Справа № 2а-10586/10/1570
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року м.
Київ К/9991/42455/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_3 до Державного комітету України
у справах національностей та релігій
про визнання рішення нечинним,
касаційне провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14 березня
2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 29 травня 2012 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій про
визнання нечинним з моменту прийняття
рішення Державного комітету України у
справах національностей та релігії від
02 серпня 2010 року № 259-10 про відмову в
наданні статусу біженця в Україні,
зобов'язати Державний комітет України
у справах національностей та релігії
надати позивачу статус біженця в
Україні.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 14 березня
2012 року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року, позивачу відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, позивач звернувся з касаційною
скаргою, в якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати та прийняти нове рішення,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 220 КАС
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з частиною 3 статті 159 КАС
України обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Правовідносини, які виникли між
сторонами регулюються Законом України
«Про біженців» (в редакції Закону від
21.06.2011 р. № 2557-ІІІ), відповідно до статті
1 якого біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з матеріалів справи та
було встановлено судами попередніх
інстанцій, позивач є громадянином
Афганістану, національність - таджик,
віросповідання - мусульманин-суніт. З
Афганістану виїхав 14 листопада 2009 року
до Росії рейсом Кабул-Москва та 17
листопада 2009 року нелегально перетнув
кордон України та машиною приїхав до
міста Одеси.

30 листопада 2009 року позивач звернувся
до Управління міграційної служби в
Одеській області з заявою про надання
йому статусу біженця.

Рішенням Державного комітету України у
справах національностей та релігій
№259-10 від 04 серпня 2010 року з посиланням
на статтю 1, абзац 5 статті 10 Закону
України «Про біженців», висновок
Управління міграційної служби в
Одеській області підтримано, у наданні
статусу біженця в Україні позивачу
відмовлено.

Статтею 6 Закону України «Про біженців»
встановлено повноваження спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади у справах міграції,
зокрема прийняття рішень про надання,
втрату і позбавлення статусу біженця;
координація взаємодії інших органів
виконавчої влади з питань, що
стосуються біженців; збір та аналіз
інформації щодо наявності у країнах
походження біженців умов, зазначених у
абзаці другому статті 1 цього Закону.

Згідно абзацу 5 статті 10 Закону України
«Про біженців» статус біженця не
надається особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
абзацом 2 статті 1 цього Закону,
відсутні.

З огляду на викладене, підставами для
отримання відповідного статусу
біженця для особи, яка звернулась за
отриманням такого статусу, є існування
реальної погрози стати жертвою
переслідування за ознаками раси,
віросповідання, національності,
існування відповідних передумов для
того, щоб особа покинула країну своєї
громадянської належності, або не могла
чи не бажала повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань, а
також існування переконливих причин,
чому особа особисто побоюється стати
жертвою переслідування, з наданням
доказів повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що рішення Державного комітету України
у справах національностей та релігій
№259-10 від 04 серпня 2010 року про відмову у
наданні статусу біженця позивачу
прийнято у відповідності до вимог
абзацу 5 статті 10 Закону, як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені абзацом 2 статті 1 цього
Закону, відсутні.

Враховуючи, що в матеріалах справи
відсутні докази чи документи, які б
підтвердили факт переслідування
ОСОБА_3 за ознаками раси,
віросповідання, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, суди попередніх інстанцій
дійшли правильного висновку щодо
відсутності підстав для надання
позивачу статусу біженця.

Відповідно до частини третьою
статті 2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів вважає, що касаційну
скаргу слід відхилити, оскільки судові
рішення постановлені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, правова оцінка обставинам у
справі дана вірно, а доводи касаційної
скарги висновків судів не
спростовують.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14 березня
2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 29 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: