Справа № 2а-6536/10/2670
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2013-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2013 року
м. Київ К/9991/47028/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Карася О.В.

Рибченка А.О.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Квант-Будівельник-2» на ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 31.05.2011 року
та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19.10.2010 року по справі № 2-а-6536/10/2670 за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Квант-Будівельник-2»
до Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі міста Києва про
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Квант-Будівельник-2»
звернулось до суду з позовною заявою до
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі міста Києва про
скасування податкових
повідомлень-рішень № /0, яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість в сумі 126390,00грн., з яких:
84260,00грн. основного платежу та 42130,00 грн.
штрафних (фінансових) санкцій та №
/0, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання за платежем
податок на прибуток в сумі 281706,00грн., з
яких: 187804,00грн. основного платежу та
93902,00грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19.10.2010 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 31.05.2011 року
у даній справі відмовлено у
задоволенні позовних вимог з огляду на
їх безпідставність.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким повністю задовольнити позовні
вимоги, оскільки вважає, що постанову
та ухвалу було прийнято з порушенням
норм матеріального права та без
належного врахування всіх обставин
справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Державною податковою
інспекцією у Голосіївському районі м.
Києва проведено позапланову
документальну невиїзну перевірку ТОВ
«Квант-Будівельник-2» з питань правових
відносин з ТОВ «Сервистехпром».

За результатами перевірки встановлено
порушення пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України від 03.04.1997 року № 168/97-ВР «Про
податок на додану вартість» (далі -
Закон № 168/97-ВР) та пп. 5.3.9 п. 5.3 та п. 5.9 ст.
5 Закону України від 28.12.1994 року №334/94-ВР
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (далі - Закон № 334/94-ВР).

За наслідками перевірки прийняті
спірні податкові повідомлення-рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
виходили з наступних мотивів, з чим
погоджується суд касаційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
постановою Деснянського районного
суду міста Києва по справі №1-704 від
16.09.2009 року, яка набрала законної сили,
Крупа О.В. виключно з метою прикриття
незаконної діяльності, не маючи на меті
зайняття фінансово-господарською
діяльністю, підписав статут ТОВ
«Сервистехпром», призначив себе
директором вказаного товариства за
отримання грошової винагороди від
невстановленої слідством особи,
виконавши дії, направлені на
реєстрацію товариства з метою
прикриття незаконної діяльності,
внаслідок вказаних дій Крупи О.В. було
створено та поставлено на облік
фіктивне підприємство
«Сервистехпром».

Відповідно до положень підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пп. 7.4.5 п.7.4. ст. 7 Закону №
168/97-ВР, не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

В силу ж пп. 7.2.6. п.7.2. ст.7 Закону № 168/97-ВР,
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Підстави для включення витрат на
придбання товарів (робіт, послуг) до
складу валових витрат передбачені
пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР,
згідно якого валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній формі,
здійснюваних як компенсація вартості
товарів, які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.
Відповідно до п.п.5.3.9. п.5.3. ст.5 цього ж
Закону, не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
податковий кредит та валові витрати у
зв'язку з реальним придбанням товарів
(робіт, послуг) та на підставі
відповідних розрахункових, платіжних
та інших документів, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 цього ж Закону).

За вимогами пп. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону №
168/97-ВР податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом, а відповідно
до п. 18 наказу ДПА України від 30.05.1997
року №165, зареєстрованого в Мін'юсті
України 23.06.1997 року за №233/2037, всі
складені примірники податкової
накладної підписуються особою,
уповноваженою платником податків
здійснювати поставку товарів (послуг)
та скріплюються печаткою такого
платника податку - продавця.

З огляду на вищевикладене, судова
колегія погоджується з судами
попередніх інстанцій стосовно того, що
оформлені сторонами договору первинні
документи не відповідають вимогам
вказаних норм.

Враховуючи також встановлений судами
факт відсутності мети на здійснення
господарської діяльності, у тому чисті
доведений належними засобами факт
безтоварності зобов'язань у межах
спірних правовідносин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 КАС України, суди
дійшли обґрунтованого висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позову.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 КАС
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Квант-Будівельник-2» відхилити.

Ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 31.05.2011 року
та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19.10.2010 року по справі №2-а-6536/10/2670
залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили та
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку передбаченому ст. ст.
235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписКарась О.В. підписРибченко А.О.