Справа № 816/6201/13-а
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

і м е н е м У к р а ї н и

15 січня 2014 рокум. ПолтаваСправа
№816/6201/13-а

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кукоби О.О.,

суддів - Гіглави О.В., Шевякова І.С.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Марченко О.Є.,

прокурора - Деряги О.Ю.,

та представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1,

від відповідачів - Міщенко Т.О., Каунова
М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, Полтавського міськрайонного
управління Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, Державної
санітарно-епідеміологічної служби
України, Експертної комісії з питань
встановлення та зміни розмірів
санітарно-захисних зон при Головному
державному санітарному лікарі України,
Інституту гігієни та медичної екології
ім. О.М. Марзєєва Академії медичних наук
України, головного державного
санітарного лікаря України
Пономаренка Анатолія Миколайовича,
треті особи без самостійних вимог на
предмет спору: прокуратура м. Полтави,
прокуратура Київського району м.
Полтави про визнання дій та
бездіяльності незаконними,
зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_4)
у жовтні 2013 року звернулася до суду з
позовом до Полтавської міської ради,
Київської районної в м. Полтаві ради,
Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, Полтавського міськрайонного
управління Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, Державної
санітарно-епідеміологічної служби
України, Українського державного
науково-дослідного інституту
проектування міст "Діпромісто", філії
Державного підприємства
"Спеціалізована державна експертна
організація - Центральна служба
Української державної будівельної
експертизи" у Полтавській області,
Експертної комісії з питань
встановлення та зміни розмірів
санітарно-захисних зон при Головному
державному санітарному лікарі України,
Інституту гігієни та медичної екології
ім. О.М. Марзєєва Академії медичних наук
України, треті особи: прокуратура м.
Полтави, прокуратура Київського району
м. Полтави про визнання дій та
бездіяльності незаконними,
зобов'язання вчинити певні дії,
визнання незаконними та скасування
рішень.

На момент розгляду адміністративної
справи по суті (судове засідання 15
січня 2014 року) предмет позову у даній
справі, з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог від 25
листопада 2013 року /т. І, а.с. 63-64/,
становив:

- визнати незаконною бездіяльності
органів владних повноважень
(відповідачів) - Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області та Полтавського
міськрайонного управління Головного
управління Держсанепідслужби у
Полтавській області в частині не
здійснення державного
санітарно-епідеміологічного нагляду
та контролю за дотриманням вимог
санітарного законодавства органами
виконавчої влади і органами місцевого
самоврядування м. Полтава та
підприємства, установами і
організаціями, що розташовані в
Супрунівському промисловому вузлі м.
Полтава, та не застосування
передбачених законодавством заходів
для припинення порушення санітарного
законодавства;

- визнати незаконною бездіяльності
Державної санітарно-епідеміологічної
служби України в частині не здійснення
контролю за діяльністю територіальних
органів Держсанепідслужби України в м.
Полтава;

- зобов'язати Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, Експертної комісії з питань
встановлення та зміни розмірів
санітарно-захисних зон при Головному
державному санітарному лікарі України
встановити підприємство, санітарна
зона якого поширилась на житлову
забудову та здійснити заходи по зміні
технології виробництва, що передбачає
зниження викидів шкідливих речовин в
атмосферу, його перепрофілювання або
закриття та провести передбачені
чинним законодавством заходи по
зменшенню санітарної зони до межі
житлової забудови згідно чинного
законодавства;

- зобов'язати Інституту гігієни та
медичної екології ім. О.М. Марзєєва
Академії медичних наук України після
усунення недоліків, допущених при
розробці та коригуванні містобудівної
документації Генерального плану м.
Полтава, перевірити на відповідність
чинному законодавству містобудівну
документацію Генерального плану м.
Полтава, якість проведення експертизи
містобудівної документації філією
Державного підприємства
"Спеціалізована державна експертна
організація - Центральна служба
Української державної будівельної
експертизи" у Полтавській області та
видати відповідний звіт.

Дані позовні вимоги ОСОБА_4 мотивувала
тим, що від мешканців будинку по
АДРЕСА_1 приховано факт розміщення
вказаного будинку у санітарній зоні
І-ІІІ класу шкідливості, в порушення
вимог чинного законодавства органами
Держсанепідслужби України не
вживалось жодних заходів по захисту
життя та здоров'я мешканців, у тому
числі неповнолітніх дітей, та
навколишнього природного середовища. З
огляду на викладене, позивач вважала,
що рішення про надання дозволу для
розміщення підприємства з шкідливими
умовами виробництва та встановлення
санітарної зони І-ІІІ класу
шкідливості, яка поширилась на житлову
забудову, були прийняті всупереч
приписів Конституції України. На думку
позивача, експертизу містобудівної
документації на коригування
генерального плану відповідачами
проведено неякісно, всупереч вимогам
Постанови Кабінету Міністрів України
"Про затвердження Порядку проведення
експертизи містобудівної
документації" від 25 травня 2011 року №548.
Звіт Державного підприємства
"Спеціалізована державна експертна
організація-Центральна служба
Української державної будівельної
експертизи" і, як наслідок, Генеральний
план м. Полтава не відповідає вимогам
Конституції України. Крім того, за
твердженням позивача, відповідачі
порушили чинне законодавство та її
особисті права на безпечне для життя і
здоров'я довкілля та, як наслідок, на
отримання земельної ділянки.

18 листопада 2013 року судом отримано
письмові заперечення Державної
санітарно-епідеміологічної служби
України проти позову /т. І, а.с. 110-112/. У
даних запереченнях відповідач
посилався на норми пунктів 3-5 Постанови
Кабінету Міністрів України "Про
затвердження Положення про державний
санітарно-епідеміологічний нагляд в
Україні" від 22 червня 1999 року №1109,
згідно з якими метою державного
санітарно-епідеміологічного нагляду є
запобігання, виявлення та припинення
порушень санітарного законодавства;
основними завданнями державного
санітарно-епідеміологічного нагляду є:
проведення державної
санітарно-епідеміологічної
експертизи; державний
санітарно-епідеміологічний нагляд
здійснюється головними державними
лікарями, їх заступниками, іншими
посадовими особами, а також установами
і закладами державної
санітарно-епідеміологічної служби у
порядку запобіжного та поточного
нагляду. Стверджував, що ні Державною
санітарно-епідеміологічної службою
України, ані її територіальними
органами жодним чином не порушувалися
права та законні інтереси саме ОСОБА_4

27 листопада 2013 року судом отримано
письмові заперечення Головного
управління Держсанепідслужби у
Полтавській області проти позову /т. І,
а.с. 115-116/. У наданих запереченнях
відповідач посилався на те, що
Супрунівський промвузол існує з 1962
року та саме з даного часу встановлено
відповідну санітарно-захисну зону
підприємств І-ІІІ класу шкідливості.
Зазначав, що ОСОБА_4 ні під час
особистого прийому громадян, ані
письмово (з відповідними листами,
заявами тощо) ні до Державної
санітарно-епідеміологічної служби
України, ані до Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, ані до Полтавського
міськрайонного управління Головного
управління Держсанепідслужби у
Полтавській області не зверталася.
Також відповідач звертав увагу суду на
те, що зміна розміру санітарно-захисної
зони для підприємств I-III класу
небезпеки, можлива лише за рішенням
головного державного санітарного
лікаря після експертизи відповідних
матеріалів та лише за заявою власника
підприємства чи уповноваженого ним
органу. За таких обставин, відповідач
стверджував, що Головним управлінням
Держсанепідслужби у Полтавській
області не порушувалася жодна вимога
санітарного законодавства України.

Полтавське міськрайонне управління
Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, Експертна комісія з питань
встановлення та зміни розмірів
санітарно-захисних зон при Головному
державному санітарному лікарі України,
Інститут гігієни та медичної екології
ім. О.М. Марзєєва Академії медичних наук
України, головний державний санітарний
лікар України Пономаренко Анатолій
Миколайович правом подання заперечень
проти позову чи письмових пояснень по
суті позовних вимог не скористалися.

Представник позивача в судовому
засіданні 15 січня 2014 року позовні
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити у повному обсязі.

Представники Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області у зазначеному судовому
засіданні проти позову заперечували,
просили суд відмовити у задоволенні
позовних вимог з підстав та мотивів,
наведених у письмових запереченнях
проти позову.

Прокурор проти задоволення позовних
вимог заперечував.

Полтавське міськрайонне управління
Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області надало до суду клопотання про
розгляд справи без участі його
уповноваженого представника.

Державна санітарно-епідеміологічна
служба України, Експертна комісія з
питань встановлення та зміни розмірів
санітарно-захисних зон при Головному
державному санітарному лікарі України,
Інститут гігієни та медичної екології
ім. О.М. Марзєєва Академії медичних наук
України, головний державний санітарний
лікар України Пономаренко Анатолій
Миколайович явку уповноважених
представників в судове засідання не
забезпечили, про дату, час та місце
судового розгляду справи
повідомлялися належним чином; причин
неявки в судове засідання не
повідомили.

Згідно з частиною четвертою статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Колегія суддів визнала за можливе
розглядати справу за даної явки
уповноважених представників сторін та
третіх осіб в судове засідання.

Заслухавши пояснення представників
сторін та прокурора, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, оцінивши докази, що мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, колегія
суддів встановила наступні факти та
відповідні до них правовідносини.

Колегією суддів встановлено, що
передумовою для звернення позивача до
суду є незгода останньої з рішенням
тридцять восьмої сесії шостого
скликання Київської районної в м.
Полтаві ради від 25 квітня 2013 року, яким
ОСОБА_4 відмовлено у виділенні
земельної ділянки площею 700 кв.м. для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1. Дане
рішення мотивовано тим, що згідно з
містобудівною документацією,
затвердженою рішенням двадцятої сесії
шостого скликання Полтавської міської
ради від 16 березня 2012 року, земельна
ділянка по зазначеній адресі
знаходиться на території садибної
забудови в санітарній зоні
підприємства І-ІІІ класу шкідливості
/т. І, а.с. 12/.

У межах розгляду даної
адміністративної справи правовій
оцінці підлягають доводи позивача про
невиконання/неналежне виконання
відповідачами вимог чинного
законодавства у сфері санітарного та
екологічного нормування територій,
державного
санітарно-епідеміологічного нагляду, а
також розроблення і затвердження
містобудівної документації
(Генерального плану м. Полтава
Полтавської області).

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам та правовідносинам, що
склалися між сторонами, колегія суддів
враховує наступне.

З приводу позовних вимог ОСОБА_4 до
Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, Полтавського міськрайонного
управління Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, Державної
санітарно-епідеміологічної служби
України, Експертної комісії з питань
встановлення та зміни розмірів
санітарно-захисних зон при Головному
державному санітарному лікарі України,
колегія суддів зазначає наступне.

Суспільні відносини, що виникають у
сфері забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя
урегульовані Законом України "Про
забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення"
від 24 лютого 1994 року №4004-XII, який
визначає відповідні права і обов'язки
державних органів, підприємств,
установ, організацій та громадян,
встановлює порядок організації
державної санітарно-епідеміологічної
служби і здійснення державного
санітарно-епідеміологічного нагляду в
Україні.

Як встановлено статтею 39
зазначеного Закону, державний
санітарно-епідеміологічний нагляд - це
діяльність органів державної
санітарно-епідеміологічної служби по
контролю за дотриманням юридичними та
фізичними особами санітарного
законодавства з метою попередження,
виявлення, зменшення або усунення
шкідливого впливу небезпечних
факторів на здоров'я людей та по
застосуванню заходів правового
характеру щодо порушників.

Основними завданнями цієї діяльності
є: нагляд за організацією і проведенням
органами виконавчої влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями та
громадянами санітарних і
протиепідемічних заходів; нагляд за
реалізацією державної політики з
питань профілактики захворювань
населення, участь у розробці та
контроль за виконанням програм, що
стосуються запобігання шкідливому
впливу факторів навколишнього
середовища на здоров'я населення;
нагляд за дотриманням санітарного
законодавства; проведення державної
санітарно-епідеміологічної
експертизи, гігієнічної регламентації
небезпечних факторів і видача дозволів
на їх використання.

Державний санітарно-епідеміологічний
нагляд здійснюється відповідно до
Положення про державний
санітарно-епідеміологічний нагляд в
Україні, що затверджується Кабінетом
Міністрів України, вибірковими
перевірками дотримання санітарного
законодавства за планами органів
державної санітарно-епідеміологічної
служби, а також позапланово залежно від
санітарної, епідемічної ситуації та за
заявами громадян.

Пунктом 5 Положення про державний
санітарно-епідеміологічний нагляд в
Україні, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 22
червня 1999 року №1109, передбачено, що
державний санітарно-епідеміологічний
нагляд здійснюється головними
державними санітарними лікарями, їх
заступниками, іншими посадовими
особами, а також установами і закладами
державної санітарно-епідеміологічної
служби у порядку запобіжного та
поточного нагляду.

Згідно з пунктом 6 цього ж Положення,
посадові особи державної
санітарно-епідеміологічної служби МОЗ
здійснюють нагляд у межах відповідних
адміністративних територій, на
транспорті та на інших об'єктах, а
посадові особи державної
санітарно-епідеміологічної служби
інших органів виконавчої влади - на
територіях, на які поширюється їх
діяльність, підпорядкованих їм
об'єктах, у підрозділах.

Відповідно до Державних санітарних
правил охорони атмосферного повітря
населених місць (від забруднення
хімічними та біологічними речовинами)
(ДСП-201-97), затверджених наказом
Міністерства охорони здоров'я України
від 09 липня 1997 року №201, майданчики, для
розміщення промислових підприємств,
окремих виробництв і інших об'єктів
повинні вибиратись з врахуванням
можливості створення
санітарно-захисних зон, розміри яких
визначаються класами виробництв у
відповідності з Державними
санітарними правилами планування та
забудови населених місць. Межі зони
повинні встановлюватись від крайнього
джерела викидів, шуму, вібрації,
ультразвуку, електромагнітних та
іонізуючих випромінювань, статичної
електрики на території проммайданчика
до межі найближчої існуючої чи
перспективної житлової забудови.
Достатність розмірів
санітарно-захисних зон перевіряється
за даними прогнозних розрахунків
очікуваного забруднення атмосферного
повітря, виконаних за діючими
методиками розрахунків розсіювання в
атмосфері шкідливих речовин, що
містяться у промислових викидах, а
також за результатами лабораторних
досліджень забруднення атмосферного
повітря в районах розміщення
аналогічних діючих об'єктів.

Представники Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області в судовому засіданні 15 січня 2014
року наголошували, що Супрунівський
промвузол, на території якого
розміщено земельну ділянку, право
власності на яку мав намір набути
позивач, існує з 1962 року та саме в той
час на відповідній території
встановлено санітарно-захисну зону
підприємств І-ІІІ класу шкідливості.

Так, незгода позивача із
діями/бездіяльністю відповідачів
пов'язана саме із відмовою у виділенні
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд земельної ділянки з
підстав, що дана земельна ділянка
знаходиться в межах санітарно-захисної
зони Супрунівського промвузла.

Колегія суддів вважає за доцільне
звернути увагу на те, що наказом
Міністерства охорони здоров'я України
від 19 червня 1996 року №173 затверджено
"Державні санітарні правила планування
та забудови населених пунктів", пункт
5.10 яких передбачає, що у
санітарно-захисних зонах не можна
допускати розміщення:

- житлових будинків з придомовими
територіями, гуртожитків, готелів,
будинків для приїжджих, аварійних
селищ;

- дитячих дошкільних закладів,
загальноосвітніх шкіл,
лікувально-профілактичних та
оздоровчих установ загального та
спеціального призначення зі
стаціонарами, наркологічних
диспансерів;

- спортивних споруд, садів, парків,
садівницьких товариств;

- охоронних зон джерел водопостачання,
водозабірних споруд та споруд
водопровідної розподільної мережі.

Основою для встановлення
санітарно-захисних зон є санітарна
класифікація підприємств, виробництв
та об'єктів.

Ширина санітарно-захисної зони
залежить від характеру і потужності
виробництва, досконалості
технологічних процесів, рівня
несприятливих чинників, рози вітрів,
застосування газо- і пилоочисних
пристроїв, наявності протишумових,
проти вібраційних і інших захисних
заходів. Згідно з санітарними нормами
промислові підприємства, теплові й
атомні електростанції,
санітарно-технічні споруди й інші
об'єкти розділені на 5 класів: для
об'єктів І класу ширина
санітарно-захисної зони повинна бути
не менше 1000 м, II - 500 м, III - 300 м, IV - 100 м, V -
50 м.

Як зазначали в судовому засіданні
представники Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, при головному державному
санітарному лікарі України створено
експертну комісію з питань
встановлення та зміни розмірів
санітарно-захисних зон. Засідання
Експертної комісії проводяться на базі
Державної установи "Інститут гігієни
та медичної екології ім. О.М. Марзєєва
Академії медичних наук України" -
головної наукової установи державної
санітарно-епідеміологічної служби
України з питань гігієни. При цьому,
відповідна експертиза проводиться за
зверненням замовника до головного
державного санітарного лікаря України.

Основним завданням Експертної комісії
є комплексний розгляд проектної
документації з встановлення та зміни
розмірів санітарно-захисних зон
підприємств та виробництв І-ІІІ класу
небезпеки і прийняття узгоджених
рішень.

Експертна комісія за результатами
розгляду матеріалів приймає рішення
про результати робіт для потреб
державної санітарно-епідеміологічної
експертизи (погодження чи не
погодження). Підготовлені, за
результатами звіту Експертної комісії,
проекти висновків державної
санітарно-епідеміологічної
експертизи, надаються головному
державному санітарному лікарю України
на затвердження.

Положенням про експертну комісію
з питань встановлення та зміни
розмірів санітарно-захисних зон при
Головному державному санітарному
лікарі України, затвердженим наказом
Міністерства охорони здоров'я України
від 03 березня 2010 року №187, визначено, що
зміна розміру санітарно-захисних зон
для підприємств I-III класу небезпеки,
можлива лише за рішенням Головного
державного санітарного лікаря після
експертизи відповідних матеріалів та
лише за заявою власника підприємства
чи уповноваженого ним органу.

Зважаючи на вищенаведений законодавчо
визначений порядок дій відповідача у
спірних відносинах, колегія суддів
дійшла висновку про необґрунтованість
та безпідставність позовних вимог
ОСОБА_4 до Експертної комісії з питань
встановлення та зміни розмірів
санітарно-захисних зон про
зобов'язання провести передбачені
чинним законодавством заходи по
зменшенню санітарної зони до межі
житлової забудови.

Окрім того, згідно зі статтею 4 Закону
України "Про забезпечення санітарного
та епідемічного благополуччя
населення" громадяни мають право на:
участь у розробці, обговоренні та
громадській експертизі проектів
програм і планів забезпечення
санітарного та епідемічного
благополуччя населення, внесення
пропозицій з цих питань до відповідних
органів; відшкодування шкоди, завданої
їх здоров'ю внаслідок порушення
підприємствами, установами,
організаціями, громадянами
санітарного законодавства; достовірну
і своєчасну інформацію про стан свого
здоров'я, здоров'я населення, а також
про наявні та можливі фактори ризику
для здоров'я та їх ступінь.

Законодавством України громадянам
можуть бути надані й інші права щодо
забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя.

Враховуючи викладене, варто зазначити,
що суду не надано доказів відмови
ОСОБА_4 приймати участь у громадській
експертизі проектів програм і планів
забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення.
Так само, позивачем не надано доказів
внесення пропозицій з цих питань до
відповідних органів чи відмови
відповідачів у наданні ОСОБА_4 у
наданні інформації про наявні та
можливі фактори ризику для здоров'я та
їх ступінь.

У судовому засіданні 15 січня 2014 року на
запитання головуючого судді про те, чи
зверталася ОСОБА_4 з будь-якими заявами
стосовно спірних відносин до когось з
відповідачів чи третіх осіб
представник позивача зазначив, що
відповідні звернення позивачем не
здійснювалися.

З огляду на викладене, колегія суддів
звертає увагу на наступне.

Частина друга статті 55 Конституції
України проголошує, що кожному
гарантується право на оскарження в
суді рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, посадових і
службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні
від 25 листопада 1997 року №6-зп (у справі
за конституційним зверненням
громадянки ОСОБА_7 щодо офіційного
тлумачення частини другої статті 55
Конституції України та статті 248-2
Цивільного процесуального кодексу
України (справа громадянки ОСОБА_7 щодо
права на оскарження в суді
неправомірних дій посадової особи))
зазначив: "частину другу статті 55
Конституції України необхідно
розуміти так, що кожен громадянин
України, іноземець, особа без
громадянства має гарантоване державою
право оскаржити в суді загальної
юрисдикції рішення, дії чи
бездіяльність будь-якого органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія
чи бездіяльність порушують їхні права
і свободи або перешкоджають здійсненню
цих прав і свобод, а тому потребують
правового захисту в суді.".

Тобто, умовою для звернення особи до
суду з позовом щодо оскарження рішення,
дії чи бездіяльність будь-якого органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб таких органів є наявність у
позивача переконання в порушенні його
прав або свобод чи в існуванні перешкод
у здійсненні цих прав.

У свою чергу, порушенням суб'єктивного
права особи є створення будь-яких
перепон у реалізації нею такого права,
що унеможливлюють одержання особою
того, на що вона може розраховувати в
разі належної поведінки зобов'язаної
особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення
права особи є зміна стану суб'єктивних
прав та обов'язків такої особи, тобто
припинення чи неможливість реалізації
її права та/або виникнення додаткового
обов'язку.

При цьому, виходячи з наведених вище
положень частини другої статті 55
Конституції України, особа-позивач на
власний розсуд визначає, чи порушені її
права рішеннями, дією або
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень.

Водночас, задоволення відповідних
вимог особи можливе лише в разі
об'єктивної наявності порушення, тобто
встановлення, що рішення, дія або
бездіяльність протиправно породжують,
змінюють або припиняють права та
обов'язки у сфері публічно-правових
відносин.

З огляду на викладене, колегія суддів
звертає увагу на те, що позивачем у
даній справі не надано суду належних
доказів, які підтверджували б факт
порушення його прав, свобод та
інтересів саме діями, рішеннями або
бездіяльністю безпосередньо
відповідачів.

Крім того, як визначено частиною другою
статті 24 Закону України "Про охорону
атмосферного повітря", якщо внаслідок
порушення встановлених меж та режиму
санітарно-захисних зон виникає
необхідність у відселенні жителів,
виведенні з цих зон об'єктів
соціального призначення або
здійсненні інших заходів,
підприємства, установи, організації та
громадяни - суб'єкти підприємницької
діяльності, місцеві органи виконавчої
влади, органи місцевого самоврядування
повинні вирішувати питання про
фінансування необхідних робіт і
заходів та строки їх реалізації.

Тобто, питання відселення жителів
з території санітарно-захисних зон
підприємств відноситься до
компетенції місцевих органів
виконавчої влади і органів місцевого
самоврядування та не поширюються на
повноваження відповідачів.

Окрім того, з аналізу норм Закону
України "Про забезпечення санітарного
та епідемічного благополуччя
населення", Положення про Державну
санітарно-епідеміологічну службу
України, Положення про Головне
управління Держсанепідслужби у
Полтавській області колегія суддів
дійшла висновку про те, що встановлення
підприємства, санітарно-захисна зона
якого поширилась на житлову забудову
не відноситься до повноважень
Державної санітарно-епідеміологічної
служби України чи її територіальних
органів. А здійснення заходів по зміні
технології виробництва та
перепрофілювання підприємства може
носити лише рекомендаційний характер.

В силу частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно із частиною першою статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів /частина перша статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України/.

Частиною першою статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування.

У відповідності до частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до приписів статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, що знайшли своє
відображення у статті 55 Конституції
України та статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожному гарантовано право на
звернення до суду за захистом своїх
прав і свобод.

Таким чином, позивач, вважаючи що
відповідачами порушено його права у
сфері публічно-правових відносин,
скористався своїм правом на звернення
до адміністративного суду з даним
позовом і його право на таке звернення
жодним чином не може бути обмежено.

Водночас, колегія суддів зазначає, що
передумовою для судового захисту в
порядку адміністративного судочинства
є саме фактична наявність порушень
прав особи-позивача з боку суб'єкта
владних повноважень.

У даному випадку, відповідачами в
повному обсязі доведено, що у спірних
відносин їх діяльність відбувається на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Натомість, позивачем, в обґрунтування
позовних вимог, не надано належних
доказів, що свідчили б про порушення
відповідачами вимог чинного
законодавства України.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_4 в частині
позовних вимог до Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, Полтавського міськрайонного
управління Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, Державної
санітарно-епідеміологічної служби
України, Експертної комісії з питань
встановлення та зміни розмірів
санітарно-захисних зон при Головному
державному санітарному лікарі України.

Щодо позовних вимог про зобов'язання
Інституту гігієни та медичної екології
ім. О.М. Марзєєва Академії
медичних наук України після усунення
недоліків, допущених при розробці та
коригуванні містобудівної
документації Генерального плану м.
Полтава, перевірити на відповідність
чинному законодавству містобудівну
документацію Генерального плану м.
Полтава, якість проведення експертизи
містобудівної документації філією
Державного підприємства
"Спеціалізована державна експертна
організація - Центральна служба
Української державної будівельної
експертизи" у Полтавській області та
видати відповідний звіт, колегія
суддів зазначає, що зазначені вимоги
звернуті на майбутнє та обумовлені
настанням певних подій.

Водночас, судове рішення в
адміністративній справі має бути
наслідком чинного правового
регулювання та спрямовано на
відновлення порушених прав, свобод чи
інтересів. Виходячи із змісту
законодавства воно не може регулювати
суспільні відносини на майбутнє.

Оскільки на момент розгляду даної
справи у суду відсутні підстави
вважати, що відповідачі будуть
ухилятися від виконання своїх
обов'язків у разі настання відповідних
обставин, позовні вимоги у даній
частині задоволенню не підлягають.

А відтак, у задоволенні позову ОСОБА_4
необхідно відмовити повністю.

Зважаючи на приписи статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судові витрати, понесені
позивачем, стягненню на користь
останнього не підлягають.

Щодо перебування справи у провадженні
суду понад строк, визначений частиною
першою статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів звертає увагу
на наступне.

Конституційний Суд України в рішенні
від 13 грудня 2011 року (справа №17-рп/2011)
визначив, що вжиття заходів для
прискорення процедури розгляду справ є
обов'язком не тільки держави, а й осіб,
які беруть участь у справі. Зокрема,
Європейський суд з прав людини в
рішенні від 7 липня 1989 року у справі
"Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти
Іспанії" зазначив, що заявник
зобов'язаний демонструвати готовність
брати участь на всіх етапах розгляду,
що стосуються безпосередньо його,
утримуватися від використання
прийомів, які пов'язані із зволіканням
у розгляді справи, а також максимально
використовувати всі засоби
внутрішнього законодавства для
прискорення процедури слухання.

Так, розгляд даної адміністративної
справи неодноразово відкладався у
зв'язку з неявкою в судове засідання
належним чином повідомлених позивача
та/або представника позивача (без
надання до суду доказів поважності
причин такої неявки) та необхідність
залучення до участі у справі належних
відповідачів.

Керуючись статтями 2, 7-11, 69-71, 86, 122, 128,
158-163 Кодексу адміністративного
судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_4 до Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, Полтавського міськрайонного
управління Головного управління
Держсанепідслужби у Полтавській
області, Державної
санітарно-епідеміологічної служби
України, Експертної комісії з питань
встановлення та зміни розмірів
санітарно-захисних зон при Головному
державному санітарному лікарі України,
Інституту гігієни та медичної екології
ім. О.М. Марзєєва Академії медичних наук
України, головного державного
санітарного лікаря України
Пономаренка Анатолія Миколайовича,
треті особи без самостійних вимог на
предмет спору: прокуратура м.
Полтави, прокуратура Київського району
м. Полтави про визнання дій та
бездіяльності незаконними,
зобов'язання вчинити певні дії
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання її
копії з одночасним надісланням копії
апеляційної скарги до суду апеляційної
інстанції.

Повний текст постанови складено 20
січня 2014 року.

Головуючий суддя
О.О. Кукоба

суддя
О.В. Гіглава

суддя
І.С. Шевяков