Справа № 810/5439/13-а
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2013-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2013 року № 810/5439/13-а

Київський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Лапія С.М.,

при секретарі судового засідання -
Пшику Ю.А.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Києві справу за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкової вимоги та
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
до Вишгородської ОДПІ Головного
управління Міндоходів у Київській
області, в якому просить визнати
протиправними та скасувати податкову
вимогу від 02.09.2013 №345-19 та податкове
повідомлення-рішення, на підставі
якого прийнята податкова вимога про
стягнення податкового боргу на
загальну суму 80 727,76 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
відповідач оскаржуваним рішенням
безпідставно та всупереч нормам
чинного законодавства донарахував
позивачу орендну плату понад розмір,
визначений у відповідному договорі
оренди та лише у зв'язку зі зміною в
підзаконних актах України розміру
нормативної грошової оцінки. Також
позивач зазначає, що така зміна не є
достатньою правовою підставою для
збільшення розміру орендної плати за
користування земельними ділянками та
винесення оскаржуваного рішення.

Відповідач проти адміністративного
позову заперечив, у задоволенні
позовних вимог просив відмовити. У
письмових запереченнях на
адміністративний позов відповідач
послався на обставини, викладені в Акті
перевірки.

Представник позивача звернувся до суду
з письмовим клопотанням, яким
підтримав позовні вимоги у повному
обсязі, просив позов задовольнити та
розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача звернувся до
суду з письмовим клопотанням, яким
заперечив проти позовних вимог, просив
відмовити у задоволенні позову та
розглядати справу за його відсутності.

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України судом
прийнято рішення про розгляд справи у
порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши їх у сукупності, судом
встановлено наступне.

Із матеріалів справи слідує, що 03.07.2006
між позивачем та Димерською селищною
радою Вишгородського району Київської
області укладено Договір оренди
земельної ділянки (надалі - Договір)
загальною площею 7,5898 га.

Згідно п. 6 зазначеного договору
орендна плата вноситься орендарем в
розмірі 1% від грошової оцінки.

Пунктом 9 Договору передбачено, що
розмір орендної плати переглядається у
разі:

- зміни умов господарювання,
передбачених договором;

- зміни розмірів земельного
податку, підвищення цін, тарифів у тому
числі внаслідок інфляції;

- погіршення стану орендованої
земельної ділянки без вини орендарів,
що стверджується документами;

- в інших випадках, передбачених
законом.

Димерською селищною радою
Вишгородського району Київської
області прийнято рішення від 15.12.2011 №
251-13-УІ «Про визнання таким, що втратило
чинність, рішення селищної ради від
22.06.2006 № 40-3-У у зв'язку з вилученням
земельної ділянки в землі запасу
селищної ради», яким вилучено з
користування ПП ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_2 в
землі запасу Димерської селищної ради
земельну ділянку рекреаційного
призначення площею 7,5898 га, що
розташована вздовж АДРЕСА_1 у зв'язку з
невиконанням п. 1.9 договору оренди
земельної ділянки, укладеному між
даними суб'єктами господарської
діяльності та селищною радою 03.07.2006, та
у зв'язку з нагальною потребою
територіальної громади смт. Димер, с.
Рикунь та с. Камянка в організації
відпочинку та селищному ставі.

Як слідує з матеріалів справи, у період
з 21.01.2013 по 25.01.2013 посадовими особами ДПІ
у Вишгородському районі Київської
області ДПС проведено позапланову
документальну невиїзну перевірку ФОП
ОСОБА_1 з питань дотримання вимог
сплати орендної плати за землю у період
01.01.2010 по 31.12.2012, за результатами якої
складено Акт від 01.02.2013 №164/17-2/НОМЕР_1
(далі - Акт перевірки).

Згідно висновків Акту перевірки
встановлено порушення позивачем вимог
ст. 288 ПК України та ст. 21 Закону України
«Про оренду землі», ст. 19 Закону України
«Про плату за землю» за період з 01.01.2010
по 31.12.2012, у зв'язку з чим занижено суму
податкового зобов'язання по орендній
платі за землю на загальну суму 70 734,46
грн.

На підставі висновків Акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 26.02.2013 №
про стягнення збільшеного розміру
орендної плати за землю та штрафних
санкцій на суму 85 396,81 грн.

За наслідками адміністративного
оскарження даного податкового
повідомлення-рішення рішенням ДПС у
Київській області від 20.05.2013 №301/Б/10-206/224
вказане податкове
повідомлення-рішення скасовано у
частині грошового зобов'язання з
орендної плати за землю за 2011 рік за
період з моменту набрання чинності
рішенням Димерської селищної ради від
15.12.2011 №251-13-УІ та за 2012 рік, і у
відповідній частині застосовані
штрафні санкції.

У зв'язку з несплатою позивачем
визначеного вказаним податковим
повідомленням-рішенням грошового
зобов'язання, з урахуванням часткового
його скасування, Вишгородською ОДПІ ГУ
Міндоходів у Київській області
винесено податкову вимогу від 02.09.2013
№345-19.

Суб'єктами права власності на землю
відповідно до пункту «б» ст. 80
Земельного кодексу України (далі - ЗК
України) є, зокрема, територіальні
громади, які реалізують це право
безпосередньо або через органи
місцевого самоврядування, - на землі
комунальної власності.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 83 ЗК України
землі, які належать на праві власності
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, є комунальною власністю. У
комунальній власності перебувають усі
землі в межах населених пунктів, крім
земель приватної та державної
власності, а також земельні ділянки за
їх межами, на яких розташовані об'єкти
комунальної власності.

До повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить, зокрема, надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу (п. «в» ст. 12 ЗК України).

Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду
землі» оренда землі - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для проведення
підприємницької та інших видів
діяльності.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про
оренду землі» договір оренди землі - це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); строк дії
договору оренди; орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду; умови збереження стану об'єкта
оренди; умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю; умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві; існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини; відповідальність сторін;
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
оренду землі» орендна плата за землю -
це платіж, який орендар вносить
орендодавцеві за користування
земельною ділянкою. Розмір, форма і
строки внесення орендної плати за
землю встановлюються за згодою сторін
у договорі оренди (крім строків
внесення орендної плати за земельні
ділянки державної та комунальної
власності, які встановлюються
відповідно до Податкового кодексу
України). Обчислення розміру орендної
плати за землю здійснюється з
урахуванням індексів інфляції, якщо
інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про
оренду землі» зміна умов договору
оренди землі здійснюється за взаємною
згодою сторін.

Згідно ст. 2 Закону України «Про плату
за землю» (далі - Закон №2535-ХІІ)
використання землі в Україні є платним.
Плата за землю справляється у вигляді
земельного податку або орендної плати,
що визначається залежно від грошової
оцінки земель. За земельні ділянки,
надані в оренду, справляється орендна
плата.

Граничний розмір орендної плати за
земельні ділянки, які перебувають у
державній або комунальній власності,
встановлено Законом №161-XIV та є
обов'язковим при укладанні відповідних
договорів.

Підставою для нарахування земельного
податку відповідно до ст. 13 Закону
№2535-ХІІ є дані державного
земельного кадастру, а орендної плати
за земельну ділянку, яка перебуває у
державній або комунальній власності, -
договір оренди такої земельної
ділянки.

Згідно з ч. 4 ст. 21 Закону №161-ХІУ зі
змінами, внесеними Законом №309-УІ,
річна орендна плата за земельні
ділянки, які перебувають у державній
або комунальній власності, надходить
до відповідних бюджетів,
розподіляється і використовується
відповідно до закону і не може бути
меншою для земель
сільськогосподарського призначення -
розміру земельного податку, що
встановлюється Законом України «Про
плату за землю»; для інших категорій
земель - трикратного розміру
земельного податку, що встановлюється
Законом України «Про плату за землю».

Водночас, відповідно до п. 13 Типового
договору оренди землі, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.03.2004 №220, редакція якого також
викладена в розділі «Орендна плата»
договорів оренди землі, укладених
позивачем із селищною радою,
передбачено перегляд розміру орендної
плати у разі, зокрема, зміни розмірів
земельного податку, підвищення цін,
тарифів, у тому числі внаслідок
інфляції.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 14 Закону України від
26.06.1991 №1251-ХІІ «Про систему
оподаткування» до загальнодержавних
платежів належить такі податки і збори
(обов'язкові платежі), як плата за землю
(земельний податок, а також орендна
плата за земельні ділянки державної і
комунальної власності).

Відповідно до ст. 9 ПК України плата за
землю віднесена до загальнодержавних
зборів.

Відповідно до ст. 19-1 ПК України органи
державної податкової служби наділені
функціями контролю за своєчасністю,
достовірністю, повнотою нарахування і
сплати податків та зборів,
установлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 288 ПК України єдиною
юридичною підставою для нарахування
орендної плати за земельну ділянку є
договір оренди такої земельної
ділянки.

Цією ж статтею передбачено, що органи
виконавчої влади та органи місцевого
самоврядування, які укладають договори
оренди землі, повинні до 1 лютого
подавати органу державної податкової
служби за місцезнаходженням земельної
ділянки переліки орендарів, з якими
укладено договори оренди землі на
поточний рік, та інформувати
відповідний орган державної
податкової служби про укладення нових,
внесення змін до існуючих договорів
оренди землі та їх розірвання до 1 числа
місяця, що настає за місяцем, у якому
відбулися зазначені зміни.

Законом України «Про оренду землі»
визначено, що відносини щодо оренди
землі засновані на договорі та
регулюються поряд з цим Законом і
Цивільним кодексом України. Цивільним
кодексом України визначені поняття та
загальні засади договорів. Серед
основних безумовних засад договорів є
принцип свободи договору. Так,
відповідно до статті 627 Цивільного
кодексу України, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору.

Статтею 654 Цивільного кодексу України
передбачено, що зміна договору
вчиняється в такій самій формі, що й
договір, що змінюється, якщо інше не
встановлено договором або законом чи
не випливає зі звичаїв ділового
обороту.

Суд звертає увагу на те, що державна
податкова служба відповідно до норм
Податкового кодексу України наділена
повноваженнями зі здійснення контролю
за додержанням податкового
законодавства, правильністю
обчислення, повнотою і своєчасністю
сплати до бюджетів, державних цільових
фондів податків і зборів (обов'язкових
платежів), а також неподаткових
доходів, установлених законодавством,
проте ініціативою вносити зміни до
договорів оренди землі згідно з ст.ст.
12, 80, 83 ЗК України, ст. 21 Закону №161-XIV, ст.
30 Закону №2535-ХІІ наділена одна зі
сторін цих договорів, якою є селищна
рада - орган місцевого самоврядування,
через яку відповідною територіальною
громадою реалізовано право власності
на передані в оренду земельні ділянки,
що знаходяться у комунальній
власності.

Договір оренди землі є
цивільно-правовим, а отже, йому
притаманні такі ознаки, як свобода
договору, обов'язковість його
виконання сторонами тощо. Суб'єкт
владних повноважень, який не є
учасником договору, не може
здійснювати владні управлінські
функції шляхом втручання у відносини
сторін договору, але має право
контролювати належність виконання
договору та відповідність його умов
чинному законодавству України, зокрема
стежити, щоб такі умови не суперечили
інтересам суспільства. Якщо ж договір
пов'язаний зі сплатою податків і, на
думку суб'єкта владних повноважень,
спрямований на ухилення від їх сплати,
останній, за допомогою
адміністративних заходів,
уповноважений відновити публічний
порядок.

Отже, зміна умов договору щодо орендної
плати, зокрема у зв'язку зі зміною
розміру нормативної грошової оцінки
земельної ділянки, можлива лише за умов
взаємної згоди сторін договору оренди.

Вказана правова позиція викладена
також у постанові Верховного Суду
України від 11.06.2013 у справі за позовом
приватно-орендного
сільськогосподарського підприємства
«Відродження» до Кременчуцької ОДПІ
Полтавської області про скасування
податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 КАС України при
виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Однак, як встановлено судом, відповідач
самостійно збільшив розмір орендної
плати позивачу, керуючись відомостями,
отриманими від Управління Держкомзему
у Вишгородському районі Київської
області (витяг із технічної
документації про нормативну грошову
оцінку земельної ділянки від 23.07.2010 №
537), а не умовами договору оренди щодо
орендної плати, погодженим його
сторонами.

Крім того, з матеріалів справи не
вбачається, що позивач давав згоду на
збільшення розміру орендної плати у
межах договірних відносин із
Димерською селищною радою, як
розпорядником земельної ділянки.

Таким чином суд вважає, що відповідач,
донараховуючи орендну плату позивачу
понад розмір, визначений у договорі
оренди та задекларований позивачем,
діяв з порушення права позивача на
погодження з орендодавцем за договором
оренди розміру орендної плати та,
відповідно, - з порушенням принципу
свободи договору.

Окрім того, суд дійшов висновку, що
оскаржуваним рішенням відповідач
порушив ст. 19 Конституції України,
оскільки, визначаючи самостійно розмір
орендної плати, діяв не в межах
повноважень, передбачених для
відповідача Конституцією та законами
України.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправною та скасування податкової
вимоги від 02.09.2013 №345-19, суд зазначає
наступне.

Як зазначено вище, податкове
повідомлення-рішення від 26.02.2013 №
про стягнення збільшеного розміру
орендної плати за землю та штрафних
санкцій на суму 85 396,81 грн. було
оскаржено позивачем в
адміністративному порядку до ДПС у
Київські області.

Рішенням ДПС у Київській області від
20.05.2013 №301/Б/10-206/224 вказане податкове
повідомлення-рішення скасовано у
частині грошового зобов'язання з
орендної плати за землю у 2011 році за
період з моменту набрання чинності
рішенням Димерської селищної ради від
15.12.2011 №251-13-УІ та за 2012 рік, і у
відповідній частині застосовані
штрафні санкції (а.с. 11-12).

Порядок направлення органами
державної податкової служби
податкових повідомлень-рішень
платникам податків затверджений
Наказом Міністерства фінансів України
від 28.11.2012 № 1236, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 20.12.2012 за
№ 2135/22447 (далі - Порядок).

Згідно абз 2 п. 3.4. Порядку якщо за
результатами адміністративного або
судового оскарження грошове
зобов'язання, зменшення (збільшення)
суми бюджетного відшкодування та/або
зменшення від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість зменшується, то до
платника податків направляється
податкове повідомлення-рішення, яке
містить зменшену суму грошового
зобов'язання, якому присвоюється номер
та яке вноситься до відповідного
реєстру податкових повідомлень-рішень
у порядку, передбаченому пунктом 3.3
цього розділу.

Податкове повідомлення-рішення
складається згідно з цим пунктом
органом державної податкової служби,
який склав податкове
повідомлення-рішення, протягом З
робочих днів з дня, що настає за днем
отримання таким органом рішення за
результатами адміністративного або
судового оскарження.

З викладеного слідує, що за
результатами адміністративного
оскарження та на підставі рішення ДПС у
Київській області від 20.05.2013 №301/Б/10-206/224
відповідачем повинно бути винесено
нове податкове повідомлення-рішення зі
зменшеною сумою грошового
зобов'язання.

Частиною 1 ст. 59 ПК України визначено, що
у разі коли платник податків не сплачує
узгодженої суми грошового зобов'язання
в установлені законодавством строки,
орган державної податкової служби
надсилає йому податкову вимогу в
порядку, визначеному для надсилання
(вручення) податкового повідомлення
рішення.

Відповідно до пп. 153 п. 1 ст. 14 ПК України
податкова вимога - це письмова вимога
органу державної податкової служби до
платника податків щодо погашення суми
податкового боргу.

Отже, оскаржувана податкова вимога від
02.09.2013 №345-19 повинна бути винесена
відповідачем лише після узгодження
такого податкового
повідомлення-рішення.

Проте, у ході розгляду справи сторонами
не надано суду будь-яких доказів
прийняття відповідачем нового
податкового повідомлення-рішення за
наслідками адміністративного
оскарження податкового
повідомлення-рішення від 26.02.2013 №.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач як
суб'єкт владних повноважень не надав
суду жодних доказів, які спростовували
б доводи позивача, а відтак, не довів
правомірності своїх рішень.

Оскільки суд дійшов висновку про
необґрунтованість рішення податкового
органу, на підставі якого прийнято
податкову вимогу від 02.09.2013 №345-19,
відповідно, позовні вимоги в частині
визнання її протиправною та скасування
підлягають задоволенню.

У той же час, у суду відсутні будь-які
відомості про існування податкового
повідомлення-рішення, на підставі
якого прийняту оскаржувану податкову
вимогу, тому позовні вимоги про
визнання такого рішення протиправним
та його скасування задоволенню не
підлягають.

Враховуючи викладене, позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

Статтею 11 КАС України визначено, що
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і доведенні перед судом їх
переконливості. Суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Оскільки судом встановлено, що
відповідачем порушено вимоги закону
при прийнятті оскаржуваної податкової
вимоги, з метою повного захисту прав,
свобод та інтересів позивача, які
виникають за наслідками прийняття
даної вимоги, суд дійшов висновку про
необхідність виходу за межі позовних
вимог та наявність підстав для
визнання протиправними дій
відповідача з формування та надсилання
ФОП ОСОБА_1 оскаржуваної податкової
вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Згідно ч. 3 ст. 94 КАС України якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Оскільки суд дійшов висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення позовних вимог, судові
витрати позивача (квитанція від 03.10.2013
№ 48) підлягають відшкодуванню з
Державного бюджету України у сумі 403,64
грн.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 122, 158-163, 167
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправною та скасувати
податкову вимогу Вишгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області від
02.09.2013 №345-19.

Визнати протиправними дії
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області щодо формування та надсилання
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1
податкової вимоги від 02.09.2013 №345-19.

У задоволенні позовних вимог в іншій
частині відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
сплачений судовий збір у розмірі 403
(чотириста три) грн. 64 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Лапій С.М.