з тим, що
відповідачем проігноровано його
вимогу щодо знищення всієї інформації
про себе, як а знаходиться у Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в м. Севастополі, позивач звернувся до
суду за захистом порушених, на його
думку, прав.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
прийшов до висновку про те, що
відповідач діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
законами та іншими нормативними актами
України, розгляд звернення позивача
відбувся у порядку та строки,
передбаченими вимогами чинного
законодавства, а тому позовні вимоги
позивача щодо визнання бездіяльності
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Севастополі
протиправною, зобов'язання управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Севастополі знищити всю
інформацію про ОСОБА_2, що знаходиться в
управлінні Міністерства внутрішніх
справ України в місті Севастополі є
необґрунтованими, не підтвердженими
належними доказами, тому задоволенню
не підлягають.

Із висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Правове регулювання спірних
правовідносин, зокрема в частині
надання розпорядником публічної
інформації запитуваної від нього
інформації визначене положеннями
Законів України «Про інформацію» та
«Про доступ до публічної інформації»,
при цьому мають враховуватися приписи
Закону України «Про захист
персональних даних».

Відносини щодо створення, збирання,
одержання, зберігання, використання,
поширення, охорони, захисту інформації
врегульовані Законом України "Про
інформацію".

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про
інформацію» інформація - є будь-які
відомості та/або дані, які можуть бути
збережені на матеріальних носіях або
відображені в електронному вигляді.

Разом з тим, статтею 11 Закону України
"Про інформацію" визначено, що
інформація про фізичну особу
(персональні дані) це відомості чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та захисту прав людини. До
конфіденційної інформації про фізичну
особу належать, зокрема, дані про її
національність, освіту, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я, а
також адреса, дата і місце народження.

Кожному забезпечується вільний доступ
до інформації, яка стосується його
особисто, крім випадків, передбачених
законом.

Відповідно до статті 27 Закону України
"Про інформацію" порушення
законодавства України про інформацію
тягне за собою дисциплінарну,
цивільно-правову, адміністративну або
кримінальну відповідальність згідно
із законами України.

Порядок здійснення та забезпечення
права кожного на доступ до інформації,
що знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації, та
інформації, що становить суспільний
інтерес визначено Законом України «Про
доступ до публічної інформації».

Відповідно до пункту 3 частини першої
статті 10 Закону України "Про доступ до
публічної інформації" кожна особа має
право вимагати виправлення неточної,
неповної, застарілої інформації про
себе, знищення інформації про себе,
збирання, використання чи зберігання
якої здійснюється з порушенням вимог
закону.

Як вже зазначалося, на звернення
позивача із заявою від 05.10.2013
останнього листом від 14.10.2013 було
повідомлено позивача про те, що
перелік, порядок збору та використання,
об'єм та термін зберігання інформації
про працівників міліції, яка
знаходиться у розпорядженні
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Севастополі
визначений відповідними нормативними
актами Вищих державних органів
України, тому у випадку незгоди з
нормативними актами, він не
позбавлений права оскаржити їх у
встановленому Законом порядку.

Отже, приймаючи до уваги зміст
заявленого позову та пояснення
позивача колегія суддів приходить до
висновку, що на своє звернення до
відповідача від 05.10.2013 він своєчасно
отримав відповідь від 14.10.2013 за вих. №
2/Г-8, проте не погодився зі змістом
відповіді.

Згідно ч. 1 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Стаття 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Під час апеляційного розгляду судом
встановлено, що існує відеозапис,
здійснений на власну нестаціонарну
апаратуру, яка підтверджує факт
зупинки позивача під час керування
транспортним засобом працівниками
міліції. На думку позивача, саме факт
зупинки та спілкування з працівниками
міліції є інформацією, що може бути
використана проти нього і спричинити
порушення його прав у майбутньому.

Проте, ані під час розгляду справи в
суді першої інстанції, ані під час
апеляційного перегляду справи
позивачем та його представником не
конкретизовано, яка саме інформація
зберігається у відповідача і яку
позивач вимагає знищити, при цьому
також не надано належних та допустимих
доказів того, що відповідачем
зберігається зібрана інформація щодо
позивача та використовується проти
позивача, що спричиняє порушення його
прав.

Враховуючи вищенаведені норми,
виходячи з обставин, встановлених
судом та тих, що викладені в
обґрунтування позову, колегія суддів
не вбачає в діях відповідача порушень
Законів України «Про звернення
громадян», "Про доступ до публічної
інформації", «Про захист персональних
даних», доводи позивача щодо порушення
його законних прав та інтересів не
підтвердженими відповідними доказами,
а тому є безпідставними.

Стосовно змісту відповіді, з яким не
погодився позивач, колегія суддів
зазначає, що покладені в обґрунтування
заявлених позовних вимог доводи
позивача про неналежний зміст наданої
йому відповіді не можуть бути
підставою для задоволення цього
адміністративного позову.

Враховуючи відсутність встановлених
порушень з боку відповідача та
недоведеність порушення права, свобод
чи інтересів позивача у сфері
публічно-правових відносин, заявлені
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Оскільки посилання позивача в
апеляційній скарзі на порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права не знайшли свого підтвердження
при розгляді даної справи, а судом
першої інстанції повно та всебічно
перевірені надані сторонами докази,
дана їм належна оцінка у рішенні, яке
належним чином мотивоване і за своїм
змістом та формою відповідає вимогам
матеріального та процесуального
закону, апеляційна скарга, на підставі
ст.200 Кодексу адміністративного
судочинства України, підлягає
залишенню без задоволення, а судове
рішення - без змін.

Керуючись статтями 195, 196, пунктом 1
частини першої статті 198, статтею 200,
пунктом 1 частини першої статті 205,
статтями 206, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Севастополь (суддя
Кириленко О.О. ) від 13.11.13 у справі №
827/2588/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення згідно з частиною п'ятою
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Ухвалу може бути оскаржено в порядку
статті 212 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якою
касаційна скарга на судові рішення
подається безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції, крім випадків,
передбачених цим Кодексом, а в разі
складення ухвали в повному обсязі
відповідно до статті 160 цього Кодексу -
з дня складення ухвали в повному
обсязі.

Повний текст судового рішення
складений 27 січня 2014 р.

Головуючий суддя підпис
М.І. Кобаль

Судді підпис С.О.
Воробйова

підпис З.І.Курапова

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
М.І. Кобаль