Справа № 802/4872/13-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 січня 2014 р.
Справа № 802/4872/13-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Жданкіної Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання:
Ємельянова Родіона Ігоровича

позивача: ОСОБА_6,
Чешковської О.В.

відповідача:
Мандюра І.В.

третьої особи:
Коробчинського В.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: Державного закладу
"Відділкова лікарня станція Козятин
Південно-Західної залізниці"

до: головного державного інспектора
праці Мандюра Ігоря Васильовича; третя
особа, що не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - територіальна державна
інспекція з праці у Вінницької області

про: визнання протиправними та
скасування акту перевірки та припису

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом звернувся
державний заклад "Відділкова лікарня
станції Козятин Південно-Західної
залізниці" до головного державного
інспектора праці Мандюри Ігоря
Васильовича, третя особа, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - територіальна
державна інспекція з праці у
Вінницькій області про визнання
протиправними та скасування акту
перевірки та припису.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у
період з 25.11.2013 по 26.11.2013 року головним
державним інспектором праці
територіальної інспекції з питань
праці у Вінницькій області Мандюром
І.В. було проведено позапланову
перевірку щодо дотримання суб'єктами
господарювання законодавства про
працю та загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у Державному
закладі "Відділкова лікарня станції
Козятин Південно-Західної залізниці".
За результатами перевірки
відповідачем складено акт №02-03-50/1631 від
16 листопада 2013 року, а також винесено
припис №02-03-50/1631-1299 від 26.11.2013 року, яким
зобов'язано лікарню встановити та
здійснювати доплату у розмірі 10% за
використання в роботі дезінфікуючих
засобів ОСОБА_5 та 22 працівникам.
Позивач не погоджуючись із актом
перевірки №02-03-50/1631 від 16.11. 2013 року та
приписом №02-03-50/1631-1299 від 26.11.2013 року
оскаржив їх до суду.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав заявлений
адміністративний позов та просив суд
задовольнити його з підстав викладених
в позовній заяві.

Представники відповідача та третьої
особи щодо заявленого
адміністративного позову заперечували
та просили суд відмовити у задоволенні
адміністративного позову з підстав
викладених в письмових запереченнях.
(а.с. 33-35)

Суд, дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, дійшов
висновку, що адміністративний позов
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи,
головним державним інспектором
територіальної державної інспекції з
питань праці у Вінницькій області на
підставі наказу №379-0 від 20.11.2013 року та
направлення на перевірку №1749 від 22.11.2013
року було проведено позапланову
перевірку державного закладу
"Відділкова лікарня станції Козятин
Південно-Західної залізниці", за
результатами якої складено акт №
02-03-50/1631 від 16 листопада 2013 року "Про
результати перевірки додержання
суб'єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування". (а.с. 6)

Під час перевірки встановлено
порушення вимог п. 3.4.7 наказу
Міністерства праці та соціальної
політики України та Міністерства
охорони здоров'я України від 05.10.2005р.
№308/519 "Про впорядкування умов оплати
праці працівників закладів охорони
здоров'я та установ соціального
захисту населення", зокрема щодо не
встановлення доплати в розмірі 10% до
посадового окладу за використання в
роботі дезінфікуючих засобів ОСОБА_5 та
22 працівникам.

На підставі матеріалів та висновків
позапланової перевірки контролюючим
органом винесено припис про усунення
порушень вимог у сфері законодавства
про працю від 26.11.2013 року. Зазначеним
приписом позивачу висунуто вимоги про
встановлення та здійснення доплати за
використання в роботі дезінфікуючих
засобів у розмірі 10% ОСОБА_5 та 22
працівникам.

Позивач, не погоджуючись із такими
рішеннями відповідача, оскаржив їх до
суду та просив визнати протиправним
рішення головного державного
інспектора праці територіальної
інспекції з питань праці у Вінницькій
області Мандюра І.В. про встановлення
та здійснення доплати у розмірі 10% за
використання в роботі дезінфікуючих
засобів ОСОБА_5 та 22 працівникам,
викладене у акті перевірки №02-03-50/1631
від 16 листопада 2013 року, а також
скасувати припис головного державного
інспектора праці територіальної
інспекції з питань праці у Вінницькій
області Мандюра І.В. №02-03-50/1631-1299 від 26
листопада 2013 року .

Суд, визначаючись щодо позовних вимог,
виходив з наступного.

Так, відповідно до п. 3.4.7 наказу
Міністерства праці та соціальної
політики України і Міністерства
охорони здоров'я України від 05.10.2005 року
№308/519 "Про впорядкування умов оплати
праці працівників закладів охорони
здоров'я та установ соціального
захисту населення" працівникам (у тому
числі молодшим медсестрам), які
використовують у роботі дезінфікуючі
засоби, а також працівникам, зайнятим
прибиранням туалетів, установлюється
доплата в розмірі 10% посадового окладу.

Разом з тим, відповідно до п.4.1 Додатку 3
до даного Наказу, спеціалізовані
заклади охорони здоров'я та структурні
підрозділи закладів охорони здоров'я,
які здійснюють діагностику
туберкульозу і надають
лікувально-профілактичну допомогу
хворим, мають право на підвищення
посадових окладів (ставок) на 30
відсотків у в'язку із шкідливими
умовами праці.

Так, відповідно до наказу Міністерства
охорони здоров'я України від 27 грудня
2001 року № 528 "Про затвердження
Гігієнічної класифікації праці за
показниками шкідливості та
небезпечності факторів виробничого
середовища, важкості та напруженості
трудового процесу" до шкідливих
виробничих факторів належить, зокрема,
вплив хімічних речовин, якими є
дезінфікуючі засоби, які через органи
дихання, шкіряний покрив і слизові
оболонки можуть проникнути в організм
працівника, що, у свою чергу може
зумовити зниження працездатності тощо.

Ця доплата встановлюється працівникам
за роботу в шкідливих умовах праці за
переліком посад, затверджених
колективним договором закладу, в межах
коштів, передбачених на оплату праці в
кошторисі доходів та видатків закладу,
за умови включення цих робіт до
посадових інструкцій працівників.

Також, відповідно до ст. 51 Бюджетного
кодексу України, керівники бюджетних
установ повинні здійснювати фактичні
видатки на заробітну плату (грошове
забезпечення), включаючи видатки на
премії та інші види заохочень чи
винагород, матеріальну допомогу, лише в
межах фонду заробітної плати
(грошового забезпечення),
затвердженого для бюджетних установ у
кошторисах.

Як вбачається із матеріалів справи,
колективним договором ДЗ «Відділкова
лікарня ст. Козятин ПЗЗ» визначенні
посади та професії, які пов'язані зі
шкідливими умова праці. (а.с.13-17). Так, до
переліку професій та посад також
включено перелік посад та робіт, які
передбачають використання у роботі
дезінфікуючих засобів, оскільки
вищезазначені засоби відносяться до
хімічних небезпечних і шкідливих
виробничих факторів праці.

Крім того, на засіданні профспілки та
адміністрації ДЗ «Відділкова лікарня
ст. Козятин ПЗЗ» 24.12.2012 року було
прийнято рішення про встановлення
доплат та надбавок особам за виконання
роботи із шкідливими та важкими
умовами праці, а також робіт пов'язаної
з дезінфікуючими засобами у залежності
від функціональних обов'язків та
обсягу роботи. (а.с. 18-19). Зазначеним
рішенням було встановлено, що особам
які використовують у роботі
дезінфікуючі засоби, встановлена
доплата в розмірі 30 % за роботу у
шкідливих умовах праці.

В судовому засіданні представник
позивача пояснив, що ОСОБА_5 з 13.12.1999
року прийнята на посаду молодшої
медсестри фтизіатричного кабінету
поліклініки. З 01.06.2007 року переведена на
0,25 ставку молодшої медсестри
фтизіатричного кабінету поліклініки, а
також з 01.11.2007 року переведена на 0,5
ставки молодшої медсестри
протитуберкульозного кабінету
поліклініки. Так, ОСОБА_5 відповідно до
наказу МОЗ України та Міністерства
соціальної політики України від 05.10.2005
р. №308/519 "Про умови оплати праці
працівників закладів охорони здоров'я
та установ соціального захисту
населення" отримує 30% за шкідливі умови
праці, а також отримує 40% за стаж
безперервної роботи з 01.07.2013 року
згідно Постанови кабінету Міністрів
України № 174 від 20.03.2013 року.

В свою чергу представник відповідача
наполягав на тому, що ОСОБА_5 крім
вищезазначених доплат, ще повинна
отримувати 10% за роботу із
дезинфікуючими засобами.

Суд критично ставиться до таких
посилань представника відповідача, так
як зазначена особа уже отримує доплату
за роботу із дезинфікуючими засобами,
які у контексті наказу Міністерства
охорони здоров'я України від 27 грудня
2001 року № 528 "Про затвердження
Гігієнічної класифікації праці за
показниками шкідливості та
небезпечності факторів виробничого
середовища, важкості та напруженості
трудового процесу" належать до
шкідливих виробничих факторів.

Крім того, представник позивача в
судовому засіданні звернув увагу суду,
що за наслідками цієї перевірки, крім
акту і припису, була винесена Постанова
про притягнення керівника до
адміністративної відповідальності.
Зазначена постанова була предметом
розгляду у Козятиському
міськрайонному суді Вінницької
області, який 27.12.2013 року закрив
провадження у справі про притягнення
до адміністративної відповідальності
ОСОБА_6 головного лікаря ДЗ "Відділкова
лікарня ст. Козятин ПЗЗ" за ч. 1ст. 41
КУпАП. Постанова суду не була оскаржена
та набула законної сили. Так,
зазначеним судовим рішенням було
встановлено, що ОСОБА_5 працюючи на 0,5
ставки за вказаною посадою, вже отримує
доплату 30% за шкідливі умови праці
відповідно до наказу №308/519 від 05.10.2005р.,
а відповідно до наказу № 382 від 31.12.1997 р.
до шкідливих виробничих факторів
належать зокрема і вплив дезінфікуючих
засобів.

Таким чином, на підставі
вищевикладеного, суд констатує факт
відсутності порушення позивачем норм
п. 3.4 наказу Міністерства праці та
соціальної політики України та
Міністерства охорони здоров'я України
від 05.10.2005р. № 308/519 «Про впорядкування
умов оплати праці працівників закладів
охорони здоров'я та установ
соціального захисту населення», а тому
оскаржуваний припис є протиправним та
підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про визнання
протиправним рішення головного
державного інспектора праці
територіальної інспекції з питань
праці у Вінницькій області Мандюра І.В.
про встановлення та здійснення
доплати у розмірі 10% за використання в
роботі дезінфікуючих засобів ОСОБА_5 та
22 працівникам, викладене у акті
перевірки №02-03-50/1631 від 16 листопада 2013
року, то суд виходив з наступного.

Так, акт - службовий документ, який
стверджує факт проведення перевірки
діяльності суб'єкта господарювання і є
носієм доказової інформації про
виявлені порушення вимог чинного
законодавства суб'єктами
господарювання.

Зазначені властивості акту, як
службового документа, що є носієм
доказової інформації і яким
оформлюються результати проведеної
перевірки, принципово відрізняють його
від такого поняття як правовий акт
індивідуальної дії.

Чинне законодавство не дає прямого
визначення поняттю правовий акт
індивідуальної дії.

Зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України
випливає, що правовий акт
індивідуальної дії є різновидом
рішення суб'єкта владних повноважень

В силу п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України, суб'єкт
владних повноважень - орган державної
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

У свою чергу, акт державного чи іншого
органу - це юридична форма рішень цих
органів, тобто офіційний письмовий
документ, який породжує певні правові
наслідки, спрямований на регулювання
тих чи інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин. Правовий акт індивідуальної
дії породжує права й обов'язки тільки в
того суб'єкта (чи визначеного цим актом
певного кола суб'єктів), якому (яким)
його адресовано.

Зважаючи на це, акт перевірки №02-03-50/1631
від 16 листопада 2013 року не є юридичною
формою рішення і сам по собі не
породжує певних правових наслідків для
позивача, а тому він взагалі не може
бути предметом розгляду у судовому
порядку.

Відповідно до ст. 68 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Так, згідно з частиною 2 статті 71 КАС
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Статтею 2 КАС України визначено, що
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2
КАС України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Мотивація та докази, на які посилається
відповідач, заперечуючи проти позову,
не дають суду підстав для
постановлення висновків, які б
спростовували доводи позивача, а
встановлені у справі обставини
підтверджують позиції позивача,
покладену в основу оскаржуваних дій.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
припис головного державного
інспектора праці територіальної
інспекції з питань праці у Вінницькій
області Мандюра І.В. №02-03,-50/1631-1299 від
26.11.2013 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Державного закладу
"Відділкова лікарня станція Козятин
Південно-Західної залізниці" судовий
збір у розмірі 34,41 грн.

В решті заявлених позовних вимог -
відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Жданкіна Наталія
Володимирівна