Справа № 809/3483/13-а
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"15" січня 2014 р.
Справа № 809/3483/13-a

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

Судді Микитюка Р.В.

за участю секретаря судового засідання
Котик Д.М.,

представника позивача - Аверкової Н.О.,

представника відповідача - Челаха А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом: Першого заступника
прокурора міста Івано-Франківська

до відповідача: Івано-Франківської
міської ради

про визнання незаконним та скасування
рішення №1207-38 від 10.10.2013 р,-

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора м.
Івано-Франківська звернувся в суд із
адміністративним позовом до
Івано-Франківської міської ради про
визнання протиправним та скасування
рішення 38 сесії шостого демократичного
скликання № 1207-38 від 10.10.2013 "Про
звернення до Верховної Ради України з
вимогою про невідкладний розгляд та
прийняття проекту Закону України "Про
порядок імпічменту Президента
України".

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Івано-Франківська міська рада при
прийнятті рішення № 1207-38 від 10.10.2013 року
на 38 сесії шостого демократичного
скликання вийшла за межі своєї
компетенції.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала,
також зазначила, що статтею 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" встановлений виключний
перелік повноважень міських рад, що
вирішуються на пленарних засіданнях, а
тому приймаючи рішення про звернення
до Верховної Ради України з вимогою про
невідкладний розгляд та прийняття
проекту Закону України "Про порядок
імпічменту Президента України"
відповідач порушив вимоги ст. 19
Конституції України. Просила позов
задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив з
підстав викладених у письмовому
запереченні (а.с. 28). Суду пояснив, що
Івано-Франківська міська рада є
колегіальним органом та у
відповідності до вимог ст. ст. 46, 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" реалізує
своє волевиявлення шляхом прийняття
рішення, в даному випадку рішення про
направлення звернення. Також зауважив,
що право на звернення до Верховної Ради
України, гарантоване статтею 40
Конституції України та статтею 1 Закону
України "Про звернення громадян". В
задоволенні позову просив відмовити в
повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши матеріали
адміністративної справи, дослідивши
наявні в матеріалах справи письмові
докази, судом встановлено наступне.

10.10.2013 року Івано-Франківська міська
рада на 38 сесії шостого демократичного
скликання прийняла рішення № 1207-38 "Про
звернення до Верховної Ради України з
вимогою про невідкладний розгляд та
прийняття проекту Закону України "Про
порядок імпічменту Президента України"
(р. н. 2220 від 07.02.2013 року), ініціаторами
якого є народні депутати України
Яценюк А.П., Кличко В.В., Тягнибок О.Я.

Дане рішення 17.10.2013 року направлено
Голові Верховної Ради України за вих. №
1721/01-20/02-в (а.с. 30) та оприлюднено в газеті
"Західний Кур`єр" № 42 (1407) від 17.10.2013 року
(а.с. 10).

При вирішенні даного спору суд
виходив із наступного правового
регулювання спірних правовідносин.

Законом України "Про місцеве
самоврядування в Україні", відповідно
до Конституції України, визначено
систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування.

Частиною 2 статті 10 вказаного
Закону встановлено, що обласні та
районні ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст, у межах
повноважень, визначених Конституцією
України, цим та іншими законами, а також
повноважень, переданих їм сільськими,
селищними, міськими радами.

Згідно положень частини 1 статті 59
зазначеного Закону, рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень.

Відповідно до вимог частини 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України (надалі - КАС
України) у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони, зокрема: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
розсудливо; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілям, на досягнення яких спрямоване це
рішення.

Положеннями пункту 7 частини 1
статті 3 КАС України, визначено поняття
суб'єкта владних повноважень - орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Таким чином, оскаржуване рішення
відповідача є саме тим рішенням
суб`єкта владних повноважень, яке
адміністративний суд зобов`язаний
перевірити у відповідності до вимог
статті 2 КАС України та прийняти
рішення у відповідності до повноважень
наданих йому статтею 162 КАС України.

Пунктом 1 оскаржуваного рішення,
Івано-Франківська міська рада вирішила
звернутися до Верховної Ради України з
вимогою невідкладного розгляду та
прийняття проекту Закону України "Про
порядок імпічменту Президента України"
(р. н. 2220 від 07.02.2013 року), ініціаторами
якого є народні депутати України
Яценюк А.П., Кличко В.В., Тягнибок О.Я.

Суд, надаючи правову оцінку згаданому
положенню рішення відповідача, виходив
із наступного.

Загальними засадами Конституції
України, зокрема статтею 7 Основного
Закону, в Україні визначено і
гарантується місцеве самоврядування.

У відповідності до вимог статті 140
Конституції України, місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є районні та
обласні ради.

Як зазначено судом, спеціальним
Законом України, яким у відповідності
до Конституції України, визначено
систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування є Закон України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
статтею 10 якого встановлено, що
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами. Обласні та районні ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст,
у межах повноважень, визначених
Конституцією України, цим та іншими
законами, а також повноважень,
переданих їм сільськими, селищними,
міськими радами.

Разом із цим, Конституційний Суд
України у своїх рішеннях аналізував
політико-правову сутність органу
місцевого самоврядування.

Так, своїм рішенням від 16.04.2009 року
у справі № 1-9/2009 за конституційним
поданням Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
Конституційний суд України вказав на
те, що відповідно до Конституції
України народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. В Конституції України
встановлено, що місцеве самоврядування
є правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

В той же час, Конституційний Суд
України вказав на те, що гарантоване
державою місцеве самоврядування
здійснюється територіальною громадою
через сільські, селищні, міські ради та
їх виконавчі органи і передбачає
правову, організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень вбачається, що
ці органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
Конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" визначено, що
сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання. Статтею 26 вказаного Закону
встановлена виключна компетенція
сільських, селищних, міських рад, що
вирішуються на пленарних засіданнях.

Таким чином, для належного
вирішення питання щодо звернення до
Верховної Ради України з вимогою про
невідкладний розгляд та прийняття
проекту Закону України "Про порядок
імпічменту Президента України", таке
повноваження повинно входити в
компетенцію Івано-Франківської
міської ради у відповідності до
Конституції та інших законів України,
та не бути покладеним на будь-який
інший орган і стосуватися питань
місцевого значення.

Водночас, право на звернення у
спосіб прийняття рішення до
повноважень будь-якого органу
місцевого самоврядування не входить.

Конституцією України у розділі ІІ
"Права, свободи та обов'язки людини і
громадянина" статтею 40 визначено, що
усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Суд зазначає, що таким правом
наділені лише фізичні особи, а не орган,
що виключає його з компетенції
Івано-Франківської міської ради.

Слід зазначити, що реалізація
громадянами свого права на звернення,
що визначена у статті 40 Конституції
України, також перебуває у системному
зв`язку зі статтею 13 Закону України "Про
статус депутатів місцевих рад", яка
визначає право депутата відповідної
ради на депутатське звернення -
викладену в письмовій формі вимогу
депутата місцевої ради з питань,
пов'язаних з його депутатською
діяльністю, до місцевих органів
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування та їх посадових осіб, а
також керівників правоохоронних та
контролюючих органів, підприємств,
установ та організацій незалежно від
форми власності, розташованих на
території відповідної ради, здійснити
певні дії, вжити заходів чи дати
офіційне роз'яснення з питань,
віднесених до їх компетенції.

Окрім того, у відповідності до
частини 2 статті 12 вказаного Закону,
депутат місцевої ради може направляти
одержані ним пропозиції, заяви і скарги
до відповідних органів, підприємств,
установ і організацій незалежно від
форми власності, об'єднань громадян,
якщо вирішення питань належить до їх
повноважень, які зобов'язані
розглянути їх відповідно до закону і
про результати повідомити заявника, а
також депутата місцевої ради.

Відсутність у окремої ради, як
органу місцевого самоврядування права
на звернення, узгоджується також і з
правовою сутністю самого рішення, яке у
відповідності до вимог статті 144
Конституції України, приймається
органом місцевого самоврядування в
межах повноважень, визначених законом
і є обов'язковими до виконання на
відповідній території, а отже, оскільки
прийняте з питань, що входить до
компетенції ради, повинно нести певний
правовстановлюючий зміст, якого
звернення не має.

Вищезазначене спростовує
посилання відповідача на те, що право
подавати звернення є загальним і
додаткового закріплення його в Законі
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" не потребується, а також те, що
ч. 7 ст. 9 КАС України у разі відсутності
закону, що регулює відповідні
правовідносини, суд застосовує закон,
що регулює подібні правовідносини
(аналогія закону).

Таким чином, приймаючи пункт 1
оскаржуваного рішення, відповідач діяв
не на підставі, не у межах повноважень
та не у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
внаслідок чого, зазначений пункт
рішення підлягає визнанню
протиправним та скасуванню, а позовні
вимоги в цій частині до задоволення.

Пунктом 3 рішення від 10 жовтня 2013
року за № 1027-38, Івано-Франківська
міська рада вирішила контроль за його
виконанням покласти на міського голову
В. Анушкевичуса.

У відповідності до вимог ч.2 статті 12
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" зазначено, що
сільський, селищний, міський голова
обирається відповідною територіальною
громадою на основі загального, рівного,
прямого виборчого права шляхом
таємного голосування в порядку,
визначеному законом, і здійснює свої
повноваження на постійній основі.
Згідно з п. 3 статті 12 зазначеного
рішення вказано, що сільський,
селищний, міський голова очолює
виконавчий комітет відповідної
сільської, селищної, міської ради,
головує на її засіданнях.

Відповідно до п. 3 частини 4 статті
42 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" визначено, що
сільський, селищний, міський голова
підписує рішення ради та її
виконавчого комітету.

Згідно частини 11 статті 49
вказаного Закону, повноваження
депутатів, порядок організації і
гарантії депутатської діяльності
визначаються Конституцією України, цим
Законом, законом про статус депутата,
іншими законам.

У відповідності до частини 5
статті 12 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" на сільських,
селищних, міських голів поширюються
повноваження та гарантії депутатів
рад, передбачені законом України про
статус депутатів рад, якщо інше не
встановлено законом.

Законом України "Про статус
депутатів місцевих рад", яким
врегульовано також і статус депутатів
обласних рад, у відповідності до
частини 3 статті 18 вказаного Закону, на
депутатів покладається також і
обов`язок виконувати доручення ради та
її органів.

Проте, в даному випадку слід зазначити,
що таке доручення повинно бути
спрямоване на виконання повноважень
ради, якими вона наділена згідно
Конституцією та законами України.

Попередньо, суд надав правову
оцінку наявності права у органу
місцевого самоврядування на звернення
у спосіб прийняття рішення, вказавши на
його відсутність.

Отже, покладення на голову міської ради
контролю за виконанням рішення ради, на
думку суду, хоча і є дорученням органу
ради щодо її голови, однак дорученням,
щодо повноваження, яке не входить до
компетенції ради, а отже таким, що не
підлягає виконанню.

На підставі системного аналізу
зазначених вище законодавчих актів,
суд приходить до висновку, що міські
ради як органи місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст вирішують не
будь-які питання суспільного життя, а
лише питання місцевого значення,
віднесені Конституцією та законами
України до їхньої компетенції.

Згідно п.4 ч.3 ст. 129 Конституції
України та ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

У відповідності до п. 2 ст. 71 КАС
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході судового розгляду
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не надано будь-яких
доказів, а також не наведено будь-яких
обґрунтувань, які б спростовували
обґрунтування позиції позивача та на
підставі вищенаведеного позовні
вимоги є обґрунтованими, а позов таким,
що підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Оскільки, згідно ст. 5 Закону України
"Про судовий збір" сторони звільнені
від сплати судового збору, а також за
відсутності витрат пов'язаних із
залученням свідків та проведенням
судових експертиз, суд не вирішує
питання про розподіл судових витрат.

На підставі ст. 124 Конституції України,
керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення 38 сесії шостого демократичного
скликання № 1207-38 від 10.10.2013 року "Про
звернення до Верховної Ради України з
вимогою про невідкладний розгляд та
прийняття проекту Закону України "Про
порядок імпічменту Президента
України".

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Суддя:
Микитюк Р.В.

Постанова складена в повному обсязі
20.01.2014 року.