Справа № 816/2176/13-а
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2013-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2013 р.Справа № 816/2176/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Бенедик А.П. , Калитки О. М.

за участю секретаря судового засідання
Фоміна Л.О.

Представник позивача - ОСОБА_1

Представник відповідача - Борисенко
В.А. Ф Лаби О. П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної міграційної служби
України на постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
14.06.2013р. по справі № 816/2176/13-а

за позовом ОСОБА_4

до Державної міграційної служби
України

про визнання рішення нечинним,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_4, звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України, в якому
просив суд скасувати рішення Державної
міграційної служби України № 171-13 від
29.03.2013 року про відмову ОСОБА_4 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту .

В обґрунтування своєї правової позиції
вказував, що рішенням Державної
міграційної служби України № 171-13 від
29.03.2013 року йому біло відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту щодо
ОСОБА_4, в зв'язку з відсутністю умов
передбачених п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону
України "Про біженці та осіб, які
потребують додаткового захисту".

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 14.06.2013 року
зазначений адміністративний позов
було задоволено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу, в якій він просить
скасувати оскаржувану постанову та
прийняти нову, якою в задоволенні
позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті постанови, норм
матеріального права, а саме: Конвенції
про статус біженців 1951 року, Протоколу
щодо статусу біженця 1967 року, Закону
України "Про біженці та осіб, які
потребують додаткового захисту", з
обставин і обґрунтувань, викладених в
апеляційній скарзі.

Позивач подав заперечення на
апеляційну скаргу, в яких він,
наполягаючи на законності та
обґрунтованості постанови суду першої
інстанції, просив залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а оскаржувану
постанову без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції представник позивача,
наполягаючи на законності та
обгрунтованості постанови суду першої
інстанції, просив залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а оскаржувану
постанову без змін.

Представник відповідача, наполягаючи
на порушенні судом першої інстанції,
при прийнятті постанови, норм
матеріального права, просив скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою в задоволенні позову
відмовити, з обставин і обґрунтувань,
викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які
прибули в судове засідання,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що позивач ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Пакистану,
народився в м. Сіалкот, за
національністю є пакистанець, за
віросповіданням християнин.

26 листопада 2012 року позивач звернувся
до Сектору по роботі з біженцями УДМС в
Полтавській області з метою отримання
статусу біженця на території України, в
обґрунтування своєї заяви позивач
зазначив, що останній віроісповідує
християнство, яке переслідується в
Пакистані, а права християн всіляко
порушуються.

15 квітня 2013 року позивач отримав
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, в якому зазначено,
що підставою для даної відмову стало
рішення Державної міграційної служби
України № 171-13 від 29.03.2013 року про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту щодо
ОСОБА_4.

Як зазначає позивач, підставою
звернення для надання статусу біженця
стало те, що ОСОБА_4 віросповідує
християнство, яке переслідується в
Пакистані, права християн порушуються,
його рідний брат був побитий
представниками ісламської
національності через те, що він є
християнином, розгромили його бізнес,
поблизу місця де приживають його
батьки був вбитий його товариш, який
сповідує християнство.

Отже, позивач не погодився з прийнятими
рішеннями та оскаржив їх до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, виходив з того, що
відповідач, який є суб'єктом владних
повноважень, при прийнятті
оскаржуваного рішення діяв не на
підставі, поза межами повноважень та
всупереч способу, що передбачені
Конституцією та законами України

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(далі - Закон).

Відповідно до статті 1 якого біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Слід також відзначити, що відповідно до
п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв
з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Частина 3 ст. 8 Закону визначає, що під
час співбесіди заявнику, який не
володіє українською або російською
мовами, центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
забезпечує перекладача з мови, якою
заявник може спілкуватися. Заявник має
право залучити перекладача за свій
рахунок або за рахунок інших юридичних
чи фізичних осіб. Перекладач повинен
дотримуватися конфіденційності з
обов'язковим оформленням центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, розписки про
нерозголошення відомостей, що
містяться в особовій справі заявника.

Спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади у справах
національностей та релігій та органи
міграційної служби мають
забезпечувати право особи на участь у
процесі прийняття рішення. Одним із
засобів реалізації цього принципу є
безпосередня участь особи у процедурі,
що передує прийняттю рішення,
забезпечення перекладача,
представника особи, обізнаність про
прийняття рішення.

Згідно вимог п.3.1 ч. 3 Правил розгляду
заяв та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених Наказом
Міністерства внутрішніх справ України
№ 649 від 07.09.2011 року вказує, що у разі
відсутності підстав для відмови в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
органу міграційної служби:

а) забезпечує можливість для
заявника особисто або за допомогою
законного представника скласти заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В заяві про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, мають міститися такі
відомості: прізвище, ім'я (імена), по
батькові заявника, дані паспорта або
іншого документа, що посвідчує особу (у
разі його відсутності - зазначені
причини, через які він був утрачений),
громадянство/підданство, країна
постійного проживання, місце та
підстави (за наявності) проживання в
Україні, місце, час та спосіб
перетинання державного кордону
України, відомості про членів сім'ї
заявника, підписи заявника або
законного представника, перекладача (у
разі необхідності), дата складання
заяви.

Заявник зобов'язаний також надати
всі наявні у нього документи та
інформацію, що необхідні для
обґрунтування заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, або зазначити
причини, через які ці документи та
інформація не можуть бути надані, та
повідомити, де такі документи
знаходяться чи можуть знаходитися або
хто може надати чи підтвердити
відповідну інформацію.

б) реєструє заяву про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, та подані
документи у журналі реєстрації заяв
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (додаток
6);

в) ознайомлює заявника або його
законного представника під їхній
власний підпис з порядком прийняття
рішення за їх заявами, правами і
обов'язками особи, стосовно якої
прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Таке ознайомлення здійснюється мовою,
яку розуміє заявник або його законний
представник.

Проведення зазначених дій фіксується
відповідним протоколом ознайомлення з
прийняттям рішення за заявою, правами і
обов'язками особи, стосовно якої
прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (додаток
7), в якому проставляють власні підписи
заявник, його законний представник та
перекладач, адвокат, психолог, педагог
(за їх наявності).

Відповідно до зазначених вимог
законодавства Управлінням державної
міграційної служби України в
Полтавській області, були проведені
співбесіди з позивачем.

Однак, письмові докази свідчать, що
такі співбесіди проводились без
особистої участі адвоката ОСОБА_4.

Як вбачається з матеріалів справи, під
час проведення співбесід міграційною
службою, на підставі яких було прийнято
рішення Державної міграційної служби
від 29.03.2013 року № 171-13 відносно
громадянина Пакістану ОСОБА_4, були
присутні громадянин Непалу ОСОБА_5 та
громадянин Індії ОСОБА_6, які згідно
заяв були залучені як перекладачі, але
відсутні належні документи, що вказані
особи вільно володіють українською
мовою та іншою мовою яка необхідна для
усного та письмового перекладу з
однією мови на іншу.

Письмові докази свідчать, що
громадянин Індії ОСОБА_6 має свідоцтво
Хмельницького технологічного
інституту, згідно якого ОСОБА_6 вивчав
російську мову та інші дисципліни
відповідно до майбутнього фаху за
програмою загальноосвітньої школи.

Судом встановлено, що особи, які були
перекладачами, під час проведених
співбесід з позивачем, не володіли
українською мовою, якою були складені
протоколи, а отже, позивач був
позбавлений права вільно давати
пояснення мовою, якою він володіє та
підписувати документи, які складені
українською мовою.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що під час
проведення процедури щодо надання
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, позивач був
позбавлений належного перекладача,
яким міг всебічного та повному
повідомити всі обставини, на які
посилався позивач, коли звернувся до
Управлінням державної міграційної
служби України в Полтавській області з
відповідною заявою.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що підставою для прийняття рішення
Державною міграційною службою України
від 29.03.2013 року № 171-13 відносно
громадянина Пакістану ОСОБА_4 стали
протоколи співбесід, які не можуть
розцінюватись судом як належні та
достовірні докази з наступних підстав.

Так, в Протоколі співбесіди № 2 від
07.12.2012 року біля підпису в графі
«представник» не зазначено, хто саме є
представником; протокол не підписаний
перекладачем, при цьому протокол
складено українською мовою, якою
заявник ОСОБА_4 не володіє. В Протоколі
співбесіди № 3 від 11.12.2012 року біля
підпису в графі «перекладач» не
зазначено, хто саме є перекладачем,
його ПІБ, при цьому протокол складено
українською мовою, якою заявник ОСОБА_4
не володіє.

Колегія суддів зазначає, що доводи
апелянта про те, що ненадання ОСОБА_4
міграційній службі фактичних доказів
того, що він може піддатися тиску на
Батьківщині через своє віросповідання,
стало підставою для відмови у наданні
останньому статусу біженця, суперечать
чинному законодавству з наступних
підстав.

Згідно ч. 5.1. Правил розгляду заяв про
оформлення документів, необхідних для
вирішення питань про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
Наказом Міністерства внутрішніх справ
України 07.09.2011 № 649, відомості та
обставини, про які зазначено у заяві
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, і які не
підтверджуються документами або
іншими фактичними даними, можуть бути
враховані під час підготовки висновку
за умови, що твердження заявника
стосовно обставин, зазначених у заяві,
є послідовними і правдоподібними,
надана ним інформація не суперечить
загальновідомим відомостям, що мають
відношення до справи заявника та
встановлена загальна правдоподібність
заяви.

Той факт, що заявник вже був об"єктом
переслідувань або йому було завдано
серйозної шкоди, наявність прямих
загроз такого переслідування або такої
шкоди є важливим показником цілком
обґрунтованих побоювань заявника
стати жертвою переслідувань або
реального ризику отримати серйозну
шкоду.

Висновок щодо відмови у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, погоджений
Завідувачем сектору у справах біженців
УДМС України в Полтавській області П.П.
Кагамлик 14.02.2013р., та затверджений
Начальником Управління ДМС України в
Полтавській області С.Б. Шостак 14.02.2013р.,
який став підставою для прийняття
рішення Державної міграційної служби
від 29.03.2013 року № 171-13 відносно
громадянина Пакістану ОСОБА_4, є також
незаконним, адже в ньому йдуть постійні
посилання на відомості, які були
отримані від ОСОБА_4 без перекладача, в
зв"язку з чим не відповідають дійсним
фактам та обґрунтуванням, що були ним
зазначені при співбесідах.

З огляду на вищевикладене колегія
суддів зазначає, що Рішення Державної
міграційної служби України відносно
громадянина Пакістану ОСОБА_4 прийнято
з істотним порушенням вимог
законодавства, на підставі
недостовірних фактів, припущень та
невстановлених обставин, а не на
підставі інформації, яку безпосередньо
надавав заявник. Причиною цьому стало
не забезпечення заявнику ОСОБА_4
перекладача, який би володів мовами
урду, рідною мовою заявника, та
українською мовою, якою складались
протоколи проведених співбесід.

За таких обставин, колегія суддів
вважає вірним та обґрунтованим
висновок суду першої інстанції, що
спірне рішення було прийнято на
неналежних та допустимих доказів, а
отже є протиправним та підлягає
скасуванню.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та службові особи зобов'язані діяти
лише на підставі у межах повноважень та
у спосіб, що передбачений Конституцією
та Законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Отже, колегія суддів переглянувши
рішення суду першої інстанції, вважає,
що при його прийнятті суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що постанова Полтавського окружного
адміністративного суду від 14.06.2013 року
по справі № 816/2176/13-а прийнята з
дотриманням норм чинного
процесуального та матеріального права
і підстав для її скасування не
виявлено.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 14.06.2013р. по
справі № 816/2176/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський
В.А.Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П.
Калитка О.М. ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ:
Калиновський В.А.

Повний текст ухвали виготовлений 14.10.2013
р.