Справа № 2а-16824/11/2670
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2013-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Костенко
Суддя-доповідач: Собків Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

12 листопада 2013 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді :
Собківа Я.М.,

суддів:
Ключковича В.Ю.,Петрика І.Й.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом"янському
районі м.Києва Державної податкової
служби на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 березня 2012 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Негін" до
Державної податкової інспекції у
Солом"янському районі м.Києва
Державної податкової служби про
визнання протиправним і скасування
повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2011 року позивач -
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Негін" звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва із адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Солом"янському районі
м.Києва Державної податкової служби, в
якому просив визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення відповідача від
31.10.2011 року № про збільшення ТОВ
"Негін" грошового зобов'язання з
податку на додану вартість в
загальному розмірі 85 016,00 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 березня 2012 року даний позов
задоволено.

Відповідач не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
вимог даного позову.

Заслухавши в судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення учасників
процесу, які з'явилися до суду
апеляційної інстанції, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, в
період з 06.10.2011 року по 12.10.2011 року
службовими особами відповідача було
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку ТОВ "Негін" з питань
правомірності формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
при взаємовідносинах з ТОВ "Компанія
"Савдо" за період з 01.11.2010 року по 30.11.2010
року.

В ході проведення перевірки було
встановлено порушення позивачем вимог
п.п. 7.2.3, 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.5 п. 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» в частині направомірного
включення ПДВ у сумі 68 013,00 грн. до
складу податкового кредиту за листопад
2010р.

За результатом проведення перевірки
відповідачем було складено акт
перевірки від 14.10.2011р. №10958/23-11/35415793, на
підставі якого прийнято податкове
повідомлення-рішення від 31.10.2011р.
№, яким позивачу збільшено
грошове зобов'язання з ПДВ на 85 016,00 грн.
(у т.ч.: 68013 грн. - основний платіж, 17003 грн.
- штрафні (фінансові) санкції).

Позивач заперечує правомірність
спірного податкового
повідомлення-рішення відповідача, у
зв'язку з чим просить визнати його
протиправним та скасувати.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів зважає
на наступне.

Платники податку на додану вартість,
об'єкти, база та ставки оподаткування,
перелік неоподатковуваних та
звільнених від оподаткування операцій,
особливості оподаткування експортних
та імпортних операцій, поняття
податкової накладної, порядок обліку,
звітування та внесення податку до
бюджету, визначаються Законом України
«Про податок на додану вартість» від 3
квітня 1997 року № 168/97-ВР (далі - Закон №
168/97-ВР).

Згідно з пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 вказаного
Закону (в редакції, що діяла на момент
виникнення спірних правовідносин),
датою виникнення податкових
зобов'язань з продажу товарів (робіт,
послуг) вважається дата, яка припадає
на податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше:

- або дата зарахування коштів від
покупця (замовника) на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів (робіт, послуг), що підлягають
продажу, а в разі продажу товарів
(робіт, послуг) за готівкові грошові
кошти - дата їх оприбуткування в касі
платника податку, а за відсутності
такої - дата інкасації готівкових
коштів у банківській установі, що
обслуговує платника податку;

- або дата відвантаження товарів, а для
робіт (послуг) - дата оформлення
документа, що засвідчує факт виконання
робіт (послуг) платником податку.

Із системного аналізу пункту 1.4 ст. 1
Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин), випливає, що поставка
товарів - це будь-які операції, що
здійснюються згідно з договорами
купівлі-продажу, міни, поставки та
іншими цивільно-правовими договорами,
які передбачають передачу прав
власності на такі товари за
компенсацію незалежно від строків її
надання, а також операції з безоплатної
поставки товарів.

Тобто з метою оподаткування фактом
поставки товарів визнається як
операція, в результаті якої за умовами
договору між постачальником та
покупцем передача товару вже відбулася
(у покупця виникло право власності на
товар), так і операція, в результаті
якої виникнення права власності на
товар ще має відбутися при виконанні
певних умов договору, тобто оплати
товару чи отримання товару покупцем.

Таким чином, визначення дати
виникнення податкових зобов'язань при
здійсненні операцій з продажу товарів
не залежить від дати переходу права
власності на товар, що поставляється, а
вжите в пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону № 168/97-ВР
поняття відвантаження товарів слід
розуміти не як визначення факту
виникнення права власності на товар, а
як визначення початку процесу
фізичного переміщення товару від місця
його постійного знаходження
(зберігання) у постачальника.

Разом з тим, податковий кредит звітного
періоду у відповідності до пп. 7.4.1 п. 7.4
ст. 7 Закону України "Про податок на
додану вартість" (у редакції Закону
України від 30.11.2006 р. № 398-V),
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду, зокрема, у
зв'язку із придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до абз. 1 п. 7.4.5 цієї ж норми
Закону (у редакції Закону України від
25.03.2005 р. N 2505-IV), не підлягають включенню
до складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою
Закон пов'язує право платника на
включення сплачених у складі вартості
придбаних товарів (основних фондів),
робіт, послуг сум ПДВ до податкового
кредиту, є використання цих товарів
(основних фондів), робіт, послуг у
господарській діяльності такого
платника.

Так, під господарською діяльністю у
Господарському кодексі України (стаття
3 ГК України) розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

У розумінні пункту 1.32 статті 1 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств " господарська діяльність -
будь-яка діяльність особи, направлена
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі, коли безпосередня
участь такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

Обов'язковими ознаками господарської
діяльності у розумінні приписів статті
3 Господарського кодексу України,
пункту 1.32 статті 1 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" є
здійснення її суб'єктами
господарювання у сфері суспільного
виробництва; вона спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг;
результати зазначеної діяльності -
продукція, роботи чи послуги - мають
вартісний характер і цінове вираження.

Господарська діяльність здійснюється
у загальній економічній сфері, а тому
має суто економічні властивості, що
неможливо без вартісної оцінки і
взаємооцінки, еквівалентності обміну,
відповідних обчислень і розрахунків.
Тому така ознака результатів
господарської діяльності, як цінова
визначеність, наявна в абсолютній
більшості випадків, хоча в
некомерційній господарській
діяльності можливе безкоштовне
надання результатів останньої.

Отже, вирішення спорів, пов'язаних із
правомірністю формування платниками
податку податкового кредиту, а також
сум бюджетного відшкодування з податку
на додану вартість, потребує
встановлення всіх фактичних обставин,
що підтверджують реальне здійснення
господарських операцій, на підставі
яких визначено суми податкового
кредиту або бюджетного відшкодування.

Про відсутність реального характеру
відповідних операцій можуть свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема, про
наявність таких обставин:

- неможливість здійснення
платником податку зазначених операцій
з урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виробництва товарів, виконання робіт
або послуг, нездійснення особою, яка
значиться виробником товару,
підприємницької діяльності;

- відсутність у платника податку
необхідних умов для досягнення
результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування
тільки тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
права на податковий кредит або
бюджетне відшкодування, якщо для
даного виду діяльності також потрібне
здійснення і облік інших господарських
операцій;

- здійснення операцій з
товарно-матеріальними цінностями, які
не вироблялися або не могли бути
вироблені в обсязі, зазначеному
платником податку в документах обліку.

Виходячи з наведеного, порушення,
допущені одним платником податків
відображенні в податковому обліку
певної господарської операції, за
загальним правилом не впливають на
права та обов'язки іншого платника
податків.

Виняток із зазначеного правила можуть
становити лише випадки, коли порушення
правил оподаткування ґрунтується на
вчиненні суб'єктами господарювання
нікчемних правочинів з метою,
суперечною інтересам держави та
суспільства (частина перша статті 207
Господарського кодексу України та
стаття 228 Цивільного кодексу України).

При дослідженні матеріалів справи
колегією суддів було встановлено, що
позивач упродовж періоду, що
перевірявся, мав господарські
взаємовідносини з ТОВ "Компанія "Савдо",
доказом чого служить укладений між
сторонами договір купівлі-продажу від
01.11.2010р. №01/11.

На виконання умов вказаного договору
ТОВ "Компанія "Савдо" (Продавець) було
виписано, а ТОВ "Негін" (Покупець)
прийнято до оплати рахунки-фактури на
товар (фісташки, родзинки): від 05.11.2010р.
на суму 117330 грн. (ПДВ - 19555 грн.), від
11.11.2010р. на суму 10338 грн. (ПДВ -1723 грн.), від
15.11.2011р. на суму 156960 грн. (ПДВ -26160 грн.),
від 17.11.2010р. на суму 18140 грн. (ПДВ - 3023,33
грн.), від 18.11.2010р. на суму 79330 грн. (ПДВ
-13221,67 грн.), від 22.11.2010р. на суму 26460 грн.
(ПДВ - 4410 грн.).

Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу
України установлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Дії, вчинені у межах нікчемного
правочину, не можна вважати
господарськими операціями, оскільки
зазначений правочин не створює інших
юридичних наслідків, окрім пов'язаних з
його недійсністю.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина: 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Положенням статті 234 ЦК України
передбачено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається недійсним в судовому
порядку. В розумінні даної норми
цивільного закону характеризуючими
ознаками фіктивного правочину є те, що
сторони вчиняють його лише для вигляду,
знаючи заздалегідь що він не буде
виконаний. Тобто, при вчинені
фіктивного правочину учасники мають
інші цілі, ніж ті що передбачені самим
правочином, не маючи на меті
встановлення його правових наслідків.
При цьому, фіктивним можна визнати
правочин тільки за умови, що обидві
сторони діяли без наміру як створення
так і досягнення відповідних
цивільно-правових наслідків.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

Необхідно перевіряти фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Про відсутність факту здійснення
господарської операції можуть також
свідчити і результати, відображені у
даних податкового обліку будь-кого з
учасників господарської операції, які
фактично не настали внаслідок
відсутності відповідних дій будь-кого
з учасників такої операції (наприклад,
відображення отримання послуг без їх
фактичного надання або в разі їх
надання іншою особою, ніж та, що вказана
у даних податкового обліку чи
первинних документах; імітація купівлі
товару в особи, яка ніколи його не
продавала тощо).

На підтвердження факту придбання
товару позивачем були надані копії
податкових накладних від 04.11.2011р. №110401
на суму 80000 грн. (13333,33 грн.), №110402 на суму
80000 грн. (13333,34 грн.) та №110403 на суму 80000
грн. (13333,33 грн.), від 08.11.2010р. №110801 на суму
49055 грн. (8175,83 грн.), від 09.11.2011р. №110901 на
суму 29020 грн. (ПДВ -4836,67 грн.), від 24.11.2010р.
№112401 на суму 45000 грн. (ПДВ -7500 грн.) та
№112402 на суму 45000 грн. (ПДВ -7500 грн.), від
07.12.2010р. №120701 на суму 483 грн. (ПДВ -80,50
грн.).

В свою чергу, одержання позивачем
товару було оформлено видатковими
накладними від 05.11.2010р., від 11.11.2010р., від
15.11.2011р., від 17.11.2010р., від 18.11.2010р., від
22.11.2010р.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон №
996-ХІV), бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

В розумінні Закону № 996-ХІV первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 996 -ХІV,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 Закону № 996 -ХІV).

Відповідно до п. 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88 (далі -
Положення), яке встановлює порядок
створення, прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (підприємства),
установ та організацій, основна
діяльність яких фінансується за
рахунок коштів бюджету (установи),
первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо (п. 2.2 Положення).

В силу п. 2.4 згаданого Положення,
первинні документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Залежно від характеру операції та
технології обробки даних до первинних
документів можуть бути включені
додаткові реквізити: ідентифікаційний
код підприємства, установи з
Державного реєстру, номер документа,
підстава для здійснення операцій, дані
про документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо.

Отже, податковий кредит формується
насамперед за наслідками реальної
господарської операції, що
підтверджується належними первинними
документами, в рамках господарської
діяльності платника податків.

Як було вірно зазначено судом першої
інстанції, позивачем було включено до
податкового кредиту декларації з ПДВ
за листопад 2010р. суму податку в розмірі
68 013,00 грн., нарахованого (сплаченого) на
користь ТОВ "Компанія "Савдо" у зв'язку з
придбанням продовольчих товарів. При
цьому, оплата за придбаний позивачем
товар підтверджується наявним в справі
копіями банківських виписок, які
містять всі необхідні реквізити.

Заперечуючи проти вимог даного позову
відповідач вказує на нікчемність
укладеного позивачем правочину, який
на його думку є фіктивним та не створює
жодних юридичних наслідків, крім тих,
які пов'язані з його недійсністю.

Так, в своїх доводах відповідач
посилається на висновки акту
документальної невиїзної перевірки
ТОВ "Компанія "Савдо" від 18.03.2011 р. №
643/23-621-36239481, проведеної ДПІ у
Соломянському районі міста Києва, з
питань правомірності нарахування
податкових зобов'язань та податкового
кредиту з податку на додану вартість за
період з 01.06.2010 р. по 31.01.2011 р.

За даними бази «Автоматизованого
співставлення податкового
зобов'язання та податкового кредиту у
розрізі контрагентів» за листопад 2010
року, розбіжність між податковим
кредитом ТОВ «Негін» та податковими
зобов'язанними ТОВ "Компанія "Савдо" за
листопад 2010 року складає 68 012,59 грн. При
цьому, декларацію з податку на додану
вартість ТОВ "Компанія "Савдо" за
листопад 2010 року було визнано
недійсною, а згідно реєстраційних
даних ТОВ "Компанія "Савдо" має стан «до
ЄДР внесено запис про відсутність
підтвердження відомостей»,
місцезнаходження підприємства не
встановлено.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, факт виконання робіт, поставки
товарів та оплати їх вартості
підтверджуються документально,
господарські операції належним чином
відображені у бухгалтерському і
податковому обліку позивача та у
податковій звітності, право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість
підтверджується податковими та
видатовими накладними.

При цьому, як було вірно зазначено
судом першої інстанції, первинні
документи, що були предметом
дослідження під час проведення
перевірки, містять номенклатуру
(асортимент товару), ціну, кількість та
загальну вартість товару, скріплені
печатками юридичних осіб та підписами
їх посадових осіб та документально
підтверджують здійснення
господарських операцій між позивачем
та контрагентом ТОВ "Компанія "Савдо".

Крім того, заслуговує на увагу та
обставина, що на момент укладення
спірного правочину юридична особа ТОВ
"Компанія "Савдо" не була припинена у
визначеному законом порядку та була
зареєстрована належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»,
державна реєстрація юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців
засвідчення факту створення або
припинення юридичної особи,
засвідчення факту набуття або
позбавлення статусу підприємця
фізичною особою, а також вчинення інших
реєстраційних дій, які передбачені цим
Законом, шляхом внесення відповідних
записів до Єдиного державного реєстру.

Згідно статті 33 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців», юридична
особа припиняється в результаті
передання всього свого майна, прав та
обов'язків іншим юридичним особам -
правонаступникам у результаті злиття,
приєднання, поділу, перетворення
(реорганізації) або в результаті
ліквідації за рішенням, прийнятим
засновниками (учасниками) юридичної
особи або уповноваженим ними органом,
за судовим рішенням або за рішенням
органу державної влади, прийнятим у
випадках, передбачених законом.

Юридична особа є такою, що припинилася,
з дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про державну реєстрацію
припинення юридичної особи.

Як свідчать матеріали даної справи, на
момент здійснення господарських
операцій у Єдиному державному реєстрі
були відсутні відомості, які б ставити
під сумнів цивільну правоздатність
контрагента позивача - ТОВ "Компанія
"Савдо". При цьому, за даними Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців не
вбачається, що на момент укладення та
виконання сторонами спірних угод були
наявні записи щодо не підтвердження
відомостей про юридичну особу
вказаного підприємства.

Отже, виходячи із вимог ст. 215
Цивільного кодексу України слід
зробити висновок про відсутність
правових підстав, передбачених ст. 203
Цивільного кодексу України для
визнання спірного правочину недійсним.

Таким чином, враховуючи відсутність
доказів на підтвердження обставин, на
які посилається відповідач, вказуючи
на нікчемність правочину, укладеного
між позивачем та ТОВ "Компанія "Савдо",
суб'єктивний та оціночний характер
доводів, якими це підтверджується,
наявність первинних документів та
інших доказів на підтвердження
товарності спірного правочину, колегія
суддів приходить до висновку про
необґрунтованість та незаконність
податкового повідомлення-рішення
відповідача від 31.10.2011 року № .

За таких обставин, апелянтом не було
надано доказів на підтвердження
заявлених ним вимог, а тому доводи
апеляційної скарги спростовуються
вищевикладеним, матеріалами справи та
не відповідають вимогам чинного
законодавства.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом"янському
районі м.Києва Державної податкової
служби - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27 березня 2012 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя
Я.М. Собків
В.Ю. Ключкович І.Й. Петрик

Повний текст ухвали виготовлено -
18.11.13р.

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Ключкович В.Ю.

Петрик І.Й.