Справа № 802/4595/13-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2014-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 січня 2014 р.
Справа № 802/4595/13-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання:
Медяної Н.А.

представника позивача:
Бучка О.М.;

представника відповідача:
Мусіровського О.А., Багінської С.С.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: виконавчого комітету
Ладижинської міської ради Вінницької
області

до: державної фінансової інспекції у
Вінницькій області

про: скасування в частині вимоги про
усунення виявлених порушень

ВСТАНОВИВ:

18.11.2013 року позивач - Виконавчий комітет
Ладижинської міської ради Вінницької
області звернувся у Вінницький
окружний адміністративний суд із
позовом до відповідача - Державної
фінансової інспекції у Вінницькій
області. У позовній заяві позивач
просив визнати протиправною та
скасувати вимогу Державної фінансової
інспекції у Вінницькій області №
02-08-25-15/7558 від 18.10.2013 року в частині
визначеній п. 6, а саме щодо вжиття
заходів для усунення наступного
порушення:

«в порушення вимог ст. 84 Кодексу
законів про працю України, ст. 25 Закону
України «Про відпустки», ст. 1 Закону
України «Про колективні договори»
протягом періоду з 01.06.2010 по 01.07.2013 р.р.
зайво нараховано та оплачено
додаткових відпусток терміном на 3
календарних дні працівникам Ради у
зв'язку із весіллям дітей, смертю
рідних та до 1 вересня на загальну суму
5068,34 грн. та відповідно зайво
перераховано єдиного соціального
внеску на загальну суму 1801,20 грн., у
зв'язку з чим: стягнути 5068,34 грн. зайво
виплаченої заробітної плати з осіб, що
безпідставно її отримали, або з особи,
винної у зайвих грошових виплатах, з
подальшим зарахуванням коштів до
міського бюджету на реєстраційний
рахунок № 0008, ККД 24060300 «Інші
надходження» в УДКСУ у м. Ладижині,
МФО802015 в УДКСУ у м. Ладижині, МФО 802015,
код 35878997;

провести перерахунок та відповідну
взаємозвірку, щодо єдиного соціального
внеску та забезпечити повернення зайво
сплачених коштів в сумі 1801,20 грн. або
зарахувати в рахунок майбутніх
платежів».

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
зазначив, що оскаржуваний пункт вимоги
не відповідає діючому законодавству
України. При цьому на думку позивача
відповідач дійшовши помилкового
висновку про те, що колективний договір
не може передбачати інших, аніж чинне
законодавство, додаткових оплачуваних
відпусток, оскільки такий суперечить
нормам як Кодексу законів про працю
України так і Закону України «Про
відпустки».

Відповідач проти адміністративного
позову заперечив подавши письмові
заперечення на позовну заяву у яких
просив адміністративний позов
Виконавчого комітету Ладижинської
міської ради Вінницької області
залишити без задоволення. Як на
підставу заперечень відповідач
зіслався на те, що в ході ревізії
встановлено факт зайвої оплати
додаткових оплачуваних відпусток
терміном три календарних дні
працівникам у зв'язку із власним
весіллям, весіллям дітей, смертю рідних
та до 1 вересня на загальну суму 5068,34
грн. та відповідно зайво нараховано
Єдиного соціального внеску на загальну
суму 1801,20 грн., внаслідок чого Раді
завдано матеріальної шкоди (збитків) на
суму 6869,54 гривень. При цьому, на думку
відповідача, позивачем незаконно у
колективному договорі передбачено
вказані відпустки як оплачувані,
оскільки такі згідно вимог Закону
України «Про відпустки» та Кодексу
законів про працю України належать до
відпусток без збереження заробітної
плати. Також відповідач зазначив, що
додаткові оплачувані відпустки були
профінансовані із загального фонду
бюджетної установи, до якого не
належать власні надходження бюджетної
установи, які підлягають зарахуванню
до спеціального фонду.

У судовому засіданні представник
позивача адміністративний позов
підтримав із підстав зазначених у
позовній заяві пояснивши, що Кодексом
законів про працю України, Законом
України «Про відпустки» та Законом
України «Про колективні договори»
передбачено можливість встановлення
додаткових гарантій для працівників у
колективному договорі, тому позивач
правомірно у колективному договорі
передбачив додаткові оплачувані
відпустки. Також представник звернув
увагу на те, що згідно ч. 3 ст. 23 Закону
України «Про відпустки», в установах і
організаціях, що отримуються за
рахунок бюджетних коштів оплата інших
видів відпусток, передбачених
колективним договором проводиться в
межах бюджетних асигнувань та інших
джерел.

Представники відповідача у судовому
засіданні заперечували проти
адміністративного позову із підстав
зазначених у письмових запереченнях.
При цьому пояснили, що позивач
незаконно відніс до оплачуваних
відпусток ті відпустки, які в силу
Закону належать до категорії відпусток
без збереження заробітної плати.

Дослідивши матеріали справи у їх
сукупності, заслухавши пояснення
представників сторін та оцінивши інші
докази, які є у справі, суд дійшов до
переконання, що заявлений
адміністративний позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що відповідно до п. 2.2
Плану контрольно-ревізійної роботи на 2
квартал 2013 року на підставі направлень,
виданих начальником Державної
фінансової інспекції у Вінницькій
області від 27.06.2013 р. № 731, від 19.08.2013 р. №
942, від 04.09.2013 р. № 984 та від 05.09.2013 р.
головними державними фінансовими
інспекторами відділу інспектування
органів державної влади
Держфінінспекції Багінською С.С.,
Сідлецькою Н.Й., та старшими державними
фінансовими інспекторами цього ж
відділу Морозом Р.О. та Костіценим І.С.
проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
виконавчого комітету Ладижинської
міської ради за період з 01.06.2010 р. по
01.07.2013 р.

За результатами ревізії був складений
акт за № 08-07/16 від 27.09. 2013 року, який
підписано представниками позивача із
запереченнями (а.с. 8-28).

В ході ревізії встановлено, що протягом
ревізійного періоду трудові відносини
працівників Ради регулювалися на
підставі Колективного договору,
укладеного між апаратом ради та її
виконавчого комітету і первинною
профспілковою організацією
працівників Ради та схваленого
загальними зборами колективу та
зареєстрований рішеннями виконавчого
комітету Ради від 15.03.2010 року № 125 та від
25.02.2013 року № 61.

Пунктом 5.4 Колективного договору до
додаткових оплачуваних відпусток
передбачено зарахування відпустки у
зв'язку із: власним весіллям - 3 дні;
весілля дітей - 3 дні; народження дитини
(батькові) - 3 дні; смерті членів сім'ї - 3
дні; проводів на військову службу
(батькам) - 3 дні (а.с. 39). Також апарату
Ради надано право на вільний від роботи
день, оплачуваний у розмірі середнього
заробітку працівника, у випадках:
власного дня народження та жінкам, діти
яких навчаються у 1-3 класах - 1 вересня.
Вказані положення Колективного
договору на думку перевіряючих
суперечать вимогам ст. 84 Кодексу
законів про працю України, ст. 25 Закону
України «Про відпустки» та Закону
України «Про колективні договори», про
що зазначено у акті перевірки (а.с 23-24).

Як підсумок, у Акті перевірки № 08-07/16
від 27.09. 2013 року відображено висновок
про те, що в порушення вимог ст. 84
Кодексу законів про працю України,
Закону України «Про відпустки», ст. 1
Закону України «Про колективні
договори», протягом періоду з 01.06.2010 р.
по 01.07.2013 р. зайво нараховано та
оплачено додаткових оплачуваних
відпусток терміном 3 календарних днів
працівникам у зв'язку із власним
весіллям, весіллям дітей, смертю рідних
та до 1 вересня на загальну суму 5068,34
грн. та відповідно зайво нараховано
Єдиного соціального внеску на загальну
суму 1801,20 грн., внаслідок чого Раді
завдано матеріальної шкоди (збитків) на
суму 6869,54 гривень (а.с. 24).

В подальшому відповідачем була
направлена на адресу позивача вимога №
02-08-25-15/7558 від 18.10.2013 року якою
відповідач в місячний термін
зобов'язав позивача:

Опрацювати матеріали ревізії та вжити
заходи щодо усунення виявлених
порушень, розглянути питання про
притягнення до відповідальності осіб,
винних у допущених порушеннях, а саме:

Пункт 6: «в порушення вимог ст. 84 Кодексу
законів про працю України, ст. 25 Закону
України «Про відпустки», ст. 1 Закону
України «Про колективні договори»
протягом періоду з 01.06.2010 р. по 01.07.2013 р.
зайво нараховано та оплачено
додаткових відпусток терміном на 3
календарних дні працівникам Ради у
зв'язку із весіллям дітей, смертю
рідних та до 1 вересня на загальну суму
5068,34 грн. та відповідно зайво
перераховано єдиного соціального
внеску на загальну суму 1801,20 грн., у
зв'язку з чим:

стягнути 5068,34 грн. зайво виплаченої
заробітної плати з осіб, що
безпідставно її отримали, або з особи,
винної у зайвих грошових виплатах, з
подальшим зарахуванням коштів до
міського бюджету на реєстраційний
рахунок № 0008, ККД24060300 «Інші
надходження» в УДКСУ у м. Ладижині, МФО
802015 в УДКСУ у м. Ладижині, МФО 802015, код
35878997;

провести перерахунок та відповідну
взаємозвірку, щодо єдиного соціального
внеску та забезпечити повернення зайво
сплачених коштів в сумі 1801,20 грн. або
зарахувати в рахунок майбутніх
платежів.

Саме зазначений п. 6 вимоги Державної
фінансової інспекції у Вінницькій
області № 02-08-25-15/7558 від 18.10.2013 року став
предметом оскарження у справі, яка
розглядається.

Надаючи оцінку спірним
правовідносинам, суд зазначає, що
правові та організаційні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні визначаються
Законом України «Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні» (Закон № 2939-XII).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 2 цього Закону
головними завданнями органу
державного фінансового контролю є
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяттям
зобов'язань, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності у міністерствах та інших
органах виконавчої влади, державних
фондах, фондах загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
бюджетних установах і суб'єктах
господарювання державного сектору
економіки, а також на підприємствах, в
установах та організаціях, які
отримують (отримували у періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів, державних фондів та фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно, за дотриманням
законодавства на всіх стадіях
бюджетного процесу щодо державного і
місцевих бюджетів, дотриманням
законодавства про державні закупівлі,
діяльністю суб'єктів господарської
діяльності незалежно від форми
власності, які не віднесені
законодавством до підконтрольних
установ, за рішенням суду, винесеним на
підставі подання прокурора або
слідчого для забезпечення
розслідування кримінальної справи.

Державний фінансовий контроль
забезпечується органом державного
фінансового контролю через проведення
державного фінансового аудиту,
перевірки державних закупівель та
інспектування.

В силу вимог ч. 1 ст. 4 Закону № 2939-XII
інспектування здійснюється органом
державного фінансового контролю у
формі ревізії та полягає у
документальній і фактичній перевірці
певного комплексу або окремих питань
фінансово-господарської діяльності
підконтрольної установи, яка повинна
забезпечувати виявлення наявних
фактів порушення законодавства,
встановлення винних у їх допущенні
посадових і матеріально
відповідальних осіб. Результати
ревізії викладаються в акті.

Відповідно до п. 3 Порядку проведення
інспектування Державною фінансовою
інспекцією, її територіальними
органами, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 20.04.2006
року № 550 (з наступними змінами і
доповненнями), акт ревізії - це
документ, який складається особами, що
проводили ревізію, фіксує факт її
проведення та результати. Заперечення,
зауваження до акта ревізії (за їх
наявності) та висновки на них є
невід'ємною частиною акта.

Пунктом 40 вказаного Порядку
передбачено, що у разі наявності
заперечень щодо змісту акта ревізії
керівник, головний бухгалтер чи інші
особи підписують його із
застереженням.

Судом встановлено, що погодившись з
висновками акту ревізії
уповноваженими особами позивача
підписано такий із застереженнями (а.с.
27).

Відповідно до п. 46 Порядку якщо вжитими
в період ревізії заходами не
забезпечено повне усунення виявлених
порушень, контролюючим органом у строк
не пізніше ніж 10 робочих днів після
реєстрації акта ревізії, а у разі
надходження заперечень (зауважень) до
нього - не пізніше ніж 3 робочих дні
після надіслання висновків на такі
заперечення (зауваження) надсилається
об'єкту контролю письмова вимога щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства із зазначенням строку
зворотного інформування.

Частиною 2 статті 15 Закону України «Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні»
передбачено, що законні вимоги
службових осіб органу державного
фінансового контролю є обов'язковими
для виконання службовими особами
об'єктів, що контролюються.

Водночас згідно з ч. 2 ст. 13 зазначеного
Закону дії або бездіяльність посадових
осіб органу державного фінансового
контролю можуть бути оскаржені в
судовому або адміністративному
порядку.

Надаючи оцінку вимозі № 02-08-25-15/7558 від
18.10.2013 року в частині оскаржуваного
пункту 6, суд враховує, що згідно ч. 2 ст.
19 Конституції України, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України,
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто
з урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Направляючи позивачу оскаржувану
вимогу № 02-08-25-15/7558 від 18.10.2013 року,
відповідач констатував у ній порушення
вимог ст. 84 Кодексу законів про працю
України, ст. 25 Закону України «Про
відпустки», ст. 1 Закону України «Про
колективні договори» протягом періоду
з 01.06.2010 р. по 01.07.2013 р.

Порушення на думку перевіряючих
полягало у встановленні п. 5.4
Колективного договору інших
додаткових оплачуваних відпусток, а
саме відпустки у зв'язку із: власним
весіллям - 3 дні; весілля дітей - 3 дні;
народження дитини (батькові) - 3 дні;
смерті членів сім'ї - 3 дні; проводів на
військову службу (батькам) - 3 дні;
апарат Ради має право надавати вільний
від роботи день, оплачуваний у розмірі
середнього заробітку працівника, у
випадках: власного дня народження та
жінкам, діти яких навчаються у 1-3 класах
- 1 вересня та проведенні оплати таких
відпусток.

Надавши оцінку зазначеним висновкам
контролюючого органу, суд вважає їх
безпідставними та незаконними, а
вимогу таку, що не узгоджується із
критеріями встановленими п. 1, 3 ч. 3 ст. 2
КАС України із наступних підстав.

Безспірно встановлено, що пунктом 5.4
Колективного договору (який
затверджений у встановленому порядку
та є чинним) до додаткових оплачуваних
відпусток передбачено зарахування
відпустки у зв'язку із: власним
весіллям - 3 дні; весілля дітей - 3 дні;
народження дитини (батькові) - 3 дні;
смерті членів сім'ї - 3 дні; проводів на
військову службу (батькам) - 3 дні. Також
апарату Ради надано право на вільний
від роботи день, оплачуваний у розмірі
середнього заробітку працівника, у
випадках: власного дня народження та
жінкам, діти яких навчаються у 1-3 класах
- 1 вересня. Відповідач констатуючи
порушення позивачем вимог Закону,
виходив із того, що оскільки деякі із
наведених відпусток віднесені Законом
до неоплачуваних, то позивач у
колективному договорі не міг відносити
їх до оплачуваних та відповідно
проводити оплату таких відпусток.

Суд критично оцінює такі висновки
відповідача так як згідно ч. 1 ст. 9-1 КЗпП
України, передбачено, що підприємства,
установи, організації в межах своїх
повноважень і за рахунок власних
коштів можуть встановлювати додаткові
порівняно з законодавством трудові і
соціально-побутові пільги для
працівників.

В силу ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
колективні договори і угоди» від 01.07.1993
р., № 3356-XII (Закон № 3356-XII), колективний
договір, угода укладаються на основі
чинного законодавства, прийнятих
сторонами зобов'язань з метою
регулювання виробничих, трудових і
соціально-економічних відносин і
узгодження інтересів працівників та
роботодавців.

Згідно ст. 5 Закону № 3356-XII, умови
колективних договорів і угод,
укладених відповідно до чинного
законодавства, є обов'язковими для
підприємств, на які вони поширюються,
та сторін, які їх уклали.

Умови колективних договорів або угод,
що погіршують порівняно з чинним
законодавством становище працівників,
є недійсними, і забороняється включати
їх до договорів і угод.

Забороняється включати до трудових
договорів умови, що погіршують
становище працівників порівняно з
чинним законодавством, колективними
договорами та угодами.

Водночас ч. 2 ст. 7 Закону № 3356-XII
передбачає, що у колективному договорі
встановлюються взаємні зобов'язання
сторін щодо регулювання виробничих,
трудових, соціально-економічних
відносин, зокрема: встановлення
гарантій, компенсацій, пільг; режиму
роботи, тривалості робочого часу і
відпочинку.

Колективний договір може передбачати
додаткові порівняно з чинним
законодавством і угодами гарантії,
соціально-побутові пільги (ч. 3 ст. 7
Закону № 3356-XII).

Із наведених норм Закону України «Про
колективні договори і угоди», суд
доходить висновку, що колективний
договір може передбачати додаткові
гарантії працівника, в тому числі і у
сфері відпочинку. Водночас відпустки є
одним із передбачених законодавством
видів відпочинку працівника. При цьому
суд звертає увагу, що законодавцем
чітко передбачено недійсність лише тих
умов колективного договору, які
погіршують становище працівника, а не
покращують, як у даному випадку.

Так, положення Колективного договору
між апаратом міської ради та її
виконавчого комітету і первинною
профспілковою організацією
працівників Ладижинської міської ради
(а.с. 34 - 48), а саме п. 5.4. Розділу 5 «Режим
роботи, тривалість робочого часу і
відпочинку» (а.с. 39) містить положення,
які створюють додаткові гарантії
працівникам щодо часу відпочинку,
тобто, передбачають додаткові
оплачувані відпустки, чим покращують
становище працівника порівняно із
чинним законодавством.

Додатково про правомірність п. 5.4.
Розділу Колективного договору між
апаратом міської ради та її
виконавчого комітету і первинною
профспілковою організацією
працівників Ладижинської міської ради,
яким передбачено додаткові оплачувані
відпустки свідчить і норма ст. 4 Закону
України «Про відпустки», а саме її
частина 2, яка передбачає, що
законодавством, колективним договором,
угодою та трудовим договором можуть
установлюватись інші види відпусток.

Отже, встановлення у п. 5.4. Розділу
Колективного договору між апаратом
міської ради та її виконавчого
комітету і первинною профспілковою
організацією працівників Ладижинської
міської ради додаткові види
оплачуваних відпусток повністю
узгоджується із вимогами Кодексу
законів про працю України, Законів
України «Про колективні договори і
угоди» та «Про відпустки», що свідчить
про необґрунтованість висновків акту
перевірки відповідача.

Щодо посилань відповідача на порушення
правил оплати додаткових відпусток
позивачем, то такі спростовуються
наступним. Так, як на підставу
заперечень відповідач посилається на
норму першого речення ч. 3 ст. 23 Закону
України «Про відпустки», згідно якої
оплата інших видів відпусток,
передбачених колективним договором та
угодами, трудовим договором,
провадиться з прибутку, що залишається
на підприємстві після сплати податків
та інших обов'язкових платежів до
бюджету або за рахунок коштів фізичної
особи, в якої працюють за трудовим
договором працівники. Разом із тим,
відповідачем не взято до уваги норму
речення 2 ч. 3 ст. 23 вказаного Закону, яка
передбачає, що в установах і
організаціях, що утримуються за
рахунок бюджетних коштів, оплата цих
відпусток провадиться в межах
бюджетних асигнувань та інших
додаткових джерел.

При розгляді справи встановлено, що
фінансування видатків на оплату
відпусток, які передбачені п. 5.4.
Колективного договору та
правомірність яких є предметом спору,
здійснювалось позивачем за рахунок
коштів загального фонду міського
бюджету, що підтверджується наданими
представником позивача кошторисами та
зведеними кошторисами на 2010 - 2013 р.р. та
в межах бюджетних асигнувань.
Додатково вказана обставина
підтверджується і тим, що у Акті
перевірки № 08-07/16 від 27.09.2013 року
відповідачем не встановлено випадків
фінансування без затверджених
кошторисів чи понад бюджетні
асигнування (а.с. 16), що і не
заперечувалось представником
відповідача у судовому засіданні.
Тобто позивачем при оплаті додаткових
відпусток не допущено жодного із
порушень законодавства контроль за
дотриманням якого в силу ч. 1, 2 ст. 2
цього Закону «Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні» є компетенцією
відповідача.

Таким чином, суд зазначає, що
відповідач за результатами проведеної
перевірки дійшов помилкових висновків
про те, що позивачем зайво нараховано
та оплачено додаткові оплачувані
відпустки терміном на 3 календарних дні
працівникам Ради у зв'язку із весіллям
дітей, смертю рідних та до 1 вересня на
загальну суму 5068,34 грн. та відповідно
зайво перераховано єдиного
соціального внеску на загальну суму
1801,20 грн., оскільки встановлення таких
оплачуваних відпусток є гарантованим
Законом правом сторін колективного
договору. Разом із тим, оплата таких
відпусток позивачем правомірно
проводилась із загального фонду
бюджету та в межах затверджених
видатків.

Отже, позовні вимоги про визнання
протиправною та скасування п. 6 вимоги
Державної фінансової інспекції у
Вінницькій області № 02-08-25-15/7558 від
18.10.2013 року є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат у справі, суд враховує, що
відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа). Так як позивач у
спірних правовідносинах є
підконтрольною установою, а відповідач
суб'єктом владних повноважень, позов
підлягає задоволено повністю, то
понесені судові витрати у вигляді
сплаченого судового збору слід
стягнути в користь позивача.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
пункт 6 вимоги Державної фінансової
інспекції у Вінницькій області від
18.10.2013 року № 02-08-25-15/7558.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Виконавчого комітету
Ладижинської міської ради Вінницької
області понесені судові витрати у
вигляді судового збору в сумі 68
(шістдесят вісім гривень) 82 коп. шляхом
їх безспірного списання органами
Державної казначейської служби
України з рахунків Державної
фінансової інспекції у Вінницькій
області.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Богоніс Михайло Богданович