Справа № 809/3632/13-а
Суддя: Лучко О.О.
Дата ухвалення: 2014-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"13" січня 2014 р.
Справа № 809/3632/13-a м.
Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: Головуючого судді: Лучко О.О.

Суддів: Могили А.Б.,

Скільського І.І.,

за участю секретаря: Жовнірович О.С.,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_2,

представників позивача: ОСОБА_3,
ОСОБА_4,

представника відповідача - Управління
МВС України в Івано-Франківській
області - Пенделя О.Я.,

представника відповідача Державної
казначейської служби України: не
з'явився,

третьої особи Міністерства
закордонних справ України: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до відповідачів: Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Івано-Франківській області,
Державної казначейської служби
України

третьої особи: Міністерства
закордонних справ України

про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
дії,-

ВСТАНОВИЛА:

26.11.2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Івано-Франківській області, Державної
казначейської служби України, третьої
особи Міністерства закордонних справ
України про визнання протиправною
бездіяльність Управління МВС України в
Івано-Франківській області по розгляду
його звернень та зобов'язання
Управління МВС України в
Івано-Франківській області виключити
відомості щодо ОСОБА_2 про вчинення ним
злочину на території Російської
Федерації та про його засудження
Чудновським районним судом
Новгородської області в Російській
Федерації з бази даних Управління
інформаційно-аналітичного
забезпечення УМВС України в
Івано-Франківській області та
зобов'язати Державну казначейську
службу України безспірно списати із
спеціального рахунку на користь ОСОБА_2
кошти в розмірі тридцяти шести
мінімальних заробітних плат на
відшкодування моральної шкоди.

03.12.2013 року представник позивача подав
до суду заяву про збільшення позовних
вимог, в якій просить суд зобов'язати
Державну казначейську службу України
безспірно списати із спеціального
рахунку на користь ОСОБА_2 кошти в
розмірі сімдесяти двох мінімальних
заробітних плат на відшкодування
моральної шкоди, а також стягнути на
користь позивача судові витрати по
справі.

13.01.2014 року представник позивача подав
до суду заяву про збільшення позовних
вимог, в якій просить суд зобов'язати
Державну казначейську службу України
безспірно списати із спеціального
рахунку на користь ОСОБА_2 кошти в
розмірі двохсот мінімальних
заробітних плат на відшкодування
моральної шкоди, а також стягнути на
користь позивача судові витрати по
справі та звернути до негайного
виконання рішення по справі.

В судовому засіданні позивач пояснив,
що в лютому-березні 2010 року його
викликали в районний відділ УМВС, де
встановили його особу, з'ясували чи не
знає він особу, зображену на
фотографії, пояснивши це тим, що ця
людина назвалась його персональними
даними в Російській Федерації. Згодом
працівники міліції йому повідомили, що
ними встановлена ця особа на
фотографії, про що повідомлено
компетентні органи Російської
Федерації. За весь цей час позивач
пережив сильний стрес, змушений був
звільнитись з роботи з банку за згодою
сторін, у зв'язку з чим довший час не
працював і лікувався. 09.10.2013 року до
нього додому прийшли 2 працівники
міліції з метою перевірки можливості
проживання після відбуття покарання у
Російській Федерації громадянина
ОСОБА_2 і були здивовані, що він є
ОСОБА_2, однак ніколи не був судимий і
навіть не перетинав кордону з
Російською Федерацією. У зв'язку з цими
подіями він отримав довідку з УІАЗ УМВС
в області, в якій містилися відомості
про його судимість. Вказані обставини
стали приводом для звернення до УМВС в
області про проведення перевірки цих
фактів, приведення у відповідність
інформації про його персональні дані.
Однак отримав звідти відписки. Крім
того, позивач звертався до прокурора
Чудовського району Новгородської
області та Генерального консула
України в Санкт-Петербурзі для
проведення відповідних дій щодо
встановлення особи, яка відбуває
покарання під його анкетними даними.
Однак жодної відповіді станом на день
розгляду справи так і не отримав.
Пояснив, що дані обставини спричинили
тяжкі моральні страждання та
несприятливі умови для життя як для
нього, так і для всієї його сім'ї.
Вважає дії відповідача протиправними
та незаконними. Позов просить
задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_3, мати
позивача, пояснила, що вже впродовж
трьох років тривають незрозумілі та
безпідставні виклики її сина до
районного відділу міліції для
встановлення його анкетних даних. Їй
стало відомо, невідома особа тривалий
час відбуває покарання в Російській
Федерації під анкетними даними її сина
- ОСОБА_2. Зазначила, що її син не міг
бути засудженим та не має судимості,
так як працював в Городенківському
відділенні «ПриватБанку». Проте у
зв'язку з постійними викликами до
міліції та з розповсюдженням
неправдивої інформації про судимість
він був змушений звільнитися із
зазначеного місця роботи. Пояснила, що
всі ці обставини перешкоджають
нормальному життю цілої сім'ї, оскільки
всі жителі села припускають, що ОСОБА_2
дійсно був судимий. З боку людей
проявляються жорстокі цькування та
насмішки, через що особливо страждають
діти сина. Зазначила, що незважаючи на
неодноразові звернення до
правоохоронних органів МВС України та
до органів Російської Федерації про
вирішення питання щодо встановлення
особи, яка відбуває покарання під
установчими даними її сина ОСОБА_2 та
проведення відповідної перевірки, дане
питання по суті так і не вирішене. На
підставі наведеного позов просить
задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_4 окрім
зазначеного вище, суду пояснив, що з
реєстру судових рішень Російської
Федерації він отримав вирок суду
Чудовського районного суду
Новгородської області від 15.03.2011 року, з
якого вбачається, що ОСОБА_2 є
засудженим та відбуває покарання в
Російській Федерації. Пояснив, що
позивач звертався до прокурора
Чудовського району Новгородської
області із заявою про перегляд вироку
за нововиявленими обставинами по
засудженню ОСОБА_2, однак жодної
інформації з цього приводу так і не
отримав. Крім того, на звернення
позивача до УМВС в області та до
управління інформаційно-аналітичного
забезпечення УМВС в області щодо
проведення перевірки за фактом
відбування покарання особою за
персональними даними ОСОБА_2 у
Новгородському районі Російської
Федерації отримував лише відписки, а
дане питання по суті так і не
вирішилось. На підставі наведеного
позов просить задовольнити.

Представник відповідача - УМВС в
Івано-Франківській області в судовому
засіданні проти позову заперечив, суду
пояснив, що на адресу УМВС в області
надійшов лист від Генерального консула
України в Санкт-Петербурзі від 20.05.2011
року з повідомленням, що громадянин
України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 засуджений
та відбуває покарання у виправній
колонії-7 Росії по Новгородській
області з 04.05.2010 року до 01.03.2014 року.
Даний лист був направлений для
використання в роботі та інформування
рідних засудженого. Таким чином, на
підставі даного повідомлення та згідно
із наказом МВС України №823/188 від 23.02.2002
року інформація стосовно засудження
ОСОБА_2 була внесена в облік УІАЗ УМВС в
області. Крім того, зазначив, що на
адресу УМВС в області надійшов лист з
виправної колонії №7 управління
Федеральної служби виконання покарань
Росії по Новгородській області від
30.08.2013 року щодо проведення перевірки
можливості проживання ОСОБА_2 по місцю
реєстрації після закінчення
відбування покарання 01.03.2014 року. Так,
10.10.2013 року за вих.№54/7/7-7948 УМВС в
області до виправної колонії №7
направило інформацію та підтверджуючі
матеріали, якими встановлено фактичне
проживання весь цей час на території
України ОСОБА_2, для з'ясування особи,
засудженої у Російській Федерації.
Пояснив, що усі звернення ОСОБА_2 до
УМВС в області щодо проведення
перевірки за фактом відбування особою
покарання за його персональними даними
у Новгородському районі Російської
Федерації розглянуті в межах
компетенції органів внутрішніх справ і
жодного нормативного акту
відповідачем не порушено. На підставі
наведеного вважає позов
необґрунтованим та безпідставним, а
тому в задоволенні позову просить
відмовити.

Представник відповідача - Державної
казначейської служби України в судове
засідання не з'явився, хоча належним
чином був повідомлений про дату, час та
місце судового розгляду. Заяв та
клопотань про відкладення розгляду
справи чи про причини неявки суду не
надав.

Представник третьої особи -
Міністерства закордонних справ
України в судове засідання не з'явився,
хоча належним чином був повідомлений
про дату, час та місце судового
розгляду. На адресу суду подав
клопотання про розгляд справи за його
відсутності.

Свідок ОСОБА_6, дружина позивача,
показала, що в 2010 році чоловік в робочий
час прийшов додому, повідомивши, що
його розшукувала міліція з невідомих
йому причин. З того часу чоловіка часто
викликали до районного відділу
міліції, після чого він став замкнутим,
перестав приділяти увагу дітям. Згодом
його повідомили працівники
правоохоронних органів про те, що все
владналось та встановлено особу, яка
розшукувалась. Однак, в 2013 році
чоловіка знову викликали в міліцію,
після чого він перебуває в досить
поганому емоційному стані, через що
страждає також і дитина, з якої
насміхаються діти в школі, а жителі
села вважають її чоловіка судимим та
дали йому прізвисько «кримінальний
авторитет». Пояснила, що у зв'язку з
даними обставинами чоловіка в 2010 році
попросили звільнитися з банку, бо він
нібито був судимий, оскільки в іншому
випадку його буде звільнено по іншій
статті. Зазначила, що сім'я перебуває у
скрутному становищі, так як працює лише
вона, а чоловік навіть не має
можливості виїхати на роботу за кордон,
оскільки має судимість, хоча насправді
це зовсім не так.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши
пояснення позивача, представників
позивача та відповідача, показання
свідка, дослідивши та оцінивши подані
докази, суд прийшов до висновку, що
позов підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 24.10.2013 року
та 28.10.2013 року звернувся із заявами до
УМВС України в Івано-Франківській
області про проведення перевірок за
фактом відбування покарання особою під
його анкетними даними - ОСОБА_2 у
виправній колонії №7 в Новгородській
області Російської Федерації та
приведення у відповідність
персональних даних заявника по базі
УІАЗ стосовно судимості (а.с. 42-43).

УМВС України в Івано-Франківській
області 19.11.2013 року за вих.№11425 надало
позивачу відповідь про результати
розгляду його звернень та одночасно
рекомендовало звернутися до
компетентних органів Російської
Федерації з питань перевірки
відбування покарання особою під його
персональними даними, оскільки
вирішення таких питань не належить до
компетенції органів внутрішніх справ
(а.с. 13).

Крім того, 25.10.2013 року ОСОБА_2 звернувся
до Управління
інформаційно-аналітичного
забезпечення УМВС в області із заявою
про проведення відповідної перевірки
стосовно його персональних даних та
приведення їх у відповідність (а.с. 44).

УІАЗ УМВС в області листом за вих.№3/2523
від 30.10.2013 року повідомило позивача, що
по даному факту направлено листа до
Департаменту
інформаційно-аналітичного
забезпечення МВС України щодо
інформування компетентних органів
Російської Федерації для проведення
відповідних дій з метою встановлення
особи, яка відбуває покарання під
установчими даними ОСОБА_2 та
приведення у відповідність
персонально-довідкових обліків
інформаційних підрозділів МВС
Російської Федерації та МВС України
(а.с. 14, 45).

Підставою для таких звернень позивача
до УМВС в Івано-Франківській області
слугувала наявність в
оперативно-довідковому обліку
інформаційного підрозділу УМВС в
області інформації про судимість
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була
сформована на підставі листа
Генерального консула України в
Санкт-Петербурзі №6113/540-2765 від 20.05.2011
року з повідомленням про те, що
громадянин України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1
(зареєстрований до арешту за адресою:
АДРЕСА_1) засуджений та відбуває
покарання у виправній колонії №7 Росії
по Новгородській області з 04.05.2010 року
до 01.03.2014 року. Даний лист був
направлений до УМВС в області для
використання в роботі та інформування
рідних засудженого (а.с. 47).

Таким чином, на підставі даного
повідомлення консула інформація
стосовно засудження ОСОБА_2 була
внесена в облік УІАЗ УМВС в області.

26.09.2013 року на адресу УМВС в області
надійшов лист з виправної колонії №7
Управління Федеральної служби
виконання покарань Росії по
Новгородській області за №54/7/7/7498 від
30.08.2013 року щодо проведення перевірки
можливості проживання ОСОБА_2 за
адресою: АДРЕСА_1, після відбуття
покарання 01.03.2014 року та повідомлення
про результати перевірки (а.с. 64).

Листом за №14/3902 від 10.10.2014 року УМВС в
області повідомило начальника
виправної колонії №7 про те, що
працівниками Городенківського РВ УМВС
в області встановлено, що ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на даний час проживає за
адресою: АДРЕСА_2, до кримінальної
відповідальності не притягувався ні в
Україні, ні за її межами (а.с 65, 66).

Крім того, 29.11.2014 року управління
інформаційно-аналітичного обліку УМВС
в області направило листи у виправну
колонію №7 та до Упраління Федеральної
служби виконання покарань Росії по
Новгородській області, в яких, крім
зазначеного вище, просило провести
необхідні дії для встановлення особи
засудженого, який відбуває покарання
під установчими даними ОСОБА_2 (а.с. 62, 63).

Вирішуючи спір, колегія суддів
виходила з наступного регулювання
спірних правовідносин.

Наказом МВС України №823/188 від 23.02.2002
року затверджено Інструкцію про
порядок формування, ведення та
використання оперативно-довідкового і
дактилоскопічного обліку в органах
внутрішніх справ та органах (установах)
кримінально-виконавчої системи
України (далі - Інструкція), яка
визначає порядок формування, ведення
та використання
оперативно-довідкового і
дактилоскопічного обліку в органах
внутрішніх справ та органах (установах)
кримінально-виконавчої системи
України.

Правовою основою ведення
оперативно-довідкового і
дактилоскопічного обліку є
Конституція України, Закони України
"Про міліцію", "Про оперативно-розшукову
діяльність", "Про інформацію",
міжнародні договори у сфері обміну
інформацією, які набрали чинності в
установленому порядку (п. 1.2.
Інструкції).

Відповідно до п.2.1 Інструкції об'єктами
оперативно-довідкового і
дактилоскопічного обліку є особи, які
на території України обвинувачуються у
вчиненні злочинів або засуджені,
розшукуються, затримані за підозрою в
занятті бродяжництвом, а також
громадяни України, що вчинили злочини
за її межами і відомості про яких
надійшли офіційними каналами згідно з
міжнародними договорами у сфері обміну
інформацією, які набрали чинності в
установленому порядку.

Облік здійснюється шляхом ведення
алфавітних оперативно-довідкових
картотек (далі - ОДК) і дактилоскопічних
картотек (далі - ДК), у тому числі з
використанням автоматизованих банків
даних та автоматизованих
дактилоскопічних інформаційних
систем.

Централізований облік здійснюється
Департаментом інформаційних
технологій при МВС України (далі - ДІТ
при МВС), а регіональний (місцевий)
облік - управліннями (відділами)
оперативної інформації при ГУМВС
України в Автономній Республіці Крим
та при управліннях МВС України в
областях.

Згідно із п.п. "в" п.2.2 Інструкції в ДІТ
при МВС централізованому обліку
підлягають громадяни України,
засуджені судами інших держав до
позбавлення волі.

В УОІ-ВОІ регіональному (місцевому)
обліку підлягають, зокрема, особи,
перелічені в п. 2.2 Інструкції, та
громадяни України, засуджені судами
інших держав, незалежно від складу
злочину і виду покарання (п.п. "а", "в" п.2.3
Інструкції).

В п.3.1 Інструкції передбачено, що
підставами для поставлення на облік
осіб, які засуджені або притягаються до
кримінальної відповідальності,
оголошені в розшук, затримані за
підозрою в занятті бродяжництвом, є: а)
постанова про притягнення як
обвинувачуваного; б) вирок суду; в)
санкціоновані прокурором протоколи,
складені відповідно до статті 426 КПК
України; г) постанова про заведення
оперативно-розшукової справи; ґ)
постанова про затримання особи, яка
підозрюється в занятті бродяжництвом.

В п.3.2 Інструкції визначено форми
документів, що використовуються для
формування та коригування
оперативно-довідкового і
дактилоскопічного обліку (банку даних).
Одним із таких документів є, зокрема,
повідомлення компетентних органів
іноземних держав про притягнення до
кримінальної відповідальності
громадян України.

З аналізу вказаного нормативного акту
вбачається, що підставою для
поставлення на облік засуджених осіб є,
зокрема, вирок суду, а
оперативно-довідковий і
дактилоскопічний облік формується на
підставі повідомлення компетентних
органів іноземних держав про
притягнення до кримінальної
відповідальності громадян України.

Як встановлено судом,
оперативно-довідковий і
дактилоскопічний облік УІАЗ УМВС в
області стосовно ОСОБА_2 був
сформований на підставі зазначеного
вище листа Генерального консула
України в Санкт-Петербурзі №6113/540-2765
від 20.05.2011 року.

З цього приводу колегія суддів
зазначає наступне.

Верховною Радою України 10.11.1994 року
ратифіковано Конвенцію про правову
допомогу і правові відносини
у цивільних, сімейних та
кримінальних справах (далі
Конвенція), підписану від імені
України у м. Мінську 22.01.1993 року.

Основною метою Конвенції є
врегулювання відносин компетентних
органів держав (установ юстиції)
учасниць СНД (Республіка Білорусь,
Азербайджанська Республіка,
Республіка Узбекистан, Російська
Федерація, Республіка Казахстан,
Республіка Таджикистан, Республіка
Вірменія, Киргизька Республіка,
Республіка Молдова, Грузія та
Туркменістан) у цивільних, сімейних та
кримінальних справах, а також
забезпечення належного захисту прав і
законних інтересів громадян та осіб, що
проживають на їхній територіях.

В ч.1 ст.79 розділу IV "Правова допомога у
кримінальних справах" Конвенції
задекларовано, що кожна з Договірних
Сторін буде щорічно повідомляти іншим
Договірним Сторонам відомості про
обвинувальні вироки, що вступили в
законну силу, винесених її судами у
відношенні громадян відповідної
Договірної Сторони, одночасно
пересилаючи наявні відбитки пальців
засуджених.

Кожна з Договірних Сторін надає іншим
Договірним Сторонам безкоштовно на
їхнє прохання відомості про судимості
осіб, засуджених раніше її судами, якщо
ці особи залучаються до кримінальної
відповідальності на території
запитуючої Договірної Сторони (ч.2 ст.79
Конвенції).

Зносини з питань видачі, карного
переслідування, а також виконання
слідчих доручень, що торкаються прав
громадян і потребуючих санкцій
прокурора, здійснюються
генеральними прокурорами (прокурорами)
Договірних Сторін (ст.80 Конвенції).

15.09.2010 року підписана та набрала
чинності для України Угода про
співробітництво між Генеральною
прокуратурою України та Генеральною
прокуратурою Російської Федерації, в
статті першій якої визначено, що
сторони здійснюють співробітництво у
відповідності до даної Угоди, діючи в
межах своєї компетенції при дотриманні
законодавства і міжнародних договорів
своїх держав.

Відповідно до ст.2 даної Угоди Сторони
здійснюють співробітництво в
наступних основних напрямках, серед
яких, зокрема, є організація та
забезпечення виконання міжнародних
договорів про видачу, правову допомогу
та правові відносини в кримінальних
справах. Взаємодія з питань видачі та
надання правової допомоги в
кримінальних справах здійснюється в
порядку, передбаченому міжнародними
договорами, учасниками яких є Україна
та Російська Федерація.

В ст.3 Угоди передбачено, що з метою
виконання положень статей 1 та 2 даної
Угоди співробітництво Сторін
здійснюється, зокрема, в формі обміну
інформацією з питань діяльності
Сторін, в тому числі про тенденції
злочинності та в сфері захисту прав і
свобод людини та громадянина.

Відповідно до Консульського статуту
України, затвердженого указом
Президента України N 127/94 від 02.04.1994 року
консульські установи України (далі -
консульські установи) захищають за
кордоном права та інтереси України,
юридичних осіб і громадян України, а
також сприяють розвиткові дружніх
відносин України з іншими державами,
розширенню економічних, торговельних,
науково-технічних, гуманітарних,
культурних, спортивних зв'язків і
туризму (ст.1 Статуту).

Згідно із ст.28 Статуту консул виконує
доручення слідчих або судових органів
України щодо громадян України, якщо це
не заборонено законами держави
перебування. Зазначені доручення
виконуються з додержанням
процесуального законодавства України.

Стосовно функцій консула щодо громадян
України, які перебувають під арештом,
затримані чи позбавлені волі в іншій
формі, відбувають покарання або
пропали безвісти, то в ст.39 Статуту
закріплено, що консул зобов'язаний
стежити, щоб відносно громадянина
України, взятого під варту
(заарештованого) чи затриманого за
підозрою у вчиненні злочину, чи
підданого іншим заходам, які обмежують
свободу громадянина України, або
відбуваючого покарання у вигляді
позбавлення волі, а так само підданого
іншим заходам судового або
адміністративного впливу, було
дотримано законодавства держави
перебування і договорів, укладених
Україною з цією державою, та
міжнародних договорів, учасниками яких
є Україна і держава перебування.

Консул зобов'язаний на прохання
заінтересованих осіб і за своєю
ініціативою відвідувати громадян
України, які перебувають під арештом,
затримані чи позбавлені волі в іншій
формі або відбувають покарання. Консул
зобов'язаний стежити, щоб таких
громадян тримали в умовах, які
відповідають вимогам гігієни і
санітарії, і щоб вони не зазнавали
жорстокого і принижуючого людську
гідність поводження.

За всіх обставин консул зобов'язаний
домагатися особистої зустрічі з
громадянином України, щоб упевнитися,
що права і інтереси цього громадянина
не ущемлюються.

Консул зобов'язаний звертатися до
компетентних властей держави
перебування за сприянням у розшуку
громадян України, які постійно
проживають або тимчасово перебували у
цій державі і пропали безвісти.

Відтак, аналіз вказаних вище
нормативних актів дає підстави суду
дійти висновку, що формування
оперативно-довідкового і
дактилоскопічного обліку УІАЗ УМВС в
області стосовно ОСОБА_2 було здійснене
з порушенням п.3.2 Інструкції, оскільки
повідомлення Генерального консула
України в Санкт-Петербурзі про
засудження громадянина України не є
тотожним поняттю повідомленню
компетентних органів іноземних держав
про притягнення до кримінальної
відповідальності громадян України.

Так, функції консула є чітко окреслені
нормативними актами і не передбачають
направлення повідомлень такого
характеру. Натомість органи
прокуратури в порядку виконання
міжнародних угод (Мінської конвенції,
Угоди між Генеральною прокуратурою
України та Генеральною прокуратурою
Російської Федерації) здійснюють
повідомлення про обвинувальні вироки і
відомості про судимості.

Крім того, відповідно до ст.2 Закону
України «Про інформацію», який є
правовою основою для ведення
оперативно-довідкового і
дактилоскопічного обліку в органах
внутрішніх справ, основними принципами
інформаційних відносин є, зокрема,
достовірність і повнота інформації;
правомірність одержання, використання,
поширення, зберігання та захисту
інформації; захищеність особи від
втручання в її особисте та сімейне
життя.

Конституційні положення, закріплені в
ст.32 Конституції України, передбачають,
що ніхто не може зазнавати втручання в
його особисте і сімейне життя, крім
випадків, передбачених Конституцією
України. Не допускається збирання,
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини. Кожному
гарантується судовий захист права
спростовувати недостовірну інформацію
про себе і членів своєї сім'ї та права
вимагати вилучення будь-якої
інформації, а також право на
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням та
поширенням такої недостовірної
інформації.

У статті 12 Загальної декларації прав
людини 1948 року встановлено, що ніхто не
може зазнавати безпідставного
втручання у його особисте і сімейне
життя, безпідставного посягання на
недоторканність його житла, таємницю
його кореспонденції або на його честь і
репутацію. Кожна людина має право на
захист законом від такого втручання
або таких посягань.

У Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року
визначено, що кожен має право на повагу
до свого приватного і сімейного життя,
до свого житла і кореспонденції; органи
державної влади не можуть втручатись у
здійснення цього права, за винятком
випадків, коли втручання здійснюється
згідно із законом і є необхідним у
демократичному суспільстві в
інтересах національної та громадської
безпеки чи економічного добробуту
країни, для запобігання заворушенням
чи злочинам, для захисту здоров'я чи
моралі або для захисту прав і свобод
інших осіб (стаття 8).

Міжнародним пактом про громадянські і
політичні права 1966 року встановлено, що
ніхто не повинен зазнавати свавільного
чи незаконного втручання в його
особисте і сімейне життя, свавільних чи
незаконних посягань на
недоторканність його житла або
таємницю його кореспонденції чи
незаконних посягань на його честь і
репутацію (пункт 1 статті 17).

Таким чином, суд дійшов висновку, що
відбулось протиправне втручання
держави в особисте життя ОСОБА_2,
посягання на його честь, гідність,
репутацію шляхом формування та
використання інформації про цю особу,
яка є недостовірною і сформованою в
порушення встановленого порядку. Дана
обставина підтверджена і
представником відповідачем, який в
судовому засіданні пояснив, що позивач
весь час жив і живе в Україні, працював
тут, до Російської Федерації не
виїжджав, до кримінальної
відповідальності не притягався, і
дослідженими матеріалами справи.

Поряд з цим, відповідно до ч.1 ст.2 КАС
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження (ч.2 ст.2 КАС України).

В ч.1 ст.17 КАС України передбачено, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що УМВС в
області в контексті даного спору щодо
розгляду звернень ОСОБА_2 та
формування, використання
оперативно-довідкового і
дактилоскопічного обліку здійснювало
владні управлінські функції, а не
процесуальні дії, визначені
кримінальним процесуальним
законодавством, а тому даний спір має
адміністративно-правовий характер.

Відтак, позовна вимога про визнання
протиправною бездіяльність Управління
МВС України в Івано-Франківській
області по розгляду звернень позивача
щодо проведення перевірок за фактом
відбування покарання особою під його
анкетними даними - ОСОБА_2 у виправній
колонії №7 в Новгородській області
Російської Федерації та приведення у
відповідність персональних даних
заявника по базі УІАЗ стосовно
судимості підгягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Так, за наслідками розгляду цих
звернень відповідач надав відповідь
ОСОБА_2 та рекомендував звернутися до
компетентних органів Російської
Федерації з питань перевірки
відбування покарання особою під його
персональними даними, оскільки
вирішення таких питань не належить до
компетенції органів внутрішніх справ,
а також повідомив про направлення
листа до Департаменту
інформаційно-аналітичного
забезпечення МВС України щодо
інформування компетентних органів
Російської Федерації для проведення
відповідних дій з метою встановлення
особи, яка відбуває покарання під
установчими даними ОСОБА_2 та
приведення у відповідність
персонально-довідкових обліків
інформаційних підрозділів МВС
Російської Федерації та МВС України.

Однак, на думку колегії суддів, УМВС в
області не вжило всіх заходів для
розгляду даного звернення. Оскільки, як
вбачається з касаційної ухвали
Новгородського обласного суду
Російської Федерації від 15.03.2011 року по
справі №1-14-22-348, отриманої позивачем з
Єдиної бази рішень судів загальної
юрисдикції Російської Федерації,
ОСОБА_2 засуджений вироком Чудовського
районного суду Новгородської області
від 18.01.2011 року шляхом часткового
складання призначених покарань до 3
років 10 місяців позбавлення волі з
відбуванням покарання у виправній
колонії суворого режиму (а.с.18-19). В
даній ухвалі зазначено також, що ОСОБА_2
був засуджений 26.09.2005 року Любитинським
районним судом Новгородської області
до 3 років 6 місяців позбавлення волі та
звільнений 27.01.2009 року за закінченням
строку покарання.

В той же час судом встановлено, що у
серпні 2005 року до Городенківського
сектору у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
УМВС в області надійшов запит з
Любитинського району Новгородської
області №1813 від 01.08.2005 року, про що
зроблено відмітку у Формі №1 (а.с.146). На
ухвалу адміністративного суду
Управління Державної міграційної
служби в Івано-Франківській області не
змогло надати вказаний запит, оскільки
зазначений документ був знищений за
закінченням терміну зберігання (а.с145).

В той же час, дані обставини свідчать
про те, що і в 2005 році, і в 2010 році в
рамках кримінальних проваджень по
обвинуваченню громадянина України
компетентні органи Російської
Федерації витребовували інформацію
щодо встановлення анкетних даних даної
особи, котра назвалась ОСОБА_2, у зв'зку
з чим працівники Городенківського РВ
УМВС в області і викликали позивача для
надання пояснень у відділ міліції.
Однак, жодної інформації з приводу
того, що ОСОБА_2 насправді весь цей час
проживав із сім'єю в Україні, за межі
держави не виїжджав, до кримінальної
відповідальності не притягувався
Городенківський РВ УМВС в області ні
УМВС в області, ні компетентному органу
Російської Федерації своєчасно (в 2005 та
2010 роках) не надав, що в подальшому
призвело до ситуації, яка стала
предметом позову у даній справі.

Відтак, на переконання колегії суддів,
УМВС в області, розглядаючи звернення
позивача від 24.10.2013 року, 25.10.2013 року,
28.10.2013 року, зобов'язане було провести
службове розслідування, дати вказаним
фактам належну правову оцінку та
звернутися офіційними каналами,
передбаченими міжнародними угодами
між Україною та Російською Федерацією,
до компетентних органів Російської
Федерації для вирішення цього питання.
Листи відповідача, адресовані
Департаменту
інформаційно-аналітичного
забезпечення Міністерства внутрішніх
справ України, який в подальшому
звернувся до Головного
інформаційно-аналітичного центру МВС
Росії, суд розцінює як частковий
розгляд звернень позивача (а.с. 45, 104).

Поряд з цим, механізм вилучення
інформації про судимість особи з
оперативно-довідкового та
дактилоскопічного обліку УІАЗ УМВС в
області в порядку, зазначеному
позивачем, Інструкцією про порядок
формування, ведення та використання
оперативно-довідкового і
дактилоскопічного обліку в органах
внутрішніх справ та органах (установах)
кримінально-виконавчої системи
України не передбачено.

А тому для повного захисту прав, свобод
та інтересів ОСОБА_2, про захист яких
він просить, суд відповідно до ч.2 ст.11
КАС України з урахуванням ст.32
Конституції України, як норми прямої
дії, виходить за межі позовних вимог.

З урахуванням вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку про визнання
протиправною бездіяльність Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Івано-Франківській області щодо
розгляду не в повному обсязі звернень
ОСОБА_2 від 24.10.2013 року, 25.10.2013 року та
28.10.2013 року та вилучення відомості про
засудження ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
уроженця с.Серафинці, Городенківського
району, Івано-Франківської області) з
оперативно-довідкового та
дактилоскопічного обліку
інформаційної бази даних Управління
інформаційно-аналітичного
забезпечення Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Івано-Франківській області.

Стосовно позовної вимоги про стягнення
на користь позивача моральної шкоди
шляхом безспірного списання Державною
казначейською службою України із
спеціального рахунку коштів, суд
зазначає наступне.

Обов'язок по відшкодуванню моральної
шкоди виникає лише за умови, що
моральні страждання позивача або
втрата ним нормальних життєвих
зв'язків або додаткових зусиль для
організації свого життя стали
наслідками порушення його законних
прав.

В постанові Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" N4 від 31 березня 1995
року зазначено, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні.

Враховуючи те, що в контексті позовних
вимог позивачеві внаслідок
неналежного розгляду його звернень
щодо наявності інформації про його
судимість, невжиття заходів щодо
вилучення такої інформації було
заподіяно шкоду, яка виразилась у
поширенні недостовірної інформації,
зокрема в межах населеного пункту, де
він проживає, внаслідок чого і позивач,
і його сім'я відчули осуд односельців, а
це негативно відбилось на здоров'ї
позивача, ускладнило його нормальні
життєві зв'язки щодо труднощів, а то й
неможливості працевлаштування.
Вказані обставини підтверджуються
медичною карткою позивача (а.с.123),
листами Городенківського районного
центру зайнятості, Івано-Франківського
обласного центру зайнятості (а.с.118, 119),
показаннями свідка ОСОБА_6 тощо.

Відповідно до п.10-1 вказаної постанови
Пленуму Верховного Суду України при
розгляді справ за позовами про
відшкодування моральної шкоди на
підставі ст.56 Конституції судам слід
мати на увазі, що при встановленні
факту заподіяння такої шкоди
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу державної влади,
місцевого самоврядування або їх
посадових чи службових осіб при
здійсненні ними своїх повноважень вона
підлягає відшкодуванню за рахунок
держави чи органів місцевого
самоврядування.

В ст.2 Закону України "Про гарантії щодо
виконання судових рішень" №4091 від
05.06.2012 року передбачено, що держава
гарантує виконання рішення суду про
стягнення коштів та зобов'язання
вчинити певні дії щодо майна, боржником
за яким є, зокрема, державний орган.

Порядок виконання рішень про стягнення
коштів державного та місцевого
бюджетів або боржників затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
№845 від 03.08.2011 року.

Стосовно стягнення моральної шкоди за
період, починаючи з 2005 року, в тому
числі з 2010 року по вересень 2013 року, суд
зазначає про недоведеність причинного
зв'язку між шкодою та діями відповідача
в контексті позовних вимог позивача.

А тому, на думку колегії суддів,
задоволенню підлягає вимога про
стягнення з Державного бюджету України
на користь позивача 10 000 гривень
моральної шкоди, в іншій частині даної
позовної вимоги слід відмовити.

Щодо судових витрат, то відповідно до
ч.3 ст.94 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено. А тому до
стягнення підлягає 45,88грн. судового
збору.

Відповідно до ч.1 ст.267 КАС України суд,
який ухвалив судове рішення в
адміністративній справі, має право
зобов'язати суб'єкта владних
повноважень, не на користь якого
ухвалене судове рішення, подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення. У зв'язку з
цим колегія суддів дійшла висновку про
встановлення судового контролю шляхом
зобов'язання Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Івано-Франківській області подати до
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду звіт про
виконання даного судового рішення у
15-денний строк з дня набрання ним
законної сили.

Щодо позовної вимоги про звернення до
негайного виконання рішення по справі,
то колегія суддів зазначає, що
відповідно до ст.265 КАС України
відсутні підстави для звернення
постанови суду до негайного виконання.

За змістом ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.9 КАС України суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого суд
вирішує справи на підставі Конституції
та законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України.

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст.ст.2, 8-14, 86, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Івано-Франківській
області щодо розгляду не в повному
обсязі звернень ОСОБА_2 від 24.10.2013 року,
25.10.2013 року та 28.10.2013 року.

Вилучити відомості про засудження
ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уроженця
с.Серафинці, Городенківського району,
Івано-Франківської області) з
оперативно-довідкового та
дактилоскопічного обліку
інформаційної бази даних Управління
інформаційно-аналітичного
забезпечення Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Івано-Франківській області.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживає АДРЕСА_2) 10 000 грн. (десять
тисяч гривень) моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживає АДРЕСА_2) судовий збір в
розмірі 45,88 грн. (сорок п'ять гривень
вісімдесят вісім копійок).

Зобов'язати управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Івано-Франківській області подати до
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду звіт про
виконання даного судового рішення у
15-денний строк з дня набрання ним
законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 КАС України, апеляційна
скарга подається до Львівського
апеляційного адміністративного суду
через Івано-Франківський окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.
Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.254 КАС України
постанова набирає законної сили після
закінчення встановлених строків
подання апеляційної скарги, якщо таку
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя:

Лучко О.О.

Судді:
Могила
А.Б.

Скільський
І.І.

Постанова складена в повному обсязі
20.01.2014 року