Справа № 359/12717/13-а
Суддя: Кабанячий Ю. В.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року Бориспільський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого Кабанячого Ю.В.,

при секретарі Тоцькій К.О.

розглянувши в приміщенні суду у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
відділу державної виконавчої служби
Бориспільського міськрайонного
управління юстиції,про визнання дій
незаконними та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

25.12.2013 року позивач звернулась до суду
з вказаним адміністративним позовом,
яким просить суд визнати незаконними
дії відповідача в частині накладення
арешту на житловий будинок з
надвірними будівлями та спорудами, що
розташований по АДРЕСА_1, крім того
зняти арешт та скасувати постанову
відповідача від 10.02.2003 року про
накладення арешту на вказане
домоволодіння.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначила, що з 10.08.1996 року по 09.06.2004 рік
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_2. Під час перебування у
шлюбі вона проживала за адресою
АДРЕСА_1, де і проживає на даний час.
ОСОБА_2 проживав за адресою АДРЕСА_1 з
25.05.1999 до 27.12.2002 рік. Постановою
державного виконавця ВДВС
Бориспільського МУЮ від 14.02.2003 року
накладено арешт на домоволодіння, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та
належить позивачу в розмірі 27/100 часток
на підставі Свідоцтва про право на
спадщину за законом №1-3191. Однак жодних
виконавчих документів позивачу не
надходило, до адміністративної та
кримінальної відповідальності вона не
притягувалась. Позивач зверталась до
ВДВС Бориспільського МУЮ із запитом
щодо з'ясування обставин існування
накладеного на її майно арешту. У
наданій відповіді від 23.12.2013 №71429
відповідач повідомив, що на виконанні у
відділу перебуває ухвала
Бориспільського міського суду від
05.02.2003 року про арешт майна, де
боржником є ОСОБА_2, а стягувач ОСОБА_3,
по якій 18.02.2003 року винесено постанову
про закінчення виконавчого
провадження у зв'язку з фактичним
виконанням, надати більш детальну
інформацію не має можливості в зв'язку
зі знищенням виконавчих документів в
зв'язку з закінченням терміну
зберігання. Враховуючи, що її
колишньому чоловіку ОСОБА_2
домоволодіння на яке було накладено
арешт не належало, останній в ньому
мешкав лише в період шлюбу, тому
відповідач не мав право накладати
арешт і його дії є неправомірними. У
зв'язку з тим, що наявність арешту
порушує її законні права та інтереси, а
саме обмежує у здійсненні права
власності на належне їй майно, остання
і звернулась до суду з вказаним
позовом.

Позивач в судове засідання не
з'явилась, через канцелярію суду надала
заяву в якій позовні вимоги підтримує в
повному обсязі та просить справу
слухати у її відсутність.

Представник відповідача Козак О.В. в
судове засідання не з'явилася, проте
через канцелярію суду також надала
заяву в якій проти задоволення позову
не заперечує і просить справу слухати у
її відсутність.

Пункт перший ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Як встановлено з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з 10.08.1996 року
до 09.06.2004 перебували у шлюбі, що
підтверджується копіями Свідоцтва про
одруження ( а.с.10) та Свідоцтва про
розірвання шлюбу (а.с.11).

Під час перебування у зазначених
шлюбно-сімейних відносинах ОСОБА_5
проживала за адресою АДРЕСА_1. ОСОБА_2
проживав за адресою АДРЕСА_1 з 25.05.1999 до
27.12.2002. Дані обставини підтверджуються
інформацією, викладеною у Будинковій
книзі для прописки (реєстрації)
громадян, які проживають у АДРЕСА_1
(а.с.27-30).

В подальшому ОСОБА_5 вступила у шлюб з
ОСОБА_7, взявши прізвище чоловіка -
ОСОБА_5, що підтверджується відповідним
свідоцтвом про шлюб (а.с.12).

Судом також встановлено, що Постановою
державного виконавця ВДВС
Бориспільського МУЮ від 14.02.2003 року
накладено арешт на домоволодіння, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1, що
підтверджується даними довідки
приватного нотаріуса ОСОБА_8 (а.с35).

З відповіді ВДВС Бориспільського МРУЮ
від 23.12.2013 №71429 (а.с.9) слідує, що на
виконанні у відділу перебуває ухвала
Бориспільського міського суду від
05.02.2003 року про арешт майна, де
боржником є ОСОБА_2, а стягувач ОСОБА_3,
по якій 18.02.2003 року винесено постанову
про закінчення виконавчого
провадження у зв'язку з фактичним
виконанням, надати більш детальну
інформацію не має можливості в зв'язку
зі знищенням виконавчих документів в
зв'язку з закінченням терміну
зберігання.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначає Закон України "Про виконавче
провадження".

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
виконавче провадження" від 21 квітня 1999
року № 606-XIV (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), виконавче провадження
як завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 2 Закону визначено, що
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України. В силу
статті 6 Закону, державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб. Державний виконавець
роз'яснює особам, які беруть участь у
виконавчому провадженні або
залучаються до проведення виконавчих
дій, їхні права згідно з вимогами цього
Закону. Рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця можуть бути
оскаржені в порядку, встановленому цим
Законом.

Згідно із частиною 1 ст. 11 Закону,
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії. Статті 19,
25 Закону зобов'язують державного
виконавця відкрити провадження на
підставі виконавчого документа,
зазначеного в статті 17 цього ж Закону,
та прийняти до виконання виконавчий
документ, у разі якщо не закінчився
строк пред'явлення такого документа,
він відповідає вимогам, передбаченим
цим Законом, і пред'явлений до
виконання до відповідного органу
державної виконавчої служби.

Пунктом 4 частини 2 статті 57 Закону
№606-XIV та пунктами 5.6.2 та 5.6.6 Інструкції
про проведення виконавчих дій,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України №74/5 від 15.12.1999 року та
зареєстрованої в Мін'юсті України
15.12.1999 року за № 865/4158 (у редакції чинній
на момент здійснення спірних
правовідносин) (далі - Інструкція),
визначено, що арешт на майно боржника
може накладатися державним виконавцем
шляхом: проведення опису майна
боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ст. 60 Закону України від 21
квітня 1999 року № 606-IV «Про виконавче
провадження» особа яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їй, а не боржникові, може звернутися до
суду з позовом про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту.

У разі прийняття судом відповідного
рішення з майна знімається за
постановою державного виконавця не
пізніше наступного дня, коли йому стало
відомо про такі обставини. Копія
постанови про зняття арешту з майна
надсилається боржнику та органу
(установі), якому була надіслана для
виконання постанова про накладення
арешту на майно боржника.

Виходячи зі змісту наведеної норми
Закону, право на звернення до суду з
позовом про визнання права на майно і
про звільнення майна з-під арешту
належить особі, яка вважає себе
власником спірного майна. Розглядаючи
такий позов, суд повинен повно та
всебічно встановити обставини, на які
посилається позивач, щодо виникнення
права власності на спірне майно, і ці
обставини позивач повинен довести
належними та допустимими доказами
відповідно до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до статті 328 Цивільного
кодексу України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

На підтвердження права власності
позивачем надано копію витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 29.02.2008 року № 17934999, відповідно
до якого, вона на підставі свідоцтва
про право на спадщину є власником 27/100
часток домоволодіння, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1. При цьому іншими
власниками вказаного домоволодіння є
ОСОБА_5 7/20 часток та ОСОБА_9 19/50 часток. (
а.с.16).

Частинами 1, 4 ст. 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Частинами 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу
України визначено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексу
України передбачено, що правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного
кодексу України власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 Цивільного кодексу
України передбачено, що власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що підготовчі дії
під час накладення арешту на вказане
домоволодіння державним виконавцем не
було проведено належним чином, у
зв'язку з чим відбулося порушення вимог
ЗУ «Про виконавче провадження», який
встановлює імперативні приписи щодо
майна, на яке неможливо накласти арешт.
Державним виконавцем не були з'ясовані
обставини того, хто є власником
спірного майна - не витребувані докази
з підприємства технічної
інвентаризації, внаслідок чого був
накладений арешт на майно, яке не
перебувало у власності боржника.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини другої статті 55
Конституції України, кожному
гарантується право на оскарження в
суді рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, посадових і
службових осіб.

Частиною першою статті 6 КАС України
визначено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси. З аналізу вказаних
правових норм вбачається, що для
ухвалення правосудного судового
рішення, яким суд поновлює чи в інший
спосіб надає захист порушеним правам,
свободам чи інтересам, повинні бути
порушені права особи.

В силу частини 1 статті 9 КАС України суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
КАС України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З врахуванням встановлених обставин та
аналізу норм чинного законодавства, що
регламентують спірні правовідносини,
суд приходить до висновку про
наявність підстав для задоволення
даного адміністративного позову в
повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 11, 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адімінстративний позов ОСОБА_1 до
Відділу державної виконавчої служби
Бориспільського міськрайонного
управління юстиції, про визнання дій
незаконними та скасування постанови -
задовольнити повністю.

Визнати незаконними дії Відділу
державної виконавчої служби
Бориспільського міськрайонного
управління юстиції в частині
накладення арешту на житловий будинок
з надвірними будівлями та спорудами, що
розташований по АДРЕСА_1.

Постанову Відділу державної
виконавчої служби Бориспільського
міськрайонного управління юстиції від
14.02.2003 року накладення арешту на
житловий будинок з надвірними
будівлями та спорудами, що
розташований по АДРЕСА_1 - скасувати.

Зняти арешт з житлового будинку з
надвірними будівлями та спорудами, що
розташований по АДРЕСА_1.

Постанова може бути оскаржена в
Київський апеляційний
адміністративний суд через
Бориспільський міськрайонний суд
Київської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її оголошення, а разі
відсутності особи при її винесенні то
протягом десяти днів з для отримання її
копії

Суддя Бориспільського

міськрайонного суду
Ю.В.
Кабанячий