Справа № 2а/2370/684/2012
Суддя: С.О.Кульчицький
Дата ухвалення: 2014-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2014 року
справа № 2а/2370/684/2012

09 год. 30 хв.
м.
Черкаси

Черкаський окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого - судді Кульчицького С.О.,

при секретарі - Поштаренку О.І.,

за участю:

представника позивача - Головні І.Я. (за
довіреністю),

представника відповідача та третьої
особи - ОСОБА_2 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
Черкаського міжрайонного
природоохоронного прокурора до
Коробівської сільської ради
Золотоніського району Черкаської
області, третя особа фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 про часткове
визнання незаконним рішення,

ВСТАНОВИВ:

Черкаський міжрайонний
природоохоронний прокурор звернувся
до суду з адміністративним позовом до
Коробівської сільської ради
Золотоніського району Черкаської
області, третя особа фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 про визнання
незаконним рішення відповідача №22-5
від 11.03.2005 року «Про затвердження
технічної документації по наданню
земельної ділянки в оренду» в частині
надання земельної ділянки в оренду ПП
ОСОБА_3 терміном на 30 років з правом
викупу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначає, що оскаржуване рішення
суперечить вимогам Закону України «Про
місцеве самоврядування», Водного
кодексу України та Земельного кодексу
України.

Представник позивача під час судового
розгляду справи позовні вимоги
підтримав, позов просив задовольнити
повністю з підстав, викладених в
адміністративному позові.

Представник відповідача та третьої
особи проти задоволення
адміністративного позову заперечував
з підстав, викладених в запереченнях на
адміністративний позов та додаткових
поясненнях по справі.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
Коробівською сільською радою
Золотоніського району Черкаської
області, розглянувши технічну
документацію із землеустрою, винесено
рішення від 11 березня 2005 року № 22-5 «Про
затвердження технічної документації
по наданню земельної ділянки в оренду»
та затверджено технічну документацію
із землеустрою про надання земельної
ділянки в оренду терміном на тридцять
років з правом викупу приватному
підприємцю ОСОБА_3 площею 1.00 га в
адмінмежах Коробівської сільської
ради для обслуговування бази
відпочинку та 16.03.2005 року укладено
договір оренди землі.

22 квітня 2005 року рішенням Коробівської
сільської ради Золотоніського району
№ 23-6/IV «Про продаж земельних ділянок
несільськогосподарського
призначення», керуючись ст. 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», Указом Президента України
«Про продаж земельних ділянок
несільськогосподарського
призначення» від 19.01.1999 року № 32/99
продано у власність земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
площею 1.00 га в селі Кедина Гора
Золотоніського району Черкаської
області приватному підприємцю ОСОБА_3.

07 липня 2005 року між виконавчим
комітетом Коробівської сільської ради
та ОСОБА_3 укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
площею 1.00 га, яка розташована в с.
Кедина Гора Золотоніського
району,Черкаської області та видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку.

Черкаським міжрайонним
природоохоронним прокурором внесено
протест від 13.12.2011 року № 62/2068 на
рішення Коробівської сільської ради
від 11 березня 2005 року № 22-5 «Про
затвердження технічної документації
по наданню земельної ділянки в оренду»
у зв'язку з тим, що землі водного фонду
можуть передаватись лише на умовах
оренди без права передання у власність.

Рішенням Коробівської сільської ради
Золотоніського району Черкаської
області від 10.01.2012 року № 34-4/VI залишено
протест Черкаського міжрайонного
природоохоронного прокурора без
задоволення у зв'язку з тим, що на час
розгляду протесту проект землеустрою
щодо визначення прибережних захисних
смуг по Коробівській сільській раді
Золотоніського району не розроблено,
тому визначити приналежність
земельної ділянки, переданої ПП ОСОБА_3
до прибережної захисної смуги немає
можливості.

Позивач вважаючи, що відповідач при
передачі в оренду земельної ділянки з
правом викупу порушив вимоги Водного
кодексу України та Земельного кодексу
України, звернувся до Черкаського
окружного адміністративного суду для
скасування відповідного рішення.

На виконання ухвали Черкаського
окружного адміністративного суду від 16
липня 2012 року про призначення судової
земельно-технічної експертизи
експертом товариства з обмеженою
відповідальністю «Контакт-Сервіс»
надано висновок від 02.12.2013 року № 9/зем.
судової будівельно-технічної
експертизи, в якому зазначено, що
оскільки розміри прибережних захисних
смуг встановлюються лише за окремими
проектами землеустрою, які враховують
існуючі умови забудови в межах
населених пунктів, розробка яких не
входить в компетенцію судового
експерта, а встановлені у ст. 88 Водного
кодексу України та ст. 60 Земельного
кодексу України розміри для визначення
прибережних захисних смуг не можна
вважати діючими автоматично на ту чи
іншу територію, а тому експерт не має
можливості однозначно визначити, чи
знаходиться земельна ділянка
несільськогосподарського призначення
площею 1,00 га за кадастровим номером
:03:002:0021, яка розміщена в
адміністративних межах Коробівської
сільської ради Золотоніського району
Черкаської області, в межах
прибережної захисної смуги
Кременчуцького водосховища.

В листі Черкаського регіонального
управління водних ресурсів листом від
13.09.2013 року № 786 зазначено, що оскільки
Кременчуцьке водосховище є водоймою із
зарегульованим стоком, відмітка урізу
води не є сталою величиною і
визначається ступенем наповнення
водосховища відповідно до протоколу
засідання Міжвідомчої комісії по
встановленню режимів роботи
дніпровських водосховищ. Найнижчі
рівні води припадають на період грудня
- березня, найвищі травня - липня
кожного року.

Відповідно до ВБН 33-4-92
«Проектування, упорядкування та
експлуатація водоохоронних зон
водосховищ» (офіційне видання)
внутрішньою межею прибережної
захисної смуги є екваторіальний рубіж
мілководної зони. Мілководна зона -
акваторія водоймища, що обмежена
лінією нормального підпірного рівня
(НПР) і глибиною до 2,0 м. Таким чином,
рівень НПР Кременчуцького водосховища,
відповідно до його водогосподарського
паспорту, становить позначка 81,00 мБС.

Крім того, в листі зазначено, що чітких
контурів Кременчуцького водосховища
не визначено і землевпорядна
документація, де можна було б
зорієнтуватися стосовно земель
водного фонду, відсутня. Земельні
ділянки, які прилягають до водосховища
- заболочені, порослі кущовою і
деревинною рослинністю, а тому тільки
після розробки проектів водоохоронної
зони і прибережної захисної смуги
можна буде чітко встановити їх межі.

Статтею 60 Земельного кодексу України
встановлено, що вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності
встановлюються прибережні захисні
смуги. Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: а) для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари - 25
метрів; б) для середніх річок,
водосховищ на них, водойм, а також
ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; в) для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів, що також
узгоджується зі статтею 88 Водного
кодексу України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації»
місцева державна адміністрація є
місцевим органом виконавчої влади і
входить до систем органів виконавчої
влади.

Крім того, статтею 21 зазначеного Закону
визначено, що місцева державна
адміністрація розпоряджається землями
державної власності відповідно до
закону.

Рішення Європейського суду з прав
людини згідно з статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини", як зазначалося
вище, мають в Україні значення джерела
права. Більше того, частина 2 статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України вимагає врахування практики
Європейського суду з прав людини при
вирішенні справ.

Статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод встановлено, що
ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Зазначені приписи суд застосовує до
спірних відносин із урахуванням
принципу "правової впевненості", як
складової частини концепції
верховенства права, відповідно до
якого фізична чи юридична особа вправі
розумно очікувати стабільності у
майбутньому правовідносин, які виникли
на підставі рішення органу публічної
влади.

За подібних обставин Європейський суд
з прав людини визнав порушення Високою
договірною стороною статті 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини у рішенні від 24.06.2003 року у
справі «Стрейч проти Сполученого
Королівства». У даному рішенні
наголошується, що особа, вступаючи у
правовідносини з органом місцевого
самоврядування, виходить із
добросовісності його дій і не була
зобов'язана перевіряти законність
таких дій (п. 40).

Суд зауважує, що рішенням
Конституційного Суду України № 7-рп/2009
від 16.04.2009 року у справі № 1-9/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини 14 статті 46, частин
першої, десятої статті 59 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
(справа про скасування актів органів
місцевого самоврядування).
Конституційний Суд України зазначив,
що органи місцевого самоврядування
мають право приймати рішення, вносити
до них зміни та скасовувати їх на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією і
законами України, керуючись у своїй
діяльності ними та актами Президента
України, Кабінету Міністрів України.
Конституцією України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність. Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами. Таким чином, органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення,
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення. Це є
"гарантією стабільності суспільних
відносин" між органами місцевого
самоврядування і громадянами,
породжуючи у громадян впевненість у
тому, що їхнє існуюче становище не буде
погіршене прийняттям більш пізнього
рішення, що узгоджується з правовою
позицією, викладеною в абзаці другому
пункту 5 мотивувальної частини рішення
Конституційного Суду України від 13.05.1997
р. № 1-зп у справі щодо несумісності
депутатського мандата. Ненормативні
правові акти органу місцевого
самоврядування є актами одноразового
застосування, вичерпують свою дію
фактом їхнього виконання, тому вони не
можуть бути скасовані чи змінені
органом місцевого самоврядування
після їх виконання.

Дана позиція узгоджується з постановою
Верховного суду України від 01 жовтня 2013
року у справі за позовом заступника
прокурора м. Ялти Автономної
Республіки Крим в інтересах
Республіканського комітету Автономної
Республіки Крим з охорони
навколишнього природного середовища
до Кореїзської селищної ради,
управління Державного комітету по
земельних ресурсах в м. Ялті Автономної
Республіки Крим, треті особи: Державна
адміністрація парків-пам'яток
садово-паркового мистецтва
загальнодержавного значення
«Лівадійський», «Масандрівський»,
«Місхорський» про визнання незаконним
та скасування рішення, спонукання до
виконання певних дій, в якій зазначено,
що до нормативних належать акти, які
встановлюють, змінюють чи припиняють
норми права, мають локальний характер,
розраховані на широке коло осіб та
застосовуються неодноразово, а
ненормативні акти передбачають
конкретні приписи, звернені до
окремого суб'єкта чи юридичної особи,
застосовуються одноразово і після
реалізації вичерпують свою дію.

Відповідно до частини 2 статті 161
Кодексу адміністративного судочинства
України, при виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстав, передбаченої пунктом 1 частини
першої статті 237 цього Кодексу.

Статтею 2442 КАС України визначено, що
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
адміністративного позову в повному
обсязі.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд, в свою чергу, у випадку оскарження
такого рішення, з врахуванням
матеріалів справи оцінює законність
прийнятого рішення згідно вимог ст. 2
КАС України, а саме, чи прийняті
(вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього кодексу.

Інших доказів сторони суду не назвали
та не надали.

Керуючись ст. ст. 9, 69-71, 86, 94, 97, 122, 128, ст.
ст. 158-163 КАС України, Черкаський
окружний адміністративний суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Черкаський окружний адміністративний
суд в порядку, передбаченому ст. ст. 185 -
187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений 13
січня 2014 року.

Головуючий

С.О.Кульчицький