Справа № 9101/127384/2012
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2013-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

"06" серпня 2013 р. справа №
2а/0470/6957/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Чабаненко С.В.,
Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання:
Чепурко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Державного підприємства
«Придніпровська залізниця»

на постанову: Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 24
липня 2012 року по справі № 2а/0470/6957/12

за позовом: Державного підприємства
«Придніпровська залізниця»

до: Державної фінансової інспекції в
Автономній Республіці Крим

про: визнання незаконним пункту вимоги,
-

в с т а н о в и в :

У липні 2012 року позивач звернувся до
суду із позовом, в якому визнати
незаконним п. 2 вимоги відповідача від
26.04.2012 № 01-05-14-14/4098.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 24
липня 2012 року у задоволенні позовних
вимог відмовлено в повному обсязі.
Рішення вмотивовано тим, що
оскаржуваний позивачем пункт вимоги
винесений в межах повноважень та у
спосіб передбачений чинним
законодавством.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги апелянт зазначає, що суд в
повному обсязі не проаналізував вимоги
відповідача, внаслідок чого дійшов
невірного висновку щодо п. 2
оскаржуваної вимоги від 26.04.2012 року №
01-05-14-14/4098. Судом першої інстанції не
прийнято до уваги вимоги ст. 134 КЗпП
України, що призвело до неправильного
вирішення справи по суті спору.
Відповідно до Закону України «Про
контрольно-ревізійну службу в Україні»
відповідач не наділений
повноваженнями щодо зобов'язання
проведення претензійно-позовної
роботи.

Апелянт просить скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 24 липня 2012
року та прийняти нову постанову, якою
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

У судовому засіданні представники
позивача - Любченко Ю.К. підтримав
доводи апеляційної скарги.

Відповідач (його представник)
повідомлений про дату, час і місце
судового розгляду належним чином у
судове засідання не з'явився, що не
перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши обставини справи,
перевіривши дотримання судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції у
період з 29.02.2012 року по 21.03.2012 року
відповідно до листа ГУ СБУ в АРК від
21.02.2012 року № 76/23/665 та постанови
Джанкойського міськрайонного суду АР
Крим від 21.02.2012 року № 105/72/12
відповідачем на підставі направлення
від 27.02.2012 року № 173 проведено
позапланову ревізію окремих питань
фінансово-господарської діяльності
відокремленого структурного
підрозділу позивача «Джанкойське
локомотивне депо» за період з 01.01.2010
року по 31.01.2012 року.

За результатами перевірки 28.03.2012 року
складено Акт № 05-21/17, в якому зазначено,
що понаднормове списання дизельного
пального у кількості 618,0457 т. (2010 рік -
411,0656 т, 2011 рік - 206,9801 т.) на загальну суму
4 311 468,56 грн. (2010 рік - 2 617 024,71 грн., 2011 рік -
1 694 443,85 грн.) віднесено на витрати, що є
порушенням п. 5, 11 П(С)БО 16 «Витрати»,
затвердженого наказом Мінфіна України
від 31.12.1999 № 318. Порушення призвело до
завищення собівартості дизельного
пального та викривленню фінансової
звітності.

На даний Акт позивачем 09.04.2012
направлені заперечення щодо незгоди з
висновками позапланової ревізії.

26.04.2012 року відповідачем на адресу
відповідача направлено вимогу №
01-05-14-14/4098 про усунення виявлених
ревізією порушень, та в оскаржуваному
пункті даної вимоги зазначено
наступне: у 2010 році керівництвом ВСП
«Джанкойське локомотивне депо» в
порушення п. 5.4 Наказу Державної
адміністрації залізничного транспорту
України від 17.02.2003 року № 41-ЦЗ «Про
прийняття додаткових заходів по
забезпеченню нафтопродуктів в
локомотивному господарстві» не
прийнято заходів щодо відшкодування
машиністами збитків у межах
середньомісячної заробітної плати, не
вирішено питання щодо
відповідальності машиністів в порядку,
передбаченому чинним законодавством
по відшкодуванню необґрунтованих
витрат пального та в порушення
посадових інструкцій керівництвом ВСП
«Джанкойське локомотивне депо» не
забезпечено раціональне використання
паливно-енергетичних ресурсів та не
організовано роботу по ефективному
використанню паливно-енергетичних
ресурсів, внаслідок чого 81-ма
машиністами ВСП «Джанкойське
локомотивне депо» зроблено
перевитрати дизельного палива при
маневрової роботі локомотивів у
кількості 618 045,7 кг. на загальну суму 4 311
468,56 грн. (без ПДВ), які віднесено на
витрати, що є порушенням п. 5, 11 П(С)БО 16
«Втрати», затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від
31.12.1999 року № 318, у зв'язку чим від ВСП
«Джанкойське локомотивне депо»
вимагається прийняти передбачені
діючим законодавством заходи щодо
відшкодування суми 4 311 468,56 грн., в
іншому випадку стягнути кошти з винних
осіб у порядку та розмірах,
встановлених ст. 130-136 КЗпП України.

В ході судового засідання в суді першої
інстанції позивачем визнано наявність
порушень, визначених в Акті ревізії та
зазначених в оскаржуваній вимозі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, виходив із приписів
Закону України «Про державну
контрольно-ревізійну службу в Україні»
та Порядку взаємодії органів державної
контрольно-ревізійної служби, органів
прокуратури, внутрішніх справ, Служби
безпеки України, затвердженого наказом
Головного контрольно-ревізійного
управління України № 346/1025/685/53 від
19.10.2006 р. (далі Порядок).

Колегія суддів погоджується
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Статтею 9 Закону України "Про державну
контрольно-ревізійну службу в Україні"
встановлено, що контрольно-ревізійні
підрозділи (відділи, групи) у районах,
містах і районах у містах виконують
функції, визначені статтею 8 цього
Закону (за винятком пунктів 1 і 7).

У відповідності з п. 2 ч. 1 ст. 8 Закону
України "Про державну
контрольно-ревізійну службу в Україні"
контрольно-ревізійні підрозділи
(відділи, групи) проводять у
підконтрольних установах ревізії
фінансово-господарської діяльності,
використання і збереження фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильності визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
стану і достовірності бухгалтерського
обліку та фінансової звітності.

Відповідно до п. 5.2 розділу 5 Порядку при
проведенні ревізії за зверненням
правоохоронного органу матеріали
ревізії не пізніше десяти робочих днів
після реєстрації акта ревізії, а у
випадках надходження заперечень
(зауважень) до нього - не пізніше трьох
робочих днів після направлення
висновків на такі заперечення
(зауваження), передаються до
правоохоронного органу.

Статтею 11 Закону України "Про державну
контрольно-ревізійну службу в Україні",
діючого на момент проведення
перевірки, передбачено, що "посадові
особи органу державної
контрольно-ревізійної служби вправі
приступити до проведення ревізії за
наявності підстав для їх проведення,
визначених цим та іншими законами
України, та за умови надання посадовим
особам підконтрольних установ, інших
суб'єктів господарської діяльності під
розписку: 1) направлення на ревізію,…2)
копії рішення суду про дозвіл на
проведення позапланової виїзної
ревізії…".

На підставі п. 7 ст. 10 Закону України "Про
державну контрольно-ревізійну службу в
Україні", головному
контрольно-ревізійному управлінню
України, контрольно-ревізійним
управлінням в Республіці Крим,
областях, містах Києві і Севастополі,
контрольно-ревізійним підрозділам
(відділам, групам) у районах, містах і
районах у містах надається право
пред'являти керівникам та іншим
посадовим особам підконтрольних
установ, що ревізуються, вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства з питань збереження і
використання державної власності та
фінансів, вилучати в судовому порядку
до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Таким чином, відповідач при здійсненні
ревізії діяв в межах своїх повноважень
відповідно чинного законодавства.

Як свідчать матеріали справи,
позивачем у встановлений відповідачем
строк до 31 травня 2012 року вимогу не
виконано.

У даному випадку апеляційний суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що Порядок не містить
обмежень стосовно заборони органам
ДКРС виносити вимогу за наслідками
ревізії, здійсненої за зверненням
правоохоронного органу, коли Законом
України "Про державну
контрольно-ревізійну службу в Україні"
прямо передбачено право відповідача на
пред'явлення керівникам
підконтрольних установ вимог щодо
усунення виявлених порушень
законодавства з питань використання
державної власності.

Крім того, відповідно до пункту 50
Порядку проведення інспектування
Державною фінансовою інспекцією, її
територіальними органами № 550 за
результатами проведеної ревізії у
межах наданих прав контролюючі органи
вживають заходів для забезпечення:
притягнення до адміністративної,
дисциплінарної та матеріальної
відповідальності винних у допущенні
порушень працівників об'єктів
контролю; звернення до суду в інтересах
держави щодо усунення виявлених
ревізією порушень законодавства з
питань збереження і використання
активів, а також стягнення у дохід
держави коштів, одержаних за
незаконними договорами, без
встановлених законом підстав або з
порушенням вимог законодавства;
застосування заходів впливу за
порушення бюджетного законодавства.

Зазначеним Порядком передбачено, що у
разі коли діями чи бездіяльністю
працівників об'єкта контролю державі
або підконтрольній установі заподіяна
матеріальна шкода, контролюючий орган
ставить вимоги перед керівником
об'єкта контролю та органом його
управління щодо пред'явлення цивільних
позовів до винних осіб.

Так, загальні підстави і умови
матеріальної відповідальності
працівників визначені статтею 130
Кодексу Законів про працю України.

У відповідності до ч.1 ст.130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника, у даному випадку 81-ма
машиністами ВСП «Джанкойське
локомотивне депо» допущено
перевитрати дизельного палива при
маневрової роботі локомотивів у
кількості 618 045,7 кг. на загальну суму 4
311 468,56 грн. (без ПДВ).

Частинами 1-3 статті 136 КЗпП України
встановлено, що покриття шкоди
працівниками в розмірі, що не перевищує
середнього місячного заробітку,
провадиться за розпорядженням
власника або уповноваженого ним
органу, а керівниками підприємств,
установ, організацій та їх
заступниками - за розпорядженням
вищестоящого в порядку підлеглості
органу шляхом відрахування із
заробітної плати працівника.

У решті випадків покриття шкоди
провадиться шляхом подання власником
або уповноваженим ним органом позову
до районного, районного у місті,
міського чи міськрайонного суду.

Згідно ст.138 КЗпП України для
покладення на працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
статтею 130 цього Кодексу.

Отже, обов'язок по визначенню осіб,
винних у вчиненні порушень фінансової
дисципліни, обсягу завданої кожною з
них шкоди та наявності у їх діях вини,
пов'язаної із заподіяною шкодою,
законодавством покладено саме на
роботодавця.

Відповідачем лише винесено вимогу та
вказано на порушення законодавства, як
саме буде воно усунено, вирішує
безпосередньо керівник підконтрольної
установи.

А тому, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
необґрунтованості посилання позивача
на неможливість виконання
оспорюваного пункту вимоги, оскільки
вказані питання мають розглядатися
компетентним судом під час розгляду
позову позивача до працівників,
поданого на виконання оспорюваного
пункту вимоги, саме таким судом і має
надаватися належна правова оцінка
правомірності такого стягнення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає п. 2 вимоги відповідача від 26.04.2012
№ 01-05-14-14/4098 обґрунтованим та прийнятим
на підставі та в межах чинного
законодавства, а тому позовні вимоги
про визнання протиправними та
скасування даного пункту вимоги
задоволенню не підлягають.

Отже, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

З огляду на викладене, суд доходить
висновку, що суд першої інстанції
об'єктивно, повно, всебічно дослідив
обставини, які мають суттєве значення
для вирішення справи, та ухвалив судове
рішення без порушення норм
матеріального та процесуального права,
тому постанову суду слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Керуючись ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Придніпровська
залізниця» - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 24
липня 2012 року по справі № 2а/0470/6957/12 -
залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили відповідно до ст.
254 КАС України та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, визначені ст. 212 КАС
України.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
С.В. Чабаненко

Суддя:
А.О. Коршун