Справа № 820/9977/13-а
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2013-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

27 грудня 2013 р.
№ 820/9977/13-а

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді - Зоркіна Ю.В.

при секретарі судового засідання -
Дрижанові О.С.,

за участю представників сторін

позивача Машир В.О.

відповідача Дитиненко Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Харкові адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Будівельно-виробнича комерційна фірма
"Технікабуд" до Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень

встановив:

Позивач звернувся до суду з зазначеним
адміністративним позовом, у якому
просить суд скасувати податкові
повідомлення-рішення ДПІ у Київському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області №
та від 27.09.2013 року.

У судовому засіданні представник
позивача адміністративний позов
підтримав, просив вимоги задовольнити
пославшись на те, що порушень
законодавства позивач не допускав,
податки обчислював правильно, спірні
податкові повідомлення-рішення
суперечать ч. 3 ст. 2 КАС України,
оскільки за відсутності визначених
законом підстав покладають на платника
податків додатковий обов'язок по
оплаті грошового зобов'язання на
користь Державного бюджету України.
Крім того, позивач послався на
безпідставність висновків податкового
органу про непідтвердженість
реальності господарських операцій з
контрагентами, оскільки за даними
операціями товар поставлений у повному
обсязі, реальність здійснення
господарських операцій
підтверджується належно оформленими
первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку,
фактом проведення розрахунків, фактом
настання змін у складі та структурі
активів учасників господарських
операцій, даними бухгалтерського
обліку.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував, та
пояснив, що при проведенні перевірки
встановлені взаємовідносини з
контрагентами, які згідно
інформаційних баз даних податкового
органу не мають можливості здійснювати
господарську діяльність, тому актом
перевірки встановлено, що діяльність
позивача у перевіряємому періоді
фактично зводилась до транзиту
фінансових потоків та не мала на меті
здійснення господарської діяльності.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши долучені до
матеріалів справи документи, суд
встановив наступні обставини.

Судовим розглядом встановлено, що
відповідач пройшовши визначену діючим
законодавством процедуру державної
реєстрації набув статусу суб'єкта
господарювання-юридичної особи, про що
видане відповідне свідоцтво серії А01 №
425057 (а.с.10, т.2). Основним видом
діяльності підприємства згідно
довідки статистики АА 592016 є в т.ч.
будівництво житлових і нежитлових
будівель, оптова торгівля деревиною,
будівельними матеріалами та санітарно-
технічним обладнанням (а.с.8, т.2) на
здійснення яких підприємством
отримано дозвіл на початок виконання
робіт підвищеної безпеки № 081.11.63-45.21.1
та отримана ліцензія серії АВ № 557606
(а.с.5-6, т.2).

У період з 12.08.2013 року по 02.09.2013 року
фахівцями відповідача проведено
планову виїзну перевірку позивача з
питань своєчасності, повноти,
достовірності нарахування та сплати
податків та зборів, дотримання
валютного та іншого законодавства за
період з 20.08.2010 року по 31.12.2012 року
перевірку позивача з питань.

За результатами перевірки складено акт
від 09.09.2013 року № 460/20-31-22-01-07/37191980, яким
встановлено порушення п.138.2 ст.138,
п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України та п.198.3.,
п.198.6 ст.198 ПК України. Порушення
встановлені актом перевірки стали
підставою для винесення податкових
повідомлень-рішень від 27.09.2013 року:

№ 1, яким підприємству збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі 558794,00 грн.,
в т.ч. основний платіж 447035,00 грн. та
штрафні санкції 111759,00 грн.

№, яким підприємству збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток у розмірі 567347,00 грн., в т.ч.
основний платіж 459643,00 грн. та штрафні
санкції 107704,00 грн.

Перевіряючи оскаржувані рішення
відповідача на відповідність
положенням ч.3 ст.2 КАС України суд
зазначає наступне.

З цього приводу суд зазначає, що
відповідно до пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК
України, яка визначає презумпцію
правомірності рішень платника податку,
самостійно визначені платником
податку валові витрати і податковий
кредит вважаються сформованими
правомірно, доти контролюючим органом
в установленому порядку не буде
доведено факту невідповідності
задекларованих наслідків
господарської операції платника
податків у податковому обліку
фактичним обставинам.

За змістом п.138.1 ст.138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Так відповідно до п.138.4,138.6 ст.138, п.14.1.228
ст. 14 ПК України собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг для цілей розділу III
цього Кодексу - витрати, що прямо
пов'язані з виробництвом та/або
придбанням реалізованих протягом
звітного податкового періоду товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, які
визначаються відповідно до положень
(стандартів) бухгалтерського обліку, що
застосовуються в частині, яка не
суперечить положенням цього розділу.
Витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, визнаються витратами
того звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.
Собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Відповідно до п.198.1 -198.3. ст..198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг. Датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України визначено,
що не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Отже, з огляду на зазначені приписи
підставою для зменшення платником
об'єкта оподаткування (податкових
зобов'язань) з податку на прибуток на
суму вартості придбаних товарів, а з
податку на додану вартість - на суму
цього податку, нараховану на вартість
придбаних товарів, є факт реального
придбання товарів та безпосередній
зв'язок витрат на оплату цих товарів з
господарською діяльністю платника
податків, що передбачає використання у
власній господарській діяльності
придбаних товарів або ж призначення
останніх для такого використання.

Частинами другою та третьою ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік і
фінансову звітність в Україні"
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, що
фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю й
упорядкування оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні і зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа;
дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Враховуючи викладене вище суд
приходить до висновку, що наявність
податкових накладних дійсно є
обов'язковою, але не беззаперечною
передумовою для визначення
правильності формування податкового
кредиту. Формування податкового
кредиту відбувається не лише на
підставі підписання договорів та
виписування податкових накладних, воно
має бути обумовлено фактичною
поставкою товару, в іншому випадку
право на податковий кредит у особи не
виникає, оскільки не дотримується
обов'язкова передумова його виникнення
- придбання товарів (послуг) з метою їх
використання у господарській
діяльності.

Враховуючи викладене вище, відповідно
до приписів ч.ч. 4-5 ст. 11 КАС України суд
з власної ініціативи витребував у
позивача первинні бухгалтерські
документи на підтвердження обставин
отримання послуг за договорами із
контрагентами, сплати їх вартості та
подальшого використання у
господарській діяльності.

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ
«Тібус». З наявних у справі документів
вбачається, що 01.11.2012 року між позивачем
та ТОВ «Тібус» укладено договір № 1201М
та 05.11.2012 року договір № 1202М, відповідно
до умов яких Постачальник
зобов'язується передати у власність
Покупця будівельні матеріали, а
Покупець зобов'язується прийняти та
оплатити товар (п.1.1.Договору- а.с.167, т.3)

На підтвердження доводу про реальність
господарських операцій, що були
проведені в межах договорів № 1201М від
01.11.2012 року та № 1202М від 05.11.2012 року
позивачем подані до суду виписані ТОВ
«Тібус» податкові накладні (а.с.221-237,
т.3), дослідивши які суд встановив, що
вони відповідають вимогам ст..201 ПК
України, наказу Мінфіну від 01.11.2011 року
№1379, тобто у суду відсутні підстави
вважати зазначені податкові документи
недійсними.

Із наявних у матеріалах справи виписок
по рахунку (а.с.238-240, т.3) встановлено
факт виконання позивачем зобов'язань
за спірним правочином шляхом
перерахування безготівкових грошових
коштів, що означає втрату позивачем
права власності на ці кошти. Доказів
повернення цих коштів до позивача,
наявності у позивача та його
контрагента спільного інтересу щодо їх
отримання позивачем (що могло б мати
місце в разі пов'язаності цих осіб), до
матеріалів справи суб'єктом владних
повноважень не подано. За правилами
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» операція по списанню коштів з
банківських рахунків платника податку
призводить до зміни стану та структури
активів і зобов'язань такого платника.
Отже, приєднані до справи документи про
оплату товару визнаються судом
належними та допустимими доказами
реальності вчинених між позивачем та
контрагентом позивача господарських
операцій.

Факт отримання ТМЦ, перевезення товару,
тобто реальність господарської
операції за ознакою наявності
фізичного переміщення товару
підтверджуються наявними у матеріалах
справи видатковими накладними та
заявками на отримання ТМЦ, подорожними
листами, договором оренди
транспортного засобу, актами виконаних
робіт (а.с.172-220, 241-245, т.3)

Подальша реалізація придбаних ТМЦ
підтверджується долученим до
матеріалів справи договором підряду на
ремонт приміщень Мереф'янської ЦРЛ за
адресою м.Мерефа. вул.. Дніпрпетровська,
№ 148, актами списання актами списання
будівельних матеріалів тощо (а.с.157-213,
т.7)

Оцінивши перелічені первинні
документи за правилами ст. 86 КАС
України, суд відмічає, що зміст
оглянутих документів містить назву
документа (форми), дату та місце
складання, назву підприємства, від
імені якого складено документ, зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції,
особистий підпис особи, яка брала
участь у здійсненні господарської
операції, первинні документи виписані
реально існуючими суб'єктами права.

За таких обставин, суд доходить
висновку, що оглянуті документи не
мають дефектів форми, змісту або
походження, котрі в силу ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», ст. 44
Податкового кодексу України, п. 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за № 168/704; далі за текстом - Положення №
88) спричиняють втрату первинними
документами юридичної сили і
доказовості, призвели до зміни в
структурі активів платника податків, а
відтак сприймаються судом як належні
та допустимі докази реальності
вчинення господарських операцій.

Враховуючи викладене вище, суд вважає
висновки податкового органу, викладені
в акті перевірки позивача про
відсутність реальності господарських
операцій з ТОВ «Тібус» та відповідно
неправомірність формування валових
витрат та податкового кредиту по
взаємовідносинам із вказаним
контрагентом необґрунтованими.

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ
«Спецтрубомонтаж» та ТОВ "Мертес"
(а.с.1-25, т.5, а.с.1-247, т.4, а.с.1-144, т.6
Матеріалами справи підтверджено, що
між позивачем та Департаментом освіти
Харківської міської ради укладено
договір підряду від 18.05.2011 року № 52/Ш
щодо капітального ремонту покрівлі
Харківської загальноосвітньої школи
І-ІІ ступенів № 52 Харківської міської
ради за адресою м.Харків, вул..
Старошишківська,8 (а.с.125-128, т.3),ООО
«Паритет-агро» укладено договір б/н
від 25.04.2012 року на будівництво
культурно-офісного центру з кафе та
об'єктами торгівлі по
вул..Целеноградсьткій ,50 в м.Харкові
(а.с.25-33, т.4); Фізіко-технічним
інститутом низьких температур імені
Б.І. Вєркіна НАУ договір № 2111л від 21.11.2012
року щодо поточного ремонту каналів
тепломережі з улаштуванням цегляної
кладки, бетонної основи, герметизації
на території інституту за адресою м.
Харків, пр. Леніна,47 (а.с.61-63, т.4), від
01.08.2012 року № 0108л щодо виконання
поточного ремонту окремих елементів
будівлі (фундамент, отмостка, стіни та
підлоги) Медико-біологічного корпусу
інституту за адресою м. Харків, пр.
Леніна,47 (а.с.100-101, т.4), від 01.08.2012 року №
0208л щодо поточного ремонту м'якої
крівлі котельної за адресою м. Харків,
пр. Леніна,47 (а.с.182-184, т.5); ПАТ «Сан ІнБев
Україна» від 06.11.2012 року № та
додаткових угод до нього щодо
модернізації покрівлі, включаючи
заміну зливових стояків, реконструкції
аераціонних ліхтарів за адресою
м.Харків, вул..Роганська,161 (а.с.136-161, т.4),
від 06.11.2012 року № додаткових угод
та технічних завдань до нього щодо
виконання ремонтних та обробних робіт
(а.с.207-239,т.4), від 06.08.2012 року № ,
додаткових угод до нього та
відповідних технічних завдань щодо
чистки нафтоловушки (а.с.1-19, т.6), від
12.11.2012 року № , від 11.11.2012 року №
щодо реконструкції побутових
приміщень і покрівлі
адміністративного корпусу (а.с.49-71,103-124
т.6) ; НУГЗ України договір підряду від
31.10.2012 року № 2310л щодо поточному
ремонту витяжки крівлі НУГЗ по вул..
Чернишевського,94 в м.Харкові,(а.с.29-30,
т.5), від 06.08.2012 року № 2407 л щодо
капітального ремонту крівлі Головного
учбового корпусу НУГЗ по вул..
Чернишевського,94 в м.Харкові (а.с.87-88,
т.5); КП «Харківське ремонтно-будівельне
підприємство» від 15.10.2012 року № 1-134-12С
щодо капітального ремонту житлового
будинку за адресою м.Харків, пр. Героїв
Сталінграду, 21-В (а.с.15-18, т.7), від 27.07.2012
року № 27/07/12-02С щодо поточного ремонту
будинку за адресою м.Харків, пр..50 років
ВЛКСМ,59 (а.с.46-49, т.7), від 15.10.2012 року №
1-134-12С щодо капітального ремонту
житлового будинку за адресою м.Харків,
пр.. Г.Сталінграду,21-В (а.с.70-73,т.7), від
29.10.2012 року № 1-126-12С щодо капітального
ремонту будинку по пр.. Героїв
Сталінграду,140 (а.с.95-98, т.7) від 09.10.2012
року № ТР4-78С щодо поточного ремонту
житлового будинку за адресою м.Харків,
вул.. Н'ютона,127 (а.с.121-124,т.7), від 25.10.201
2року № 1-129-12С щодо капітального
ремонту житлового будинку за адресою
вул. Н'ютона,143 (а.с.141-144,т.7).

Суд зауважує, що за своїми правовими
ознаками договір від 19.07.2010 року №570560 є
договором підряду і відповідно
приписам ст.. 837 ЦК України передбачає,
що одна сторона (підрядник
зобов'язується на свій ризик виконати
певну роботу за завданням другої
сторони (замовника), а замовник
зобов'язується прийняти та оплатити
виконану роботу. З урахуванням
приписів ст.. 839, ст.. 840, ст.. 843, ст.. 846, ст..
857 ЦК України в договорі підряду мають
бути узгоджені види робіт, порядок їх
виконання, ціна роботи, строки та
порядок виконання та оплати роботи її
якість. Тобто це є обов'язкові умови для
даного виду договору і вони визначені
даним Кодексом.

Як вбачається з договору, в ньому
зазначені дані про порядок виконання
робіт, про їх ціну або порядок її
визначення та узгодження, строки
виконання робіт або їх графік, тобто
додержані всі вимоги приписів ЦК
України.

Згідно умов договорів підрядник
повинен виконати всі види робіт згідно
з проектною документацією; провести
індивідуальне випробовування
змонтованого ним устаткування; здати
робочій комісії закінчений об'єкт
після комплексного випробовування в
установлені строки. Підрядник має
право залучати при необхідності для
виконання будівельно- монтажних робіт
та надання послуг спеціалізовані
організації, погодивши це питання з
замовником. Субпідрядники , що
залучаються до проведення робіт
повинні відповідати наступним вимогам:
мати ліцензію на виконання робіт, якщо
така вимога передбачена нормативними
актами; мати достатні ресурси для
виконання робіт; мати досвіт виконання
аналогічних робіт.

На виконання умов означених вище
договорів підряду позивачем укладено
договори субпідряду з ТОВ
«Спецтрубомонтаж» № 2407л-т від 08.10.2012
року № 24071л-т від 08.10.2012 року, № 2310 л-т
від 15.10.2012 року, № 0208л-т від 22.10.2012 року ,
№ 11п-т від 01.11.2012 року , № 0108л-т від 01.11.2012
року, № 1306-т від 01.11.2012 року, № 35678-т від
05.11.2012 року, № 39355-т від 06.11.2012 року, №
39355-т від 06.11.2012 року , № 393011-т від 06.11.2012
року , № 39301-т від 09.11.2012 року, № 39357-т від
12.11.2012 року, № 1911л-т від 21.11.2012 року, «
2111л-т від 21.11.201 2року, № 39906-т від 11.12.2012
року та з ТОВ «Мертес» від 20.0.62011 року №
2/с (а.с.90-91, т.3)

На виконання умов договорів з ТОВ
«Спецтрубомонтаж» та ТОВ "Мертес"
позивачеві виписані податкові
накладні та додані розрахунки
коригування кількісних і вартісних
показників до податкової накладної ,
дослідивши які суд встановив, що вони
відповідають вимогам ст. 201 ПК України,
наказу Мінфіну України від 01.11.2011 року
№ 1379, тобто у суду відсутні підстави
вважати зазначені податкові документи
недійсними .

Із наявних у матеріалах справи
платіжних доручень, встановлено факт
виконання позивачем зобов'язань за
спірним правочином шляхом
перерахування безготівкових грошових
коштів, що означає втрату позивачем
права власності на ці кошти. Доказів
повернення цих коштів до позивача,
наявності у позивача та його
контрагента спільного інтересу щодо їх
отримання позивачем (що могло б мати
місце в разі пов'язаності цих осіб), до
матеріалів справи суб'єктом владних
повноважень не подано. За правилами
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» операція по списанню коштів з
банківських рахунків платника податку
призводить до зміни стану та структури
активів і зобов'язань такого платника.
Отже, приєднані до справи документи про
оплату товару визнаються судом
належними та допустимими доказами
реальності вчинених між позивачем та
контрагентом позивача господарських
операцій.

Спільним наказом Державного Комітету
Статистики України та Державного
комітету України з будівництва та
Архітектури № 237/5 від 21.06.02 р. "Про
затвердження типових форм первинних
документів з обліку в будівництві",
яким були затверджені типові форми №
КБ-2в "Акт приймання виконаних
підрядних робіт" та № КБ-3 "Довідка про
вартість виконаних підрядних робіт".
Вказані типові форми розповсюджуються
на будівельні організації, будівельні
структурні підрозділи підприємств
всіх видів економічної діяльності
незалежно від форм власності, які
виконують будівельні та монтажні
роботи, по капітальному та поточному
ремонту споруд та будівель та інші
підрядні роботи незалежно від форм
власності даного підприємства.

Оскільки акти Форми № КБ-2в, які є актом
приймання виконаних підрядних робіт
підрядчиком та в яких відображаються
всі витрати підрядника: прямі (вартість
матеріалів, виробів та конструкцій,
заробітна плата, вартість експлуатації
машин), загальновиробничі витрати,
додаткові витрати, тощо, а також акти
Форми №КБ-3, які складаються для
визначення вартості виконаних об'ємів
будівельних робіт і відображаються
понесені витрати підрядника по будові.

Так, з долучених до матеріалів справи
документів встановлено, що на
виконання вказаного договору
позивачеві видані (підписані) акти
виконаних робіт КБ-2В, довідки про
вартість виконаних підрядних робіт
КБ-3, акти списання будівельних
матеріалів

Враховуючи викладене вище, суд вважає
висновки податкового органу, викладені
в акті перевірки позивача про
відсутність реальності господарських
операцій з ТОВ «Спецтрубомонтаж» та
відповідно неправомірність формування
валових витрат та податкового кредиту
по взаємовідносинам із вказаним
контрагентом необґрунтованими.

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ
«Генбудінвест» (а.с.1-166, т.3). Судовим
розглядом встановлено, що між
позивачем та КП «Харківське
ремонтно-будівельне підприємство»
укладено договір підряду від 15.11.2012
року № 15/11/12-13С щодо поточного ремонту
житлового будинку за адресою м. Харків,
вул..Героїв Праці,13-г (а.с.162-165, т.2), від
27.07.2012 року № 27/07/12-08 С щодо поточного
ремонту житлового будинку за адресою
м.Харків, Салтівське шосе,147 (а.с.180-183,
т.2), від 15.11.2012 року № 15/11/12-01с щодо
поточного ремонту житлового будинку за
адресою м. Харків, вул..Академіка
Павлова,130 (а.с.199-202, т.2) - п.5.2 яких
визначено, що роботи позивачем
виконуються своїми силами і засобами у
відповідності до договірної ціни в
обсязі та у строки визначені договором,
права залучати субпідрядників для
виконання робіт за вказаними
договорами не передбачено, а отже суд
приходить до висновку про
неправомірність формування позивачем
валових витрат та податкового кредиту
за вказаними правочинами.

Судовим розглядом встановлено, що
основними видами діяльності позивача
за КВЕД в т.ч. є будівництво житлових і
нежитлових будівель, оптова торгівля
деревиною, будівельними матеріалами та
санітарно - технічним обладнанням
довідка статистики АА 592016.

01.07.2011р. між ТОВ «Деко-Альянс» як
"виконавцем" та позивачем як
"замовником" укладено договір № 1/Р
(а.с.162-189, т.6) на отримання рекламної
компанії позивача на затверджених
замовником поверхнях та додатково за
дорученням позивача виготовити
рекламних плакатів. На підтвердження
виконання обов'язків за договором щодо
надання послуг, надано акти
приймання-передачі виконаних робіт
ОУ-0000419, ОУ-0000420 у якому зазначено вид
наданих послуг. На вартість наданих
послуг контрагентом позивача виписано
та надано позивачеві податкову
накладну: № 193 від 25.08.2011, дослідивши яку
суд встановив, що вона відповідають
вимогам ст. 201 ПК України, наказу
Мінфіну України від 21.12.201о року № 969,
тобто у суду відсутні підстави вважати
зазначений податковий документ
недійсним.

Згідно виписок банку, долучених до
матеріалів справи, судом встановлено,
що позивач повністю розрахувався з ТОВ
«Деко-Альянс» за надані послуги у
безготівковій формі.

Отже, оцінивши наявні в справі докази,
суд зазначає, що матеріалами справи
підтверджено факт виконання позивачем
та ТОВ « Деко-Альянс» зобов'язань за
спірними правочинами, а отже висновки
податкового органу про
неправомірність формування валових
витрат та податкового кредиту по
відносинам з вказаним контрагентом є
необгрнутованими

У судовому засіданні як на підставу
відмови у задоволенні позовних вимог
представник відповідача посилався на
акти перевірок контрагентів позивача
ТОВ «Тібус» від 25.03.2013 року № 1151/2240/36222404
(а.с.31, т.1), ТОВ «Спецтрубомонтаж» від
26.02.2013 року № 749/2240/31939034 (а.с.15, т.1), ТОВ
«Декос Альянс» від 26.01.2012 року №
28/23-10/37505731 (а.с.49, т.1), ТОВ
«Генбудсенрвіс» від 28.03.2013 року №
273/2240/37318658 (а.с.35, т.1), суд зазначає
наступне.

Зі змісту акту перевірки позивача
(а.с.5-79, т.1) встановлено, що підставами
донарахування позивачеві податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість та прибуток відбулося на
підставі встановлення з податкової
інформації відомостей, що правочини
контрагентів позивача зі своїми
контрагентами-постачальниками та
контрагентами-покупцями свідчать про
неможливість реального здійснення
фінансово - господарських операцій та
ведення господарської діяльності у
порядку, передбаченому приписами
діючого законодавства України,
наявності відхилень показників
податкової звітності за відповідні
періоди.

Суд зауважує, що не є обов'язковою
передумовою для визначення
контролюючими органами грошових
зобов'язань визнання недійсними (у тому
числі нікчемними) правочинів, які
укладалися за ланцюгом між попередніми
посередниками, через ланцюг яких
декларувався рух товарів чи послуг,
нібито придбаних останнім у такому
ланцюгу платником податку. При цьому
відносини між учасниками попередніх
ланцюгів постачань товарів та послуг
не мають безпосереднього впливу на
дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом. Податкові органи не
позбавлені права звернутися до
адміністративного суду з вимогою про
визнання недійсним правочину,
укладеного між останнім у ланцюгу
постачань платником податку та його
контрагентом, з метою, завідомо
суперечною інтересам держави та
суспільства та стягнення в дохід
держави коштів, одержаних сторонами
оспорюваного правочину за такими
угодами, як це установлено частиною
третьою статті 228 Цивільного кодексу
України. Доказів такого звернення до
суду відповідачем в судове засідання
не надано.

Викладена позиція узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року в пункті 70 зазначив, якщо
національна влада за відсутності
будь-яких вказівок на пряму участь
фізичної або юридичної особи в
зловживанні, пов'язаному зі сплатою
ПДВ, який нараховується з операцій в
ланцюзі постачань, або будь-яких
вказівок на поінформованість про таке
порушення, все ж карають одержувача
оподатковуваної ПДВ поставки, який
повністю виконав свої обов'язки, за дії
або бездіяльності постачальника, який
знаходився поза контролем одержувача і
щодо якого у нього не було засобів
відстеження та забезпечення його
старанності, то влада виходить за рамки
розумного і порушує справедливий
баланс, який повинен підтримуватися
між вимогами суспільних інтересів та
вимогами захисту права власності.

Суд також зазначає, що в силу приписів
ПК України акт перевірки, складений
органом державної податкової служби
України відносно платника податків не
є беззаперечним та безумовним доказом
вчинення порушень контрагентами
такого платника, за умови доведеності
платником реальності вчинення
господарської операції. При
дослідженні факту здійснення
господарської операцій оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. З урахуванням
викладеного, суд наголошує, що з огляду
на реальний характер операції, за
наслідком виконання якої позивачем був
сформований оспорюваний податковий
кредит та сформовані витрати,
порушення контрагентами правил
здійснення податкової дисципліни та
господарської діяльності (як-от
відсутність за місцем реєстрації,
несплата податків та зборів у
необхідному розмірі тощо) не може бути
підставою для позбавлення платника
(позивача у справі) права на отримання
податкової вигоди за умови відсутності
доказів недобросовісності такого
платника.

Відповідно до ст.ст. 9, 11 КАС України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України,
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи викладене вище суд
приходить до висновку, що відповідачем
в судовому засіданні не доведено
правомірність прийняття оскаржуваних
рішень, а отже адміністративний позов
підлягає задоволенню в частині
скасування податкового
повідомлення-рішення ДПІ у Київському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області №
від 27.09.2013 року в частині
донарахування грошового зобов'язання з
податку на додану вартість за основним
платежем 398871,00 грн. за штрафними
санкціями - 99718,00 грн. та податкового
повідомлення рішення № від 27.09.2013
року в частині донарахування грошового
зобов'язання з податку на прибуток за
основним платежем - 421321,00 грн. за
штрафними санкціями 98123,00 грн.

Судові витрати підлягають розподілу в
порядку, визначеному ст..94 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128,
159, 160- 163, 186, 254 КАС України, суд, -

постановив

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Будівельно-виробнича комерційна фірма
"Технікабуд" до Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень - задовольнити
частково

Скасувати податкове
повідомлення-рішення ДПІ у Київському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області №
від 27.09.2013 року в частині
донарахування грошового зобов'язання з
податку на додану вартість за основним
платежем 398871,00 грн. за штрафними
санкціями - 99718,00 грн.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення ДПІ у Київському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області №
від 27.09.2013 року в частині
донарахування грошового зобов'язання з
податку на прибуток за основним
платежем - 421321,00 грн. за штрафними
санкціями 98123,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
(УДКСУ у Червонозаводському районі м.
Харкова, вул. , р/р
4011, код банку 851011) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Будівельно-виробнича комерційна фірма
"Технікабуд" (код 37191980) судовий збір у
розмірі 2074 (дві тисяч сімдесят чотири)
грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

У повному обсязі постанова
виготовлена 31.12.2013 року.

Суддя Зоркіна
Ю.В.