Справа № 2а/2370/226/12
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2013-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" грудня 2013 р. м. Київ
К/9991/76416/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 25.10.2012

у справі №2а/2370/226/12

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

до Тальнівської міжрайонної
державної податкової інспекції
Черкаської області

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
(далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_2)
звернувся до Черкаського окружного
адміністративного суду з позовом до
Тальнівської міжрайонної державної
податкової інспекції Черкаської
області (далі по тексту - відповідач,
Тальнівська МДПІ Черкаської області)
про скасування податкових
повідомлень-рішень №, № від
25.10.2011.

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 03.03.2012 позов
задоволено.

Постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 25.10.2012 рішення суду першої
інстанції скасовано та прийнято нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, що відповідачем була проведена
планова виїзна перевірка позивача з
питань дотримання вимог податкового та
іншого законодавства за період з 01.10.2008
по 31.12.2010, за результатами якої складено
акт від 06.10.2011 №591/1701/НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», а саме завищено витрати
на загальну суму 3097053,33 грн., зокрема у ІV
кварталі 2010 року при взаємовідносинах
з ФГ «Дана плюс» на суму 1975000,00, та при
взаємовідносинах з ПП «Агропрайд» на
суму 1122053,33 грн., у результаті чого
донараховано податок з доходів
фізичних осіб у сумі 464558,00 грн.; пп. 7.4.1,
пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого занижено
податок на додану вартість у періоді що
перевірявся, на загальну суму 743471,00
грн., зокрема у липні 2010 року при
взаємовідносинах з ТОВ «Бізнесальянс»
сума податку на додану вартість
становила 124060,00 грн., при
взаємовідносинах з ФГ «Дана плюс» у
листопаді 2010 року на 240000,00 грн. та у
грудні 2010 року на 155000,00 грн., а також у
листопаді 2010 року при взаємовідносинах
з ПП «Агропрайд» - 224411,00 грн.

На підстав висновків акту
перевірки відповідачем прийнято
податкові повідомлення-рішення від
25.10.2011: №, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з ПДВ у сумі
743471,00 грн. та штрафних (фінансових)
санкцій у сумі 185867,75 грн.; №, яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб у сумі 464558,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що з урахуванням вимог ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», пп. пп.
2.4, 2.7 п. 2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерського обліку, витрати
понесені позивачем по
взаєморозрахункам з ПП «Агропрайд» та
ФГ «Дана плюс» не є документально
підтвердженими. Крім того, первинні
бухгалтерські документи, надані
позивачем на підтвердження права на
податковий кредит при
взаємовідносинах з ПП «Ангропрайд»,
складені з порушенням чинного
законодавства, оскільки підписані
особою, яка не належить до кола осіб з
правом підпису таких документів. А
також, непідтвердженістю
господарської діяльності позивача з
ТОВ «Бізнесальянс» та нікчемністю
правочинів з цим контрагентом.

Колегія суддів не може погодитися із
висновком суду апеляційної інстанції з
огляду на наступне.

Порядок та підстави формування
платником податку податкового кредиту
регламентується приписами п. 7.4, п. 7.5 ст.
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на час
його формування позивачем), яких
платник податків зобов'язаний
дотримуватися та за умови порушення
яких формування податкового кредиту
може бути визнано неправомірним.

Згідно пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 названого
Закону, не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до вимог пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Судом першої інстанції, з урахуванням
вимог процесуального права, в повній
мірі досліджено питання щодо
реальності вчинення спірних
правочинів, досліджено умови поставки,
і, за наявності доказів, які
підтверджують реальність здійснення
господарських операцій (а саме:
договорів поставки, накладних,
податкових та видаткових накладних,
договорів оренди транспорту, актів
виконаних робіт, актів прийому
передачі та зберігання товару,
довіреностей, товарно-транспортних
накладних платіжних доручень,
матеріальних звітів) встановлено факт
реального вчинення господарських
операцій, за наслідками яких позивачем
сформовано спірний податковий кредит,
а також встановлено відсутність
підстав для висновку про нікчемність
цих договорів.

Актом перевірки та судом першої
інстанції не встановлено жодного
фактичного порушення позивачем вимог
законодавства, яким регламентується
порядок формування податкового
кредиту, яке б позбавляло позивача
права на формування податкового
кредиту.

Законом України «Про податок на додану
вартість» передбачено лише єдиний
випадок не включення до складу
податкового кредиту витрат по сплаті
податку це відсутність податкової
накладної. Інших підстав для не
включення до складу податкового
кредиту витрат по сплаті податку на
додану вартість даний Закон не
передбачає.

Що стосується доводів
податкового органу про нікчемність
договорів, то відповідно до ч. 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Разом з тим, відповідачем не
надано документальних підтверджень
відсутності фактичного виконання
господарських операцій за спірними
договорами, узгодженості дій позивача
з ТОВ «Бізнесальянс» з метою
незаконного отримання податкових
вигод.

А тому, твердження відповідача про
нікчемність договорів, укладених між
позивачем та його контрагентом, є
необґрунтованими належними засобами
доказування припущеннями, оскільки,
позиція податкового органу щодо
суперечності спірних угод інтересам
держави не підкріплена належними
доказами чи відповідними судовими
рішеннями.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України вважає,
що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про
обґрунтованість позовних вимог.

Отже, постанова Черкаського окружного
адміністративного суду від 03.03.2012
прийнята відповідно до вимог чинного
законодавства і скасована постановою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 25.10.2012
помилково.

Відповідно до ст. 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалене
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

За вказаних обставин, колегія суддів
дійшла висновку про скасування
постанови Київського апеляційного
адміністративного суду від 25.10.2012 та
залишення в силі постанови Черкаського
окружного адміністративного суду від
03.03.2012.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 222, 223, 226, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 25.10.2012
скасувати та залишити в силі постанову
Черкаського окружного
адміністративного суду від 03.03.2012.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України у випадках, встановлених
Кодексом адміністративного
судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович (підпис)М.О.
Федоров