Справа № 9101/132408/2012
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2013-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
____________________
Ухвала

Іменем України

"25" червня 2013 р. справа № 0870/5913/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання:
Чепурко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову: Запорізького окружного
адміністративного суду від 11 липня 2012
року по справі № 0870/5913/12

за позовом: Запорізького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до: Запорізького комунального
підприємства міського
електротранспорту
«Запоріжелектротранс»

про: стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

в с т а н о в и в :

У червні 2012 року позивач звернувся до
суду із позовом, в якому просив
стягнути з відповідача на користь
позивача адміністративно-господарські
санкції та пеню у розмірі 574 000,24 грн. за
невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2011
році.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 11 липня 2012
року у задоволенні позовних вимог
відмовлено в повному обсязі. Суд
мотивував своє рішення тим, що
позивачем створені фактично робочі
місця для працевлаштування інвалідів,
застосовані відповідні заходи для
їх працевлаштування, а тому відсутня
вина у вчиненні правопорушення, що
виключає можливість притягнення до
адміністративно-господарської
відповідальності.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги апелянт посилається на
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права.
Зазначає, що виконанням обов'язку,
покладеного на відповідача Законом
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» (далі
- Закон № 875-ХІІ) є саме фактичне
працевлаштування інвалідів.
Відповідно до звітів за формою 10-ПІ
річна в 2010 році: середньооблікова
чисельність штатних працівників
становила 1840 осіб, норматив
працевлаштованих інвалідів - 74 особи,
фактично працює лише 54 особи з
обмеженими можливостями. Отже
відповідач повинен сплатити
адміністративно-господарські санкції
та пеню.

Апелянт просить скасувати постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 11 липня 2012
року та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

У судовому засіданні представник
відповідача - Кузьміна В.О. заперечував
проти задоволення апеляційної скарги.

У судове засідання представники сторін
не з'явилися, про дату, час і місце
судового розгляду були повідомлені
належним чином.

Дослідивши обставини справи,
перевіривши дотримання судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач є юридичною особою та
належить до підприємств, яким,
відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ
встановлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 Закону №875-ХІІ
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за формою
10-ПІ за 2011 рік, який відповідачем подано
позивачу середньооблікова кількість
штатних працівників на підприємстві
відповідача у 2011 році склала 1 840 осіб.
Відповідно до нормативу, передбаченого
ст. 19 Закону №875-ХІІ, у відповідача мали
бути працевлаштовані інваліди в
кількості 74 осіб. Фактично, на
підприємстві відповідача у 2011 році,
були працевлаштовані інваліди у
кількості 54 осіб.

Таким чином, матеріали справи
підтверджують факт невиконання
відповідачем вимог законодавства щодо
працевлаштування інвалідів, тобто
вчинення правопорушення у сфері
господарської діяльності та
обґрунтованість розрахунку
адміністративно-господарських
санкцій, здійсненого позивачем.
Загальні принципи застосування
відповідальності за такі
правопорушення визначені у
Господарському кодексі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України
підставою для господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 ГК України встановлено,
зокрема, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідачем вживались залежні від
нього заходи для недопущення
господарського правопорушення щодо
працевлаштування інвалідів.

Судом першої інстанції прийнято до
уваги, що відповідачем протягом 2011 року
щомісячно надавались звіти форми № 3-ПН
про наявність вільних робочих місць, в
яких вказувалось на потребу
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону №875-ХІІ
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця, створювати
для них умови праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації і
забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Проте, слід окремо зазначити, що за
правилами викладеними у ч.1 ст.18 Закону
№875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звертання до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що згідно
діючого законодавства, обов'язок з
пошуку робочих місць для інвалідів
покладено як на державну службу
зайнятості, так і на самих інвалідів, а
обов'язок роботодавця є вже
безпосереднє працевлаштування
інваліда на спеціально створене
робоче, місце, тобто укладення з ним
трудового договору. Обов'язок
державних органів щодо організації
працевлаштування інвалідів виникає
після виконання підприємствами
обов'язку щодо створення робочих місць
і надання, передбаченої законодавством
про соціальну захищеність інвалідів,
інформації про наявність вільних
робочих місць та вакантних посад, на
яких може використовуватися праця
інвалідів.

Принцип застосування відповідальності
лише за наявності вини закріплено в
теорії права, та конкретизовано для
господарських правовідносин у ч.2 ст. 218
ГК України, якою повинен керуватися суд
при вирішені даної справи.
Застосування відповідальності без
наявності вини, можливо лише у
випадках, прямо передбачених
законодавством, що регулює конкретні
суспільні правовідносини. Якщо законом
не передбачено застосування
відповідальності без наявності вини,
то суд при вирішенні справи виходить із
загального принципу застосування
відповідальності - лише за наявності
вини.

Отже, відповідач довів факт
відсутності вини та неможливість
уникнення правопорушення з незалежних
від нього причин, що виключає підстави
для притягнення його до
відповідальності.

Щодо стягнення пені колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону №875-ХІІ
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені.

Таким чином, підставою для нарахування
пені є наявність порушення, за яке
передбачено стягнення
адміністративного-господарських
санкцій, та порушення термінів їх
сплати. Оскільки суд прийшов до
обґрунтованого висновку про
відсутність порушення, пеня окремому
застосуванню та нарахуванню не
підлягає, а вимога щодо стягнення пені
є такою, що не відповідає нормам ч. 4 ст.
20 Закону №875-ХІІ, у зв'язку з чим не
підлягає задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

З огляду на викладене, суд доходить
висновку, що суд першої інстанції
об'єктивно, повно, всебічно дослідив
обставини, які мають суттєве значення
для вирішення справи, та ухвалив судове
рішення без порушення норм
матеріального та процесуального права,
тому постанову суду слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Керуючись ст.198, ст.200, ст.205, ст.206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 11 липня 2012
року по справі № 0870/5913/12 - залишити без
змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили відповідно до ст.
254 КАС України та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, визначені ст. 212 КАС
України.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун