Справа № 806/3818/13-а
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2014-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Липа
Суддя-доповідач:Шидловський В.Б.
УХВАЛА

іменем України

"09" січня 2014 р.
Справа № 806/3818/13-а

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Шидловського В.Б.

суддів:
Євпак В.В.

Капустинського М.М.,

при секретарі
Самченко В.М. ,

за участю представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Житомирської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області на постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від
"11" листопада 2013 р. у справі за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до
Житомирської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення ,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до
адміністративного суду з позовом, в
якому просила визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області від
13 травня 2013 року № , яким їй
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем: податок на додану вартість
в сумі 23490,00 грн. (за основним платежем -
18792,00 грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 4698,00 грн.).

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 11 листопада
2013 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Житомирської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області від 13 травня 2013 року № ,
яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість в сумі 23490,00 грн. (за
основним платежем - 18792,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 4698,00
грн.).

Стягнуто на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 з державного
бюджету судові витрати у сумі 234 грн. 91
коп.

В апеляційній скарзі Житомирська
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області просила
скасувати постанову суду та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального права,
зокрема на порушення п.44.1 ст.44, п.198.1,
ст.198 Податкового кодексу України (далі
- ПК України), що призвело до
неправильного вирішення справи.

Вказує, що підставою для винесення
спірних податкових повідомлень-рішень
слугувала інформація встановлена при
перевірці контрагентів позивача. Так,
за результатами перевірки було
встановлено, що позивач у перевіряємий
період мав господарські відносини із
контрагентом - ТОВ "Онікс Компані ЛТД".
Разом з тим, відповідно до інформації,
встановленої при перевірці ТОВ "Онікс
Компані ЛТД", результати якої оформлені
Актом від 15.03.2013 року за № 531/22.4-13/37817014
"Про неможливість проведення
зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ "Онікс Компані ЛТД",
тобто була встановлена неможливість
підтвердження реального вчинення
господарських операцій даним суб'єктом
господарювання. У вказаному акті
зазначено, що згідно АІС "Податковий
блок" податковою адресою ТОВ "Онікс
Компані ЛТД" є 03138, м.Київ Солом'янський
район вул.Охтирська,6-а, але за вказаною
адресою, як встановлено податковим
органом товариство та його посадові
особи відсутні, з приводу чого зроблено
висновок, що операції по ланцюгу ТОВ
"Онікс Компані ЛТД" - ФОП ОСОБА_4 були
здійснені з метою створення штучного
податкового кредиту без фактичного
приймання-передачі та оприбуткування
товарно-матеріальних цінностей та
здійснювалось лише їх документальне
оформлення.

Представник апелянта у судове
засідання апеляційної інстанції не
з'явився, про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи
повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та обґрунтування
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що в період з 17.04.2013 року по
23.04.2013 року на підставі ст.ст.20, 75, 78, 79
Податкового кодексу України,
відповідно до наказу начальника
інспекції від 17.04.2013 року № 1007
посадовими особами Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного Управління
Міндоходів у Житомирській області було
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку
фінансово-господарської діяльності
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з
питань достовірності включення сум
податкових зобов'язань та податкового
кредиту до декларації з ПДВ за грудень
2011 року, січень 2012 року, результати якої
викладені в акті від 24.04.2013 року №
2195/17-2/НОМЕР_2.

Зазначеним актом зафіксовано
порушення ФОП ОСОБА_4 вимог п.198.1 ст.198
Податкового кодексу України, в
результаті чого підприємцем занижено
суму податку на додану вартість, що
підлягає сплаті до бюджету на загальну
суму 18792,00 грн.

За результатами перевірки та на
підставі акту перевірки 13 травня 2013
року Житомирською ОДПІ Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області було прийнято податкове
повідомлення-рішення № , яким ФОП
ОСОБА_4 збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість в сумі 23490,00 грн. (за
основним платежем - 18792,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 4698,00
грн.).

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив з наявності
господарських операцій по ланцюгу ТОВ
"Онікс Компані ЛТД" - ФОП ОСОБА_4 та
правомірності формування позивачем
податкового кредиту.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів з огляду на наступне.

Встановлено, що 01 грудня 2011 року між ТОВ
"Онікс Компані ЛТД" (яке виступає як
Продавець) та ФОП ОСОБА_4 (яка виступає
як Покупець) було укладено договір
поставки № 39, відповідно до умов якого,
Продавець зобов'язується поставити та
передати у власність Покупця товар, а
Покупець зобов'язується прийняти товар
та оплатити його на умовах даного
договору.

На виконання умов договору ТОВ "Онікс
Компані ЛТД" було поставлено ФОП ОСОБА_4
товар та виписано податкові накладні
від 01.12.2011 року № 39 на загальну суму з
ПДВ 55416,00 грн., від 03.01.2012 року № 884 на
загальну суму з ПДВ 57336,00 грн., копії
яких містяться в матеріалах справи.

Факт поставки товару також
підтверджується наявними в матеріалах
справи видатковими накладними № 39 від
01.12.2011 року на загальну суму з ПДВ 55416,00
грн., № 844 від 03.01.2012 року на загальну
суму з ПДВ 57336,00 грн., виписками із банку.

Відповідно до частин першої, другої
статті 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Статтею 1 даного Закону визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із підпунктами 2.1, 2.4 пункту 2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05 червня 1995 року за №
168/704, первинні документи це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи дозволи адміністрації
(власника) на їх проведення. Первинні
документи (на паперових та
машинозчитувальних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити, як назву
підприємства, установи, від імені яких
складено документ; назву документа
(форми), код форми; дату і місце
складання; зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному та вартісному виразі);
посаду, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Порядок та підстави формування
платником податку податкового кредиту
регламентується приписами ст.198
Податкового кодексу України, яких
платник податків зобов'язаний
дотримуватися, і за умови порушення
яких, формування податкового кредиту
може бути визнано неправомірним.

Відповідно до п.14.1.181 ст.14 Податкового
кодексу України, податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

У відповідності із п.198.1 статті 198
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг;
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України;
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно із п.198.2 статті 198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 статті 198
Податкового кодексу України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу (п.198.6 ст.198 ПК України).

Згідно із п.201.1 ст.201 Податкового кодекс
України, платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
(за наявності) податкову накладну, у
якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: порядковий
номер податкової накладної; дата
виписування податкової накладної;
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); місцезнаходження юридичної
особи - продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку;
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг;
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; ціна постачання
без урахування податку; ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; вид цивільно-правового
договору; код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

У відповідності із п.201.6 ст.201
Податкового кодексу України, податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 201.7 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що
податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс).

Право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу (п.201.8 ст.201 ПК України).

Згідно із п.201.10 ст.201 Податкового
кодексу України, податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

З аналізу вищенаведених норм права
слідує, що єдиними та достатніми
підставами для формування податкового
кредиту є наявність податкової
накладної, що засвідчує факт сплати
отримувачем товару (робіт, послуг) їх
вартості з урахуванням податку на
додану вартість.

З матеріалів справи вбачається, що факт
вчинення господарських операцій між
ФОП ОСОБА_4 та її контрагентом (ТОВ
"Онікс Компані ЛТД") підтверджується
договором поставки № 39 від 01.12.2011 року,
податковими та видатковими накладними,
виписками із банку.

Надані позивачем документи дають
підстави для висновку про сплату
підприємцем сум податку на додану
вартість в ціні придбання товару в
свого контрагента, який видавав
позивачу податкові накладні.

Враховуючи наведене, позивачем під час
розгляду справи було надано належні та
допустимі докази отримання та
використання у власній господарській
діяльності отриманого від контрагента
- ТОВ "Онікс Компані ЛТД" товару.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що надані позивачем
документи підтверджують реальність
господарських операцій у спірних
правовідносинах, а понесення позивачем
у спірних правовідносинах витрат
шляхом вибуття безготівкових коштів з
власності даного суб'єкта
господарювання (в оплату вартості
придбаного товару) свідчить про
відсутність наміру безпідставно
отримати податкову вигоду.

Доказів того, що вказані в отриманій
від контрагента - ТОВ "Онікс Компані
ЛТД" податковій накладній послуги не
отримувались позивачем у власній
господарській діяльності матеріали
даної адміністративної справи не
містять.

Законом передбачено чіткий перелік
підстав, які дають право на податковий
кредит. Ці підстави дотримані
позивачем в повному обсязі.

Відносно висновків відповідача,
викладених в акті перевірки щодо
нереальності господарських операцій
ФОП ОСОБА_4 та її контрагента ТОВ "Онікс
Компані ЛТД", оскільки неможливо
провести зустрічну звірку контрагента,
судова колегія зазначає наступне.

Неможливість проведення зустрічної
перевірки контрагента не є
імперативною ознакою протиправності
її діяльності та не може розцінюватися
як беззаперечне свідчення фіктивності
усіх господарських операцій,
здійснюваних такою особою.

При цьому, поняття "добросовісний
платник", яке вживається у сфері
податкових правовідносин, не
передбачає виникнення у платника
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його контрагента правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 26 вересня 2012 року у справі
№ К/9991/5398/12.

Судом також враховуються рішення
Європейського суду з прав людини у
справах Інтерсплав проти України (2007
рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти
Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес
Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік,
заява № 6689/03), у яких визначено, що
платника податку не може бути
позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

Крім того, суд зазначає, що для
вирішення спору важливе значення має
факт реєстрації та перебування
контрагента платника податку на додану
вартість в стані платників податку на
додану вартість, що надає право такому
платнику видавати податкові накладні,
які є підставою для формування
податкового кредиту.

Як встановлено під час розгляду справи,
на момент складання податкових
накладних позивач та його контрагент
були зареєстровані як платники податку
на додану вартість та мали свідоцтва
платника податків на додану вартість.

Що стосується посилань відповідача,
викладених в акті перевірки щодо не
знаходження за місцем реєстрації ТОВ
"Онікс Компані ЛТД", судова колегія
зазначає наступне.

Пунктом 45.2 статті 45 Податкового
кодексу України визначено, що
податковою адресою юридичної особи
(відокремленого підрозділу юридичної
особи) є місцезнаходження такої
юридичної особи, відомості про що
містяться у Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України.

Відповідно до статті 93 Цивільного
кодексу України, місцезнаходженням
юридичної особи є фактичне місце
ведення діяльності чи розташування
офісу, з якого проводиться щоденне
керування діяльністю юридичної особи
(переважно знаходиться керівництво) та
здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.5 статті 17 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців",
відомості про відсутність юридичної
особи за її місцезнаходженням повинні
міститися в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців.

Положенням частини першої статті 18
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" передбачено, що якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін.

Відтак, ураховуючи положення статей 69,
70 Кодексу адміністративного
судочинства України, належними та
допустимими доказами при встановленні
факту відсутності керівних органів -
юридичної особи за її
місцезнаходженням є саме відомості,
які містяться в Єдиному державному
реєстрі.

Суду було надано витяг з ЄДРПОУ станом
на 23.05.2013 року відповідно до якого,
контрагент позивача знаходиться в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, а
записів, щодо зміни місцезнаходження,
виключення з державного реєстру не
внесено.

Відтак, факт наявності інформації в
автоматизованих базах даних та
службових документах податкового
органу про відсутність платників
податків за юридичними адресами не
може бути підставою для виключення сум
ПДВ з податкового кредиту, якщо така
адреса відповідає даним Єдиного
державного реєстру юридичних та
фізичних осіб - підприємців, а також за
умови вірно заповнених всіх інших
реквізитів.

Щодо відсутності фактів реального
виконання зобов'язань за договором,
укладеним між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ "Онікс
Компані ЛТД" на підставі відсутності
товарно-транспортних накладних слід
зазначити наступне.

Відповідно до статті 48 Закону України
"Про автомобільний транспорт" та пункту
11.1 Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Мінтрансу
України від 14.10.1997 № 363, зареєстрованих
в Міністерстві юстиції України 20.02.1998
року за № 128/2568, товарно-транспортна
накладна визначена як обов'язковий
документ, що повинен оформлюватися при
перевезенні вантажів автомобільним
транспортом та зберігатися як у
вантажовідправника, так і у
вантажоодержувача.

Згідно пункту 1 зазначених Правил,
товарно-транспортна накладна - це
єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи, а дорожній лист -
документ установленого законодавством
зразка для визначення та обліку роботи
автомобільного транспортного засобу.
Тому для отримання транспортних
послуг, оприбуткування товарів та
підтвердження їх отримання обов'язково
використовувати ТТН.

Крім того, відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 25.02.2009
року №207 "Про затвердження Переліку
документів, необхідних для здійснення
перевезення вантажу автомобільним
транспортом у внутрішньому
сполученні", наявність
товарно-транспортної накладної
вимагається від водія юридичної особи
або фізичної особи -підприємця, що
здійснює вантажні перевезення на
договірних умовах.

Водночас суд зауважує, що Правила
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні та Закон України
"Про автомобільний транспорт"
регулюють питання організації роботи
автотранспорту як галузі господарства
і містять вказівки саме для
перевізників, тобто ці акти не
регулюють питання податкового обліку,
до яких відноситься визначення валових
витрат.

Суд зазначає, що податкове
законодавство не передбачає
обов'язкову наявність ТТН як форми
бухгалтерської звітності під час
формування податкового кредиту при
придбанні ТМЦ, вона є супровідним
документом на підтвердження
перевезення товару та не містить в собі
контрольної звітності під час
визначення підприємством показників
за здійсненими господарськими
операціями.

Встановлено, що ФОП ОСОБА_4 не було
понесено жодних витрат на
транспортування товару, придбаного у
свого контрагента, а відтак твердження
податкового органу про обов'язкову
наявність у позивача
товаросупровідних документів є
помилковим та не може свідчити про
безтоварність господарських операцій
в цілому.

З огляду вищевказане суд дійшов
висновку, що факт отримання позивачем
товарів підтверджується
документально, господарські операції
належним чином відображені у
бухгалтерському і податковому обліку
та в податковій звітності позивача.

Таким чином, зазначені обставини в акті
перевірки не є підставою для
позбавлення добросовісного платника
податків права на відшкодування ПДВ у
разі, якщо останній виконав усі
передбачені чинним законодавством
умови щодо отримання такого
відшкодування і має документальне
підтвердження розміру податкового
кредиту.

Згідно ч.1 ст.69 КАС України, доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Частиною 1 ст.70 КАС України встановлено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення про скасування податкового
повідомлення-рішення Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області від
13 травня 2013 року № , з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Відповідно до ст.200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції.

За таких підстав апеляційна скарга
підлягає залишенню без задоволення, а
постанова суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області
залишити без задоволення, а постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від "11"
листопада 2013 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)
В.Б.
Шидловський

судді: (підпис)
В.В. Євпак

(підпис)
М.М.
Капустинський

З оригіналом згідно: суддя
________________________________ В.Б. Шидловський

Повний текст cудового рішення
виготовлено "09" січня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам:
Житомирська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області м-н Перемоги,2,м.Житомир,10014