Справа № 2а-5775/9/1370
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/77174/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Дрогобицького
міськрайонного центру зайнятості про
визнання бездіяльності незаконною,
касаційне провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Дрогобицького
міськрайонного центру зайнятості на
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14
листопада 2012 року, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до Дрогобицького
міськрайонного центру зайнятості про
визнання бездіяльності незаконною.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 02 листопада
2009 року, в задоволенні позову ОСОБА_3
було відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від
14 листопада 2012 року позовні вимоги
ОСОБА_3 було задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції у справі,
Дрогобицький міськрайонний центр
зайнятості звернувся з касаційною
скаргою, в якій просить рішення суду
апеляційної інстанції скасувати, а
рішення суду першої інстанції залишити
в силі, посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 220 КАС
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з ч. 3 ст. 159 КАС України
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що ОСОБА_3 є фізичною
особою-підприємцем, зареєстрований
виконавчим комітетом Бориславської
міської ради Львівської області 23.07.2000
року, що підтверджується копією
Свідоцтва про державну реєстрацію
серії НОМЕР_1, номер запису про
включення відомостей про фізичну
особу-підприємця до ЄДРПОУ № 0001068.

Найманий працівник ОСОБА_4, яка
працевлаштована у позивача з
10 жовтня 2005 року, перебувала на обліку у
Дрогобицькому міськрайонному центрі
зайнятості відповідно до Закону
України «Про зайнятість населення».

28 серпня 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
Дрогобицького міськрайонного центру
зайнятості з письмовим зверненням про
надання йому необхідної інформації -
ознайомлення з особовою справою
найманого працівника ОСОБА_4, що
перебувала у центрі зайнятості на
обліку та яка працює у позивача, з
видачею копій необхідних документів.
До звернення було додано заяву ОСОБА_4
від 24 серпня 2009 року, зі змісту якої
остання надає дозвіл ОСОБА_3 на
отримання усіх необхідних даних та
необхідної інформації щодо неї.

Таким чином, в позивача була згода від
особи про отримання щодо неї
інформації у відповідача, яка була
оформлена заявою ОСОБА_4 від 24.08.2009 року.

Дрогобицький міськрайонний центр
зайнятості листом № 3430/06 від
01 вересня 2009 року відмовив позивачу у
наданні інформації, оскільки заява
ОСОБА_4 від 24 серпня 2009 року щодо
надання певних повноважень ОСОБА_3 не
була нотаріально завірена, а запитана
інформація щодо ОСОБА_4 є
конфіденційною.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Конституції
України, не допускається збирання,
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Статтею 23 Закону України «Про
інформацію» (далі по тексту - Закону)
встановлено, що інформація про особу -
це сукупність документованих або
публічно оголошених відомостей про
особу. Джерелами документованої
інформації про особу є видані на її ім'я
документи, підписані нею документи, а
також відомості про особу зібрані
державними органами влади та органами
місцевого самоврядування в межах своїх
повноважень.

Згідно зі ст. 30 Закону, конфіденційна
інформація - це відомості, які
знаходяться у володінні, користуванні
або розпорядженні окремих фізичних чи
юридичних осіб і поширюються за їх
бажанням відповідно до передбачених
ними умов.

Статтею 31 Закону встановлено, що
державні органи та організації, органи
місцевого і регіонального
самоврядування, інформаційні системи
яких вміщують інформацію про громадян,
зобов'язані надавати її безперешкодно
і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона
стосується, крім випадків,
передбачених законом, а також вживати
заходів щодо запобігання
несанкціонованому доступу до неї. У
разі порушень цих вимог Закон гарантує
захист громадян від завданої їм шкоди
використанням такої інформації.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України щодо офіційного
тлумачення статей 3, 23, 31, 47, 48 Закону
України «Про інформацію», частину
четверту статті 23 Закону слід розуміти
так, що забороняється не лише збирання,
а й зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її попередньої згоди,
крім випадків, визначених законом, і
лише в інтересах національної безпеки,
економічного добробуту, прав та свобод
людини. До конфіденційної інформації,
зокрема, належать свідчення про особу
(освіта, сімейний стан, релігійність,
стан здоров'я, дата і місце народження,
майновий стан та інші персональні
дані).

З врахуванням вищевикладеного та норм
Закону України «Про інформацію», а
також беручи до уваги рішення
Конституційного Суду України щодо
офіційного тлумачення статей 3, 23, 31, 47, 48
Закону України «Про інформацію»,
колегія суддів погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції,
що законодавством не передбачено
нотаріального посвідчення згоди
(дозволу) на отримання інформації щодо
особи. Отже, заяву ОСОБА_4 слід розуміти
як згоду (дозвіл) останньої на
отримання усіх необхідних даних та
необхідної інформації щодо неї.

Враховуючи вищевикладене, а також
те, що постанова суду першої інстанції
скасована апеляційним судом, а в справі
ухвалено нове законне рішення, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу слід
залишити без задоволення, а постанову
суду апеляційної інстанції залишити
без змін, оскільки вона прийнята з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана правильно, а
доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують.

Керуючись статтею 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Дрогобицького
міськрайонного центру зайнятості
залишити без задоволення, а постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14 листопада
2012 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: