Справа № 816/7008/13-а
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2014-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/7008/13-а

Полтавський окружний адміністративний
суд колегією у складі:

головуючого судді - Бойка С.С.,

суддів - Єресько Л.О. , Сич С.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання - Пехоти
М.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника третьої особи -
Селецького О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в
особі Міністерства Фінансів України,
третя особа ПАТ "Державний ощадний банк
України" про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії, -

В С Т А Н О В И В:

06 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Держави
Україна в особі Міністерства Фінансів
України, третя особа ПАТ "Державний
ощадний банк України" про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що Державою Україною в
добровільному порядку не виконано
вимоги Закону України "Про державні
гарантії відновлення заощаджень
громадян України", компенсацію вкладів
Ощадбанку колишнього СРСР в сумі 12 976,97
грн. не здійснено. У зв'язку з чим
вказані кошти підлягають примусовому
стягненню.

Позивач в судовому засіданні
позовні вимоги підтримав та просив
позов задовольнити.

Відповідач явку свого
уповноваженого представника в судове
засідання не забезпечив. У наданих до
суду письмових запереченнях просив в
задоволенні позову відмовити
посилаючись на те, що позивач
здійснював свої вклади на підставі
рахунків відкритих в установах
Ощадбанку СРСР на території
Ямало-Ненецького округу СРСР, нині
територія Російської Федерації. Отже,
питання про повернення його вкладів
має здійснюватись відповідно до
законодавства Російської Федерації.
Також у вказаних запереченнях
відповідач просив провести розгляд
справи за відсутності його
представника.

Представник третьої особи в
судовому засіданні проти задоволенні
позовних вимог заперечував.

Вислухавши пояснення позивача та
представника третьої особи, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, колегією
суддів встановлено наступні факти та
відповідні до них правовідносини.

Колегією суддів, встановлено, що
ОСОБА_1 в період з 1973 по 1984 роки
здійснювались вклади на рахунки
відкриті в Ощадбанку СРСР, а саме на
рахунки НОМЕР_1 в сумі 700 радянських
рублів, НОМЕР_2 в сумі 500 радянських
рублів, НОМЕР_3 в сумі 677,81 радянських
рублів, НОМЕР_4 в сумі 1423,10 радянських
рублів, НОМЕР_5 в сумі 805,42 радянських
рублів, НОМЕР_6 в сумі 1067,43 радянських
рублів, НОМЕР_7 в сумі 1749,45 радянських
рублів, НОМЕР_8 в сумі 2000 радянських
рублів, НОМЕР_9 в сумі 1206,95 радянських
рублів, НОМЕР_10 в сумі 678,86 радянських
рублів, НОМЕР_11 в сумі 1000 радянських
рублів, всього на суму 12 359,02 радянських
рублів. Вказані вклади здійснювались
на території Ямало-Ненецького округу
СРСР, нині Російська Федерація.

05.08.2013 позивач звернувся до
Міністерства фінансів України із
заявою про вирішення питання про
повернення його заощаджень, що
знаходились в Ощадному банку
колишнього СРСР.

Міністерство фінансів України
своїм листом від 02.10.2013 № 31-11020-34/23-3044/3004
повідомила позивача, що вирішення його
питання регулюється законодавством
Російської Федерації.

13 березня 1992 року в Москві
Урядами держав-республік колишнього
СРСР була підписана Угода про принципи
погашення державного боргу колишнього
СРСР (далі по тексту - Угода).

Статтею 2 вказаної Угоди
визначено, що Сторони беруть
зобов'язання щодо погашення державного
боргу колишнього Союзу РСР перед
населенням у сумах пропорційно
залишку заборгованості, яка рахується
на 1 січня 1991 року на балансах установ
Ощадбанку СРСР на території кожної зі
Сторін.

Відповідно до статті 3 Угоди усі
витрати на обслуговування державного
внутрішнього боргу колишнього Союзу
РСР за період, починаючи з 1 січня 1992
року, здійснюються Сторонами за
рахунок їхніх державних бюджетів.

Згідно з статтею 1 Закону України
"Про державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України" на
підставі цього Закону встановлюються
зобов'язання держави перед громадянами
України, які внаслідок знецінення
втратили грошові заощадження, поміщені
в період до 2 січня 1992 року в установи
Ощадного банку СРСР та державного
страхування СРСР, що діяли на території
України, а також у державні цінні
папери, придбані в установах Ощадного
банку СРСР, що діяли на території
України, у тому числі облігації
Державної цільової безпроцентної
позики 1990 року, облігації Державної
внутрішньої виграшної позики 1982 року,
державні казначейські зобов'язання
СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР.

Аналізуючи наведене колегія
суддів приходить до висновку, що на
Державу Україну покладено обов'язок по
компенсації громадянам України
грошових заощаджень, поміщених в
установи Ощадного банку СРСР, що діяли
на території України в період до 2 січня
1992 року.

Враховуючи викладене та те, що
позивач здійснював свої вклади на
рахунки відкриті в установах Ощадбанку
СРСР на території Ямало-Ненецького
округу СРСР, який нині є територією
Російської Федерації, колегія суддів
приходить до висновку, що у відповідача
відсутній обов'язок по виплаті
позивачу компенсаційних витрат.

Крім того, відповідно до вимог
статті 6 Закону України "Про державні
гарантії відновлення заощаджень
громадян України" компенсація
громадянам України втрат від
знецінення грошових заощаджень
проводиться починаючи з 1997 року в
грошовій формі за рахунок коштів
Державного бюджету України та інших
формах відповідно до законодавства.

Компенсація втрат від знецінення
грошових заощаджень, поміщених до 2
січня 1992 року в установи Ощадного банку
СРСР, що діяли на території України, а
також у державні цінні папери, придбані
в таких установах, проводиться їх
власникам у готівковій чи
безготівковій формі через установи
Ощадного банку України після внесення
в інформаційно-аналітичну систему
"Реєстр вкладників заощаджень
громадян" відомостей про них,
необхідних для ідентифікації
вкладника під час відкриття рахунку.
Обслуговування громадян, пов'язане із
внесенням зазначених відомостей,
здійснюється безоплатно.

Кошти для компенсації заощаджень
громадян визначаються в Державному
бюджеті України окремою статтею.

Порядок проведення компенсації, у
тому числі перерахування коштів,
передбачених у Державному бюджеті
України, установам Ощадного банку
України та колишнього Укрдержстраху,
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Позивач не має права власності на
активи компенсаційного рахунку, що
містяться на позабюджетних рахунках
Ощадного банку України та щорічно
виплачуються державою в залежності від
можливостей державного бюджету та у
такий спосіб, щоб дотримуватися
інтересів інших категорій вкладників
та суспільства в цілому. Ці кошти є
фактичним оформленням права особи
отримати суму компенсації в разі
виконання державою встановлених нею
умов. При цьому держава ніколи не брала
на себе зобов'язань виплатити
громадянам їх проіндексовані вклади
одноразово. Про це також зазначено у
рішенні Європейського суду з прав
людини від 02.07.2002 у справі "Гайдук та
інші проти України", яке відповідно до
положень статті 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", має застосовуватися судами як
джерело права.

Колегія суддів зазначає, що
компенсація державною знецінених
заощаджень є елементом соціального
захисту громадян і не тягне за собою її
правової відповідальності перед
вкладниками колишнього Ощадного банку
СРСР.

При цьому відсутність у Законі
України "Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян
України" вимог щодо строків та форми
встановлення порядку проведення
компенсаційних виплат засвідчує, що
вирішення зазначеного питання
віднесено до виключної компетенції
Кабінету Міністрів України, що
реалізується в порядку передбаченому
законодавством, і не віднесено до
повноважень суду.

Частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно із частиною першою статті
11 Кодексу адміністративного
судочинства України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

У відповідності до частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом
владних повноважень, надано належні та
достатні докази на підтвердження
доводів в обґрунтування правомірності
наданої позивачу відповіді. Разом з
тим, позивачем не надано суду доказів,
що свідчили б про порушення
Міністерством Фінансів України вимог
чинного законодавства України та
обґрунтованість даного позову.

З огляду на вищезазначене, суд
дійшов висновку, що відмовляючи
позивачу у здійснені компенсаційних
виплат по заощадженнях поміщених в
установи Ощадного банку СРСР
Міністерство Фінансів України діяло на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, а також з
використанням повноважень з метою, з
якою ці повноваження їй надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; безсторонньо
(неупереджено), добросовісно та
розсудливо. А вимоги позовної заяви не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства та задоволенню не
підлягають.

Зважаючи на приписи статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України судові витрати, понесені
позивачем, стягненню на користь
останнього не підлягають.

На підставі викладеного,
керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 18
січня 2014 року.

Головуючий суддя С.С. Бойко суддя суддя
Л.О. Єресько С.С. Сич