Справа № 739/1982/13-а
Суддя: Чепурко В. В.
Дата ухвалення: 2014-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа
№ 739/1982/13-а
Провадження № 2-а/739/7/14
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" січня 2014 р.

м.
Новгород-Сіверський

Новгород - Сіверський районний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чепурка В.В.,

за участю: секретаря - Лукаш Н.Я.,

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_2,

відповідачки - Бондарець І.М.,

третьої особи на стороні відповідача -
ОСОБА_4,

представників третіх осіб на стороні
відповідача - Радковця О.І., ОСОБА_6,
Коршуна М.І.,

прокурора - Сльозки А.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Новгород-Сіверський Чернігівської
області адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до кадастрового
реєстратора відділу Держземагентства
у Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області Бондарець Ірини
Михайлівни, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - ОСОБА_4,
ОСОБА_8, Головне управління Державної
казначейської служби України у
Чернігівській області,
Новгород-Сіверська міська рада
Чернігівської області, про визнання
рішення протиправним, його скасування,
зобов'язання вчинити певні дії та
стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивачка)
звернулася до суду з позовом до
державного кадастрового реєстратора
відділу Держземагентства у
Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області Бондарець І. М.
(далі - відповідачка), треті особи, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
ОСОБА_4, ОСОБА_8, Головне управління
Державної казначейської служби
України у Чернігівській області,
Новгород-Сіверська міська рада
Чернігівської області, про визнання
рішення державного кадастрового
реєстратора відділу Держземагентства
у Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області № РВ -013 від
22 жовтня 2013 року, про відмову у внесенні
відомостей про земельну ділянку до
Державного земельного кадастру,
протиправним і його скасування,
зобов'язання державного кадастрового
реєстратора внести відомості про
земельну ділянку, право власності на
яку визнане за нею рішенням
Новгород-Сіверського районного суду
Чернігівської області від 23 березня 2010
року, до Державного земельного
кадастру та стягнення на її користь за
рахунок коштів Державного бюджету
України 10 000 грн. в якості відшкодування
моральної шкоди, завданої незаконним
рішенням державного кадастрового
реєстратора про відмову в реєстрації
земельної ділянки в Державному
земельному кадастрі.

Свої позовні вимоги мотивує тим,
що після смерті свого дідуся - ОСОБА_9
ІНФОРМАЦІЯ_1, вона стала власником ?
частки будинку з надвірними будівлями,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.
Рішенням Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 23 березня 2010 року вказана частина
будинку була виділена їй в натурі, крім
того, за нею визнано право власності на
земельну ділянку площею 0,025 га,
розташовану за вказаною адресою,
зокрема під житловою забудовою - 24,7 кв.
м., під господарською забудовою - 26,9 кв.
м., під двором та городом - 198,4 кв. м. Далі,
за її заявою підприємством, що має
ліцензію на виготовлення
землевпорядної документації, була
виготовлена технічна документація на
цю земельну ділянку, після чого вона
звернулася із заявою до відділу
Держкомзему в Новгород-Сіверському
районі про присвоєння земельній
ділянці кадастрового номера та видачу
державного акту на право приватної
власності на землю, однак у цьому їй
було відмовлено. Постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 18 квітня 2013 року відмову у видачі
державного акту на право приватної
власності на землю визнано
протиправною, зобов'язано відділ
Держкомзему в Новгород-Сіверському
районі Чернігівської області видати
позивачці державний акт на право
власності на землю площею 0,025 га.

Оскільки з 01 січня 2013 року видача
державних актів про право приватної
власності на землю не здійснюється, а
право власності на земельні ділянки
посвідчується свідоцтвом про право
власності, що видається після
державної реєстрації земельних
ділянок у Державному земельному
кадастрі, вона звернулася до
державного кадастрового реєстратора
відділу Держземагентства в
Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області із заявою про
реєстрацію вказаної вище земельної
ділянки, додавши до неї документи,
передбачені статтею 24 Закону України
«Про Державний земельний кадастр».
Згодом вона отримала рішення №
РВ-013 від 22 жовтня 2013 року про
відмову у внесенні відомостей про
земельну ділянку до Державного
земельного кадастру, оскільки подані
документи не відповідають вимогами
Закону України «Про Державний
земельний кадастр» та Порядку ведення
Державного земельного кадастру, а саме
відсутня реєстрація державного акту на
право приватної власності на земельну
ділянку серії І-ЧН №024107, виданого на
ім'я ОСОБА_9 Дану підставу відмови
вважає необґрунтованою, оскільки на
думку позивачки відсутність
реєстрації вказаного державного акту
не має значення для вирішення справи, а
право власності на земельну ділянку за
нею визнано рішенням суду. В результаті
відмови вона фактично позбавлена
можливості користуватися належним їй
житловим приміщенням, влаштувати до
нього індивідуальний вхід. Таким чином,
внаслідок відмови їй було завдано
моральну шкоду, що полягає у душевних
стражданнях, вона відчуває приниженою
свою гідність, образу, обурення
поведінкою посадових осіб, що
відмовилися внести відомості про її
земельну ділянку до Державного
земельного кадастру і оцінює завдану
моральну шкоду у 10 000 грн.

Відповідачкою подано заперечення
проти позову, відповідно до яких
остання вважає позовні вимоги
безпідставними і просить в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі. Свої заперечення мотивує тим,
що відповідно до законодавства право
власності на земельну ділянку виникає
з моменту державної реєстрації цих
прав. Водночас, державний акт на право
приватної власності на землю, виданий
на ім'я ОСОБА_9 серії І-ЧН №024107, не був
зареєстрований у книзі записів
(реєстрації) державних актів на право
приватної власності на землю,
відповідно право власності у ОСОБА_9 на
цю земельну ділянку не виникло. З цих
підстав державний акт не відповідає
вимогам Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державний актів на право
власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею,
затвердженого наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
№28 від 15 квітня 1993 року. На її думку
суд, при поділі земельної ділянки,
розташованої в м. Новгород-Сіверський
по вул. Революції, 19, на яку виданий
вказаний вище Державний акт, не взяв до
уваги дану обставину. Позивачці
неодноразово роз'яснювалося яким чином
оформити право власності на земельну
ділянку. Вимоги про відшкодування
моральної шкоди вважає
необґрунтованими, оскільки жодних дій,
які б спричинили позивачці душевні
страждання вона не вчиняла.

Представником третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Чернігівській області подано
заперечення проти позову в яких
вказано на необхідність відмови в
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі. Заперечення мотивовані тим, що
з 30 листопада 2011 року зареєстровано
нову юридичну особу - Головне
управління Державної казначейської
служби України у Чернігівській
області, що є правонаступником
Головного управління Державного
казначейства України у Чернігівській
області, яке зазначено в позовній
заяві, як третю особу, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору. На
Головне управління покладено лише
здійснення розрахунково-касового
обслуговування розпорядників і
одержувачів бюджетних коштів та
контроль за відповідністю кошторисів
розпорядників бюджетних коштів
розпису Державного бюджету України, що
не є підставою для його залучення в
якості третьої особи. Також вказується,
що Головне управління Державної
казначейської служби України у
Чернігівській області не уособлює
державу і не повинно відшкодовувати
шкоду, завдану фізичній чи юридичній
особі незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади. Оскільки
дії державного кадастрового
реєстратора відносно позивачки
незаконними не визнавалися, вимоги
останньої про відшкодування шкоди є
передчасними. Самою позивачкою у
позовній заяві не наведено в чому саме
виразилася завдана їй моральна шкода,
не надано доказів її заподіяння, не
обґрунтовано розмір шкоди у 10 000 грн.

У судовому засіданні позивачка
свої позовні вимоги підтримала у
повному обсязі, просила їх
задовольнити з підстав, викладених у
позовній заяві, при цьому щодо завданої
їй моральної шкоди зазначила, що
внаслідок неправомірного рішення,
прийнятого відповідачкою, вона не
змогла зареєструвати своє право
власності на земельну ділянку і
частину будинку, що на ній
розташований, також через відмову
державного кадастрового реєстратора
внести відомості про земельну ділянку
до Державного земельного кадастру,
вона була змушена вивчати
законодавство, самостійно шукати заяву
встановленого зразка про внесення
таких відомостей, при подачі цієї заяви
її змусили тривалий час чекати разом з
малолітньою дитиною, все це завдало їй
сильних душевних страждань.

Представник позивачки у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві, зазначивши, що виданий
спадкодавцю позивачки - ОСОБА_9
Новгород-Сіверською міською
Чернігівської області радою державний
акт на право приватної власності на
землю дійсно не був зареєстрований,
однак це, на його думку, не свідчить про
недійсність даного акту. В
обґрунтування своїх доводів послався
на положення Декрету Кабінету
Міністрів України «Про приватизацію
земельних ділянок» та розділ Х
«Прикінцеві положення» Земельного
кодексу України (2001 року). Крім того
зазначив, що за позивачкою рішенням
суду було визнано право власності на
земельну ділянку і це свідчить про
виникнення у неї даного права та є
достатньою підставою для внесення до
Державного земельного кадастру
відомостей про цю земельну ділянку, як
новостворену. Також вказав, що у заяві
встановленого зразка про реєстрацію
земельної ділянки передбачено рішення
суду, як одну з підстав внесення
відповідних відомостей до Державного
земельного кадастру.

Відповідачка у судовому
засіданні позовних вимог не визнала,
вважала їх необґрунтованими з підстав,
викладених в її запереченнях, а саме
через недійсність державного акту,
який був виданий ОСОБА_9, що входить до
складу технічної документації, поданої
позивачкою. Відповідно, оскільки
вказаний державний акт є недійсним,
право власності у ОСОБА_9 на земельну
ділянку не виникло і не могло бути
успадковане його спадкоємцями, однією
з яких є позивачка. Ця обставина, на її
думку, не була врахована судом при
визнанні за позивачкою, як
спадкоємицею ОСОБА_9, права власності
на частину земельної ділянки, на яку
останньому видавався зазначений вище
державний акт. Відсутність реєстрації
вказаного державного акту, що входить
до складу поданої позивачкою технічної
документації, унеможливлює внесення
відомостей про земельну ділянку до
Державного земельного кадастру. Вона
неодноразово роз'яснювала позивачці та
іншим спадкоємцям ОСОБА_9 яким чином
можна здійснити реєстрацію права
власності на земельні ділянки.

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - ОСОБА_4
висловився проти задоволення позовних
вимог, посилаючись на обставини,
викладені в запереченнях проти позову.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача ОСОБА_8 -
ОСОБА_6 висловилася за задоволення
позовних вимог та погодилася з
доводами позивачки і її представника.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача -
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Чернігівській області - Радковець О.І.
висловився проти задоволення позовних
вимог, посилаючись на обставини,
викладені в запереченнях проти позову.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача -
Новгород-Сіверської міської ради
Чернігівської області - Коршун М.І.
висловився проти задоволення позовних
вимог, посилаючись на обставини,
викладені в запереченнях проти позову.

Прокурор у судовому засіданні
висловився проти задоволення позовних
вимог та погодився з доводами,
викладеними у заперечення проти
позову.

Заслухавши пояснення позивачки,
її представника, відповідачки, третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача, представників третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача, думку прокурора,
дослідивши матеріали справи та наявні
в них докази, суд приходить до
наступних висновків.

Як встановлено, відповідно до
рішення Новгород-Сіверської міської
ради Чернігівської області №71 від 29
травня 1998 року ОСОБА_9 було передано
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель площею 0,1 га та
для ведення підсобного господарства
площею 0,3 га, розташовану по АДРЕСА_1. На
вказану земельну ділянку ОСОБА_9 було
видано державний акт на право
приватної власності на землю серії І-ЧН
№024107 від 09 червня 1998 року (а.с. 44), без
здійснення його реєстрації в книзі
записів державних актів на право
власності на землю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер. У
зв'язку з цим, ОСОБА_4, як спадкоємцю
ОСОБА_9, 13 квітня 2007 року було видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом, зареєстроване за №538, на
земельну ділянку площею 0,4 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1. 23
березня 2010 року рішенням
Новгород-Сіверського районного суду
Чернігівської області вказане
свідоцтво про право на спадщину
частково визнано недійсним, за
позивачкою, як однією зі спадкоємиць
ОСОБА_9, визнано право власності на 0,025
га земельної ділянки, з яких під
житловою забудовою - 24,7 кв.м., під
господарською забудовою - 26,9 кв.м. та
під двором і городом - 198,4 кв.м., для
обслуговування будинку та
господарських будівель, розташованих
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-9).

З метою здійснення реєстрації
права власності на вказану земельну
ділянку позивачка звернулася із заявою
до ПП «ЕЛІТЗЕМ», що є підприємством, яке
має ліцензію на виготовлення
землевпорядної документації, про
розроблення технічної документації із
землеустрою, додавши до заяви, серед
інших документів, рішення суду від 23
березня 2010 року та державний акт на
право приватної власності на землю,
виданий на ім'я ОСОБА_9 серії ЧН №024107
(а.с. 72).

Після розроблення технічної
документації із землеустрою позивачка
звернулася до державного кадастрового
реєстратора відділу Держземагентства
у Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області із заявою про
реєстрацію земельної ділянки площею
0,025 га, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, додавши до заяви: документ, що
підтверджує оплату послуг з державної
реєстрації земельної ділянки;
документацію із землеустрою;
електронний документ; копію документа
про присвоєння податкового номеру;
копію документа, що посвідчує особу
(а.с. 66).

Рішенням № РВ - 013 від 22
жовтня 2013 року, що прийняте державним
кадастровим реєстратором відділу
Держземагентства у
Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області, позивачці
відмовлено у внесенні відомостей до
Державного земельного кадастру у
зв'язку з невідповідністю поданих
документів вимогам, установленим
Законом України «Про Державний
земельний кадастр» та Порядку ведення
Державного земельного кадастру. Дане
рішення мотивоване тим, що вказана
земельна ділянка не була приватизована
колишнім власником ОСОБА_9, оскільки
відсутній запис про реєстрацію
державного акту на право приватної
власності на землю серії І-ЧН №024107,
відповідно цей акт є недійсним.

Відповідно до статті 22 Земельного
кодексу України від 18 грудня 1990 року
№561 - ХІІ, в редакції, що діяла станом на
09 червня 1998 року, право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Статтею 1 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про приватизацію
земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року
№15-92 передбачено сільським, селищним,
міським Радам народних депутатів
забезпечити передачу протягом 1993 року
громадянам України у приватну
власність земельних ділянок, наданих
їм для ведення особистого підсобного
господарства, будівництва і
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва, у межах норм,
установлених Земельним кодексом
України.

Статтею 3 вказаного Декрету
передбачено, що право приватної
власності громадян на земельні
ділянки, передані їм для цілей,
передбачених статтею 1 цього Декрету,
посвідчується відповідною Радою
народних депутатів, про що робиться
запис у земельно-кадастрових
документах з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2
Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
землю і право постійного користування
землею, договорів на право тимчасового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди), затвердженої наказом
Державного комітету України по
земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року
№28, державні акти на право колективної
власності на землю, право приватної
власності на землю, право постійного
користування землею видаються і
реєструються тією сільською, селищною,
міською, районною Радою народних
депутатів, яка прийняла рішення про
передачу земельної ділянки у власність
або надання її у постійне користування.
Державні акти на право приватної
власності на землю реєструються у
книзі записів (реєстрації) державних
актів на право приватної власності на
землю за формою згідно з додатком №2.

На підставі вказаних вище
положення законодавства суд приходить
до висновку про обґрунтованість
доводів відповідачки з приводу
недійсності державного акту на право
приватної власності на землю серії І-ЧН
№024107 від 09 червня 1998 року, оскільки не
було дотримано вимог законодавства
щодо здійснення його реєстрації.
Відповідно, незважаючи на те, що ОСОБА_9
отримав зазначений державний акт, у
нього не виникло право власності на
земельну ділянку, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1. Таким чином, дана
земельна ділянка, відповідно до статті
4 Земельного кодексу України (1990 року),
залишилася у державній власності, а
потім, згідно зі статтею 83 Земельного
кодексу України (2001 року), перейшла до
земель комунальної власності.

Враховуючи недійсність вказаного
державного акту на право приватної
власності на землю, другий його
екземпляр, відповідно до акту прийому -
передачі списаних (недійсних)
державних актів на право постійного
користування землею та на право
приватної власності на землю від 03
грудня 2009 року, був переданий
Новгород-Сіверською міською радою
Чернігівської області на зберігання до
архіву відділу Держкомзему у
Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області.

При цьому, суд погоджується з
доводами позивачки та її представника,
що спадкоємці ОСОБА_9 відповідно до
законодавства мали право
зареєструвати земельну ділянку, яка
виділялася останньому для
обслуговування житлового будинку і
ведення підсобного господарства та
отримати державний акт на право
приватної власності на землю, оскільки
положенням абзацу другим пункту 1
розділу Х «Перехідні положення»
Земельного кодексу України (2001 року),
передбачено, що рішення про передачу
громадянам України безоплатно у
приватну власність земельних ділянок,
прийняті органами місцевого
самоврядування відповідно до Декрету
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 1992 року «Про приватизацію
земельних ділянок», є підставою для
виготовлення та видачі цим громадянам
або їх спадкоємцям державних актів на
право власності на земельну ділянку за
технічною документацією щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку.

Також суд враховує, що за
позивачкою рішенням
Новгород-Сіверського районного суду
Чернігівської області від 23 березня 2010
року було визнано право власності на
земельну ділянку площею 0,025 га, а
постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 квітня 2013
року відділ Держкомзему в
Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області зобов'язано
вчинити дії щодо видачі позивачці
державного акту на вказану земельну
ділянку.

Водночас, відповідно до статті 125
Земельного кодексу України (2001 року)
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Враховуючи дане законодавче
положення суд вважає необґрунтованими
доводи позивачки та її представника
про те, що позивачка вже є власником
зазначеної вище земельної ділянки в
силу того, що це право визнано за нею
судом, оскільки законом чітко
передбачено момент виникнення такого
права, яким є його державна реєстрація.

Відповідно до статті 126
Земельного кодексу України (2001 року), в
редакції, що діяла на час звернення
позивачки із заявою про державну
реєстрацію земельної ділянки, право
власності, користування земельною
ділянкою оформлюється відповідно до
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

З 01 січня 2013 року змінено порядок
державної реєстрації земельних
ділянок. при цьому законодавством
України видачу державних актів на
право власності на землю не
передбачено.

Згідно з абзацом п'ятим пункту 4
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 22 червня 2011 року
№703, яким визначено процедуру
проведення державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, державна реєстрація речових
прав на земельні ділянки проводиться
після реєстрації земельних ділянок у
Державному земельному кадастрі.
Пунктом 33 даного Порядку передбачено,
що для проведення державної реєстрації
права власності та інших речових прав
на земельну ділянку заявник, крім
документів, що зазначені у пунктах 27, 28,
30 і 31 цього Порядку, подає витяг з
Державного земельного кадастру про
земельну ділянку, якщо відсутні
відомості про її кадастровий номер.

Відповідно до частини першої
статті 9 Закону України «Про Державний
земельний кадастр» внесення
відомостей до Державного земельного
кадастру і надання таких відомостей
здійснюються державними кадастровими
реєстраторами центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері земельних відносин.

Частиною третьою статті 24 Закону
України «Про Державний земельний
кадастр» передбачено, що державна
реєстрація земельних ділянок
здійснюється за заявою:

особи, якій за рішенням органу
виконавчої влади, органу місцевого
самоврядування надано дозвіл на
розроблення документації із
землеустрою, що є підставою для
формування земельної ділянки при
передачі її у власність чи
користування із земель державної чи
комунальної власності, або
уповноваженої нею особи;

власника земельної ділянки,
користувача земельної ділянки
державної чи комунальної власності (у
разі поділу чи об'єднання раніше
сформованих земельних ділянок) або
уповноваженої ними особи;

органу виконавчої влади, органу
місцевого самоврядування (у разі
формування земельних ділянок
відповідно державної чи комунальної
власності).

Оскільки судом встановлено, що,
позивачка, як спадкоємиця ОСОБА_9, не є
власником земельної ділянки площею 0,025
га, розташованої по АДРЕСА_1, суд вважає,
що її звернення із заявою про
реєстрацію вказаної земельної ділянки
можливе лише після отримання
відповідного рішення органу місцевого
самоврядування, а саме
Новгород-Сіверської міської ради
Чернігівської області.

Відповідно до частини четвертої
статті 24 Закону України «Про Державний
земельний кадастр» для державної
реєстрації земельної ділянки
Державному кадастровому реєстратору,
який здійснює таку реєстрацію,
подаються:

заява за формою, встановленою
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері земельних відносин;

оригінал документації із
землеустрою, яка є підставою для
формування земельної ділянки;

документація із землеустрою, яка
є підставою для формування земельної
ділянки у формі електронного
документа;

документ, що підтверджує оплату
послуг з державної реєстрації
земельної ділянки.

Як встановлено судом, позивачка
подала державному кадастровому
реєстратору відповідну заяву, додавши
до неї визначені вище документи,
зокрема й технічну документацію із
землеустрою. Подана позивачкою
технічна документація із землеустрою
містить, серед інших документів,
рішення суду від 23 березня 2010 року, яким
за нею визнано право власності на
земельну ділянку та копію державного
акту на право приватної власності на
землю серії І-ЧН №024107.

Відповідно до частини шостої
статті 24 Закону України «Про Державний
земельний кадастр» однією з підстав
для відмови у здійсненні державної
реєстрації земельної ділянки є
невідповідність поданих документів
вимогам законодавства.

Оскільки державний акт на право
приватної власності на землю серії І-ЧН
№024107, який входить до складу технічної
документації із землеустрою, у
порушення вимог Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею
(в тому числі на умовах оренди), не був
зареєстрований і є недійсним, суд
погоджується з доводами відповідачки
про невідповідність технічної
документації із землеустрою вимогам
законодавства.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

В силу зазначеного положення
Конституції України наявність
обставин, передбачених частиною шостою
статті 24 Закону України «Про Державний
земельний кадастр», зобов'язувала
відповідачку прийняти рішення про
відмову у внесенні відомостей про
земельну ділянку до Державного
земельного кадастру.

Суд відкидає доводи позивачки та
її представника про те, що наявність
самого лише рішення суду про визнання
права власності на земельну ділянку є
достатньою підставою для внесення
відомостей про цю земельну ділянку до
Державного земельного кадастру,
оскільки це не передбачено чинним
законодавством яке регламентує
порядок внесення зазначених
відомостей. Рішення суду, відповідно до
пункту 102 Порядку ведення Державного
земельного кадастру, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 17 жовтня 2012 року №1051, може бути лише
підставою для внесення відомостей про
обмеження у використанні земель,
зазначені у пункті 23 цього Порядку.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Викладене вище свідчить, що
відповідачкою доведено правомірність
рішення №РВ - 013 від 22 жовтня 2013
року про відмову у внесенні відомостей
до Державного земельного кадастру.

За таких обставин у задоволенні позову
про визнання зазначеного рішення
протиправним, його скасування,
зобов'язання внести відомості про
земельну ділянку до Державного
земельного кадастру та стягнення
моральної шкоди необхідно відмовити.

На підставі викладеного,
керуючись статтями 11, 18, 71, 158 - 163, 167, 186,
254, Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до кадастрового
реєстратора відділу Держземагентства
у Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області Бондарець Ірини
Михайлівни, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - ОСОБА_4,
ОСОБА_8, Головне управління Державної
казначейської служби України у
Чернігівській області,
Новгород-Сіверська міська рада
Чернігівської області, про визнання
рішення протиправним, його скасування,
зобов'язання вчинити певні дії та
стягнення моральної шкоди - відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання постановою законної сили
за наслідками апеляційного
провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Новгород-Сіверський районний суд
Чернігівської області протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
застосування частини третьої статті 160
КАС України або винесення постанови у
письмовому провадженні, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
В.В. Чепурко

Постанова у повному обсязі складена 17
січня 2014 року.