Справа № К/9991/39439/11-С
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/39439/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 до Головної державної інспекції
на автомобільному транспорті в особі
її структурного підрозділу
Територіального управління Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті в Донецькій області про
визнання недійсною та скасування
постанови, касаційне провадження в
якій відкрито за касаційною скаргою
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 17 березня
2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 01 червня 2011 року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року фізична
особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до
Головної державної інспекції на
автомобільному транспорті в Донецькій
області про визнання недійсною та
скасування постанови №118635 від 25
січня 2011 року.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 17 березня
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 01 червня 2011
року, позивачу було відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, ФОП ОСОБА_3 звернулася з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати та прийняти нове
рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Територіальним
управлінням Головної державної
інспекції на автомобільному
транспорті у Донецькій області
проведено перевірку транспортного
засобу, за результатами якої складено
акт № 222202 від 08 грудня 2010 року,
згідно якого, 8 грудня 2010 року о 08 годині
30 хвилин в р-н Маркохіму у м. Маріуполі
Донецької області водієм ОСОБА_4
надавались послуги з перевезення
пасажирів на легковому автомобілі
марки ЗАЗ-DAEWOO державний номер НОМЕР_1,
облаштованому як таксі, без наявності
ліцензійної картки, відповідальність
за що передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону
України «Про автомобільний транспорт».
Зазначений автомобіль належить
ОСОБА_3

На підставі вище вказаного акту щодо
власника автомобіля ФОП ОСОБА_3
відповідачем прийнято постанову № 118635
від 25 січня 2011 року, якою на підставі
абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону
України «Про автомобільний транспорт»
на позивача накладено штраф у розмірі
1700 грн.

Вважаючи зазначену постанову
відповідача протиправною, позивач
звернулась до суду з цим позовом.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що оскаржувана постанова Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті в Донецькій області
прийнята на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Такий висновок судів попередніх
інстанцій відповідає обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права.

Відповідно пункту 2 статті 8
Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності» суб'єкт господарювання
зобов'язаний провадити певний вид
господарської діяльності, що підлягає
ліцензуванню, відповідно до
встановлених для цього виду діяльності
ліцензійних умов.

Згідно положень статті 9 Закону
України «Про автомобільний транспорт»
визначено, що ліцензуванню підлягає
надання послуг з перевезення
пасажирів, небезпечних вантажів,
багажу повітряним, річковим, морським,
автомобільним, залізничним
транспортом.

Відповідно до статті 39 Закону
України «Про автомобільний транспорт»,
фізична особа-перевізник, що здійснює
перевезення пасажирів на таксі
зобов'язана мати наступні документи:
ліцензія, інші документи, передбачені
законодавством України; для водія
таксі - посвідчення водія відповідної
категорії, свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу, ліцензійна
картка, інші документи, передбачені
законодавством України.

Абзацами 1 та 3 частини 1 статті 60 Закону
України «Про автомобільний транспорт»
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) визначено, що за
порушення законодавства про
автомобільний транспорт до
автомобільних перевізників
застосовуються санкції, зокрема, за
надання послуг з перевезень пасажирів
та вантажів без оформлення документів,
перелік яких визначений статтями 39 та 48
цього Закону, - штраф у розмірі ста
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян.

Згідно статті 1 Закону України «Про
автомобільний транспорт»
автомобільний перевізник - фізична або
юридична особа, яка здійснює на
комерційній основі чи за власний кошт
перевезення пасажирів чи (та) вантажів
транспортними засобами.

Відповідно до Розділу 1 Положення про
ліцензійну картку, що додається до
ліцензії на надання послуг з
перевезення пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом,
затвердженого Наказом Міністерства
транспорту та зв'язку України 22 липня
2010 року № 514, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 12 серпня
2010 року за №681/17979 визначено: п. 1.3
Ліцензійна картка - документ, який
додається до ліцензії на надання
послуг з перевезення пасажирів і
вантажів автомобільним транспортом, п.
1.5. Ліцензійні картки оформлюються на
власні автотранспортні засоби або
автотранспортні засоби, що
використовуються на інших законних
підставах та якими будуть надаватися
послуги з перевезення пасажирів і
вантажів, п. 1.6. - Ліцензійна картка
видається на автотранспортний засіб,
тип якого відповідає виду здійснюваних
робіт згідно з ліцензією, п. 1.9
передбачено, що ліцензійна картка
повинна бути в автотранспортному
засобі під час його використання для
надання послуг з перевезення пасажирів
і вантажів.

З огляду на викладене, правильним є
висновок судів попередніх інстанцій,
що відповідальність за порушення
законодавства про автомобільний
транспорт, зокрема за здійснення
пасажирських перевезень без
ліцензійної картки покладається на
автомобільних перевізників, а
ліцензійні картки оформлюються на
власні автотранспортні засоби або
автотранспортні засоби, що
використовуються на інших законних
підставах та якими будуть надаватися
послуги з перевезення пасажирів і
вантажів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем не було
надано договір оренди транспортного
засобу ЗАЗ-DAEWOO державний номер НОМЕР_1,
або інший договір, за яким до іншої
особи перейшло б право користування
автомобілем.

Враховуючи вказане, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що перевізником
в даному випадку виступала саме ОСОБА_3,
а ОСОБА_4 є водієм.

Таким чином, повно та всебічно
дослідивши всі обставини справи та
давши належну правову оцінку доказам,
суди першої та апеляційної інстанцій
обґрунтовано відмовили у задоволенні
позову, оскільки дії суб'єкта
оскарження відповідають чинному
законодавству та не порушили права,
свободи і законні інтереси заявника.

Відповідно до частини 1 статті 224 КАС
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів вважає, що касаційну
скаргу слід залишити без задоволення,
оскільки судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без
задоволення, а постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 17
березня 2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 01 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: