Справа № 819/3316/13-а
Суддя: Хрущ В. Л.
Дата ухвалення: 2014-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 819/3316/13-a

"09" січня 2014 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Хрущ
В. Л.,

за участю:

секретаря
судового засідання
Мельника А.А.,

прокурора - Гусак Л. О.,

представника відповідача -
Михайлюка Ю. Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Тернополі
справу за адміністративним позовом
Прокурора Тернопільського району до
Тернопільської районної ради
Тернопільської області про визнання
протиправним та скасування рішення
Тернопільської районної ради
Тернопільської області від 02 грудня 2013
року №349 «Про звернення депутатів
Тернопільської районної ради», -

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Тернопільського району
Тернопільської області (надалі -
прокурор, позивач) звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Тернопільської районної ради
Тернопільської області про скасування
рішення ради від 02 грудня 2013 року №349
«Про звернення депутатів
Тернопільської районної ради».

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
проведеною перевіркою у порядку
нагляду за додержанням і застосуванням
законів в Тернопільській районній раді
встановлено, що рішення Тернопільської
районної ради від 02.12.2013 №349 «Про
звернення депутатів Тернопільської
районної ради» - є незаконним та таким,
що суперечить вимогам чинного
законодавства, порушує конституційні
засади місцевого самоврядування.

У ході розгляду справи судом було
вирішено заяву, яка надійшла до суду
від депутата Тернопільської районної
ради - Лихого Б. П. При цьому, за згодою
представників позивача та відповідача,
судом було також заслухано усні
пояснення самого депутата - з приводу
порушеного у вказаній заяві питання
про необхідність залучення його до
участі у справі в якості третьої особи.

Однак, процесуальною ухвалою суду від
09.01.2014 року, занесеною секретарем до
журналу судового засідання, - в
задоволенні вказаної заяви депутата
Тернопільської районної ради Лихого Б.
П.,- відмовлено, зважаючи на те, що
надане йому законом як депутату право
на участь у прийнятті оскаржуваного
рішення №349, на порушення якого при
звернення прокурора до суду із даним
позовом, посилається заявник, - ним
було реалізоване при прийнятті цього
рішення на засіданні сесії районної
ради 02.12.2013 року, при цьому, таке його
право не оспорюється та під сумнів не
ставиться, не є безпосереднім
предметом спору у даній справі, а тому
посилання на порушення такого його
права саме у ході розгляду даної
справи - визнано судом
необґрунтованими.

У судовому засіданні прокурор позовні
вимоги підтримала з підстав, наведених
в позові, просила позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.
Посилаючи на підстави, наведені в
позові, зазначила, що при прийнятті
оспорюваного рішення, відповідачем,
який в межах своєї компетенції
уповноважений вирішувати лише питання
місцевого значення (відповідної
територіальної громади), - не було
враховано відсутності в нього
компетенції на звернення до Верховної
Ради України з приводу розгляду та
прийняття законопроектів. Крім того,
прокурор зазначила, що при прийнятті
вказаного вище рішення відповідачем
порушено вимоги Закону України «Про
доступ до публічної інформації»,
оскільки оспорюване рішення прийнято
без його попереднього оприлюднення у
визначений законом термін.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти задоволення позову -
заперечував, та, посилаючись на
викладене у поданих суду письмових
запереченнях, зазначав, що районна рада
та її депутати прийняли оскаржуване
рішення - як представники
територіальної громади та виборців,
керуючись принципом народного
волевиявлення, оскільки депутати
Тернопільської районної ради вправі на
підставі статті 40 Конституції України
та статті 13 Закону України "Про статус
депутатів місцевих рад" звертатися із
колективними зверненнями в тому числі
і до Верховної Ради України. Дії,
діяльність чи бездіяльність районної
ради при прийнятті рішення
прокуратурою району не доведена, а
прийняття рішення не суперечить
законам України що регулюють дані
питання, та Конституції України. З
врахуванням наданих суду пояснень,
представник відповідача просив суд
відмовити в задоволенні позову
прокурора.

Крім пояснень представників позивача
та відповідача, судом було досліджено
письмові докази, наявні у матеріалах
справи.

Заслухавши пояснення учасників
адміністративного процесу, дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступні обставини.

02.12.2013 року на вісімнадцятій сесії
Тернопільської районної ради прийнято
рішення №349 «Про звернення депутатів
Тернопільської районної ради»,
відповідно до якого рада вирішила
звернутися до Верховної Ради України з
вимогою невідкладного розгляду та
прийняття проекту Закону України «Про
порядок імпічменту Президента
України», ініціатором якого є народні
депутати Яценюк А.П., Кличко В.В.,
Тягнибок О.Я.

Як вбачається з преамбули
вищенаведеного рішення, воно прийнятно
з врахуванням звернення фракцій ВО
«Батьківщина» та ВО «Свобода».

06.12.2013 року Прокурором Тернопільського
району винесено постанову, згідно якої
постановлено: «Провести перевірку в
порядку нагляду за додержанням і
застосуванням законів в
Тернопільській районній раді при
прийнятті 02.12.2013 року щодо
суспільно-політичної ситуації в
Україні.

Таким чином, предметом перевірки
прокурора були всі рішення ради,
прийняті нею 02.12.2013 року.

Копія вказаної постанови була вручена
уповноваженій особі районної ради -
начальнику юридичного відділу.

За наслідками виявлених під час
перевірки порушень закону, без
внесення подання, прокурор
Тернопільського району звернувся до
суду з даним позовом, в якому порушив
питання щодо визнання незаконним та
скасування вищезазначеного рішення
районної ради №349 «Про звернення
депутатів Тернопільської районної
ради».

Перевіривши матеріали справи,
розглянувши доводи, наведені
сторонами, та надавши їм належну
правову оцінку, проаналізувавши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, у їх сукупності, суд вважає, що
позовні вимоги прокурора підлягають
задоволенню, - з огляду на наступне.

Що стосується повноважень позивача на
звернення до суду, суд зазначає, що
нагляд за додержанням і застосуванням
законів, зокрема, відповідністю актів,
які видаються всіма органами,
підприємствами, установами,
організаціями та посадовими особами,
вимогам Конституції України та чинним
законам здійснює прокуратура
відповідно до пункту 9 розділу XV
«Перехідні положення» Конституції
України та Закону України «Про
прокуратуру».

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 19
Закону України «Про прокуратуру»,
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів є, зокрема,
відповідність актів, що видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам.

Відповідно до статті 121 Конституції
України на прокуратуру покладається
представництво інтересів держави в
суді у випадках, передбачених законом.

Пунктом 2 частини 5 статті 23 Закону
України «Про прокуратуру» передбачено,
що прокурор, без внесення подання, може
звернутися до суду щодо визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень.

Відтак, прокурор в межах повноважень, у
порядку та в спосіб, передбачений
законом, провівши, на підставі
відповідної постанови у порядку
нагляду перевірку за додержанням і
застосуванням законів відповідачем, та
діючи як посадова особа органу
державної влади, - звернувся до
Тернопільського окружного
адміністративного суду з даним
адміністративним позовом, набувши
статусу позивача та оскарживши рішення
відповідача, яке він вважає
незаконними.

При вирішенні позовних вимог, оцінюючи
правомірність рішення відповідача як
суб'єкта владних повноважень на
відповідність критеріям, закріпленим у
частині третій статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, які, хоч і адресовані суду, але
одночасно є і вимогами для суб'єкта
владних повноважень, певною мірою
відображаючи принципи
адміністративної процедури, якої
повинні дотримуватися при реалізації
дискреційних повноважень владні
суб'єкти, - суд вважає за необхідне
звернути увагу на наступні положення
чинного законодавства.

Відповідно до статті 5 Конституції
України народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування.

З наведеного конституційного
положення, у системному взаємозв'язку з
положеннями статті 6 Конституції
України про те, що державна влада в
Україні здійснюється на засадах її
поділу на законодавчу, виконавчу та
судову, випливає, що органи місцевого
самоврядування - не є органами
державної влади, а місцеве
самоврядування - слід розглядати як
форму здійснення народом влади, яка
визнається і гарантується в Україні,
згідно зі статтею 7 Конституції
України.

Стаття 40 Конституції України визначає
місцеве самоврядування як право
територіальної громади- жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи, районні та обласні ради.

Такому конституційному змісту
інституту місцевого самоврядування
властиві принаймні дві найважливіші
ознаки: самостійність територіальної
громади і органів місцевого
самоврядування у вирішенні певного
кола питань, а також те, що предметами
відання місцевого самоврядування є не
будь-які питання суспільного життя, а
питання - саме місцевого значення,
тобто такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних
громад. Перелік таких питань визначено
у Конституції України та Законі
України «Про місцеве самоврядування в
Україні».

Саме таку політико-правову природу
органів місцевого самоврядування
визначив Конституційний Суд України у
своєму Рішенні від 26 березня 2002 року
(пункти 4, 5 мотивувальної частини
Рішення від 26 березня 2002 року N 6-рп/2002 у
справі про охорону трудових прав
депутатів місцевих рад).

Компетенція органів місцевого
самоврядування визначена Конституцією
України, Законом України «Про місцеве
самоврядування в України» та іншими
законами.

Так, гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, районні та обласні
ради і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Конституції
України.

Зокрема, відповідно до статті 143
Конституції України - обласні та
районні ради затверджують програми
соціально-економічного та культурного
розвитку відповідних областей і
районів та контролюють їх виконання;
затверджують районні і обласні
бюджети, які формуються з коштів
державного бюджету для їх відповідного
розподілу між територіальними
громадами або для виконання спільних
проектів та з коштів, залучених на
договірних засадах з місцевих бюджетів
для реалізації спільних
соціально-економічних і культурних
програм, та контролюють їх виконання;
вирішують інші питання, віднесені
законом до їхньої компетенції.

Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» - визначає,
зокрема, систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування.

Главою VI вищезазначеного Закону
встановлені повноваження районних і
обласних рад.

Стаття 43 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» містить
перелік ряду питань, які підлягають
розгляду виключно на пленарних
засіданнях районної, обласної ради, до
яких, як правило, включено найважливіші
питання місцевого значення, розгляд і
вирішення яких не може бути делеговано
іншим органам.

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З аналізу вказаних конституційних
положень слідує, що районні ради, як
органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, відтак, - на пленарних
засіданнях районних рад можуть
розглядатись і вирішуватись лише
питання, віднесені до їх відання
Конституцією України, Законом України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
та іншими законами.

Тобто, компетенція районних рад є
правовою формою виразу їх функцій, вона
водночас служить і правовим засобом їх
реалізації.

Таким чином, зважаючи на те, що
компетенція районних рад є правовою
формою виразу їх функцій, та водночас
служить і правовим засобом їх
реалізації, - то при здійсненні своїх
повноважень такий орган місцевого
самоврядування повинен керуватись
принципом «дозволено те, що дозволено
законом».

Дослідивши та оцінивши кожен пункт
переліку питань, які віднесені до
виключної компетенції районної ради,
та, зокрема, співставивши дані норми з
предметом позову, суд приходить до
висновку, що у переліку питань
виключної компетенції, які вирішуються
на пленарних засіданнях районної ради,
в Законі України «Про місцеве
самоврядування в Україні» - відсутнє
таке питання, як вирішення та прийняття
рішення по «заяві депутатів» чи
«зверненню депутатів».

Так, відповідно до пункту 9 статті 43
вказаного закону, - районній раді
належать повноваження щодо розгляду
запитів депутатів, прийняття рішень по
них.

Разом з тим, слід зазначити, що поняття
«запиту депутатів» та, відповідно,
прийняття рішень по них, - не є
тотожніми поняттям «заяви депутатів»
чи «звернення депутатів».

Поряд з цим, визначення та порядок
розгляду депутатських звернень,
запитів депутата в органах місцевого
самоврядування регламентовано Законом
України «Про статус депутатів місцевих
рад».

Так, відповідно до частини 1 статті 13
Закону України «Про статус депутатів
місцевих рад», депутатське звернення -
викладена в письмовій формі вимога
депутата місцевої ради з питань,
пов'язаних з його депутатською
діяльністю, до місцевих органів
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування та їх посадових осіб, а
також керівників правоохоронних та
контролюючих органів, підприємств,
установ та організацій незалежно від
форми власності, розташованих на
території відповідної ради, здійснити
певні дії, вжити заходів чи дати
офіційне роз'яснення з питань,
віднесених до їх компетенції.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про
статус депутатів місцевих рад»
встановлено, що місцеві органи
виконавчої влади, органи місцевого
самоврядування та їх посадові особи, а
також керівники правоохоронних та
контролюючих органів, підприємств,
установ та організацій незалежно від
форми власності, розташованих на
території відповідної ради, до яких
звернувся депутат місцевої ради,
зобов'язані у десятиденний строк
розглянути порушене ним питання та
надати йому відповідь, а в разі
необхідності додаткового вивчення чи
перевірки дати йому відповідь не
пізніш як у місячний строк.

Згідно з положеннями частини 5 статті 13
Закону України «Про статус депутатів
місцевих рад»- у разі невдоволення
результатами розгляду свого звернення
або ухилення посадовими особами від
вирішення порушеного питання, депутат
місцевої ради має право внести
депутатський запит відповідно до
статті 22 Закону України «Про статус
депутатів місцевих рад»

Так, частиною 1 статті 21 Закону України
«Про статус депутатів місцевих рад»
надано визначення поняттю
«депутатський запит», згідно якого - це
підтримана радою вимога депутата
місцевої ради до посадових осіб ради і
її органів, сільського, селищного,
міського голови, керівників
підприємств, установ і організацій
незалежно від форми власності, які
розташовані або зареєстровані на
відповідній території, а депутат
міської (міста обласного значення),
районної, обласної ради - також до
голови місцевої державної
адміністрації, його заступників,
керівників відділів і управлінь з
питань, які віднесені до відання ради.

Відповідно до частини 2 вказаної статті
під поняттям «депутатське запитання» -
розуміється засіб одержання депутатом
місцевої ради інформації або
роз'яснення з тієї чи іншої проблеми.
Відповідь на запитання може бути
оголошено на сесії ради або дано
депутату місцевої ради в
індивідуальному порядку. Запитання не
включається до порядку денного сесії,
не обговорюється і рішення по ньому не
приймається.

Статтею 22 Закону України «Про статус
депутатів місцевих рад» визначено
порядок розгляду депутатського запиту.

Так, згідно з положеннями наведеної
статті - депутатський запит може бути
внесений депутатом місцевої ради або
групою депутатів попередньо, або на
пленарному засіданні ради у письмовій
чи усній формі. Запит підлягає
включенню до порядку денного
пленарного засідання ради.

Депутатський запит обговорюється у
разі необхідності на пленарному
засіданні місцевої ради.

Рада може зобов'язати відповідний
орган подати у встановлений нею строк
звіт про виконання рішення по запиту
депутата місцевої ради.

Орган або посадова особа, до яких
звернуто депутатський запит,
зобов'язані у встановлений радою строк
дати офіційну письмову відповідь на
нього відповідній раді і депутату
місцевої ради. Якщо запит з об'єктивних
причин не може бути розглянуто у
встановлений радою строк, то орган або
посадова особа зобов'язані письмово
повідомити раді та депутатові місцевої
ради, який вніс запит, і запропонувати
інший строк, який не повинен
перевищувати один місяць з дня
одержання запиту. Відповідь на запит у
разі необхідності розглядається на
пленарному засіданні ради.

Депутат місцевої ради має право дати
оцінку відповіді на свій депутатський
запит. За результатами відповіді на
депутатський запит може бути проведено
обговорення, якщо на цьому наполягає не
менше 1/4 присутніх на засіданні
депутатів місцевої ради. Посадових
осіб, до яких звернуто запит, своєчасно
інформують про дату та час обговорення
відповіді на запит радою. Вони або
уповноважені ними особи мають право
бути присутні на цьому засіданні ради.

При цьому, відповідне рішення рада
приймає - за результатами розгляду
відповіді на депутатський запит .

Тобто, законодавцем розмежовуються
поняття «депутатське звернення»,
«депутатський запит», «депутатське
запитання», відтак, - вони не є
тотожними за своєю правовою природою
та юридичними наслідками їх
реалізації.

Як встановлено в судовому засіданні,
орган місцевого самоврядування -
Тернопільська районна рада шостого
скликання, на другому пленарному
засідання вісімнадцятої сесії
прийняла сформований текст звернення
до Верховної Ради України (заяву)
депутатів Тернопільської районної
ради, які є головами фракцій ВО
«Свобода» та ВО «Батьківщина» в
Тернопільській районній раді, - з
вимогою невідкладного розгляду та
прийняття проекту Закону України «Про
порядок імпічменту Президента
України», ініціатором якого є народні
депутати Яценюк А.П., Кличко В.В.,
Тягнибок О.Я.

Однак, враховуючи положення частини 2
статті 19 Конституції України, - суд
приходить до висновку, що чинне
законодавство не вимагає здійснення
додаткових процедур для направлення
депутатського звернення (схвалення
тощо).

В той же час, у випадку реалізації
депутатських повноважень шляхом
направлення депутатського звернення, -
таке звернення надсилається
безпосередньо адресатам, а не
виноситься на голосування, оскільки
схвалення звернення депутатів - не
належить до компетенції районної ради.

З врахуванням вищенаведених доводів,
судом не приймаються до уваги
твердження відповідача з приводу того,
що Тернопільська районна рада,
реалізуючи принцип народного
волевиявлення, вправі була приймати
рішення за наслідками розгляду
звернення депутатів.

Такі висновки суду кореспондуються з
приписами статті 13 Закону України «Про
статус депутатів місцевих рад».

При цьому, як видно із вищезазначеного,
при вирішенні даного спору, - суд жодним
чином не заперечує права на звернення
депутатів районної ради до органів
державної влади на підставі статті 40
Конституції України та статті 13 Закону
України «Про статус депутатів місцевих
рад», однак, звертає увагу на те, що
реалізація такого права - повинна
здійснюватись ними самостійно, і
будь-якого погодження з відповідною
радою, згідно з вимогами Закону - не
передбачає.

В той же час, недотримання зазначених
вимог може призвести до порушення прав
депутатів, гарантованих Законом
України «Про статус депутатів місцевих
рад».

Окрім того, необхідно також звернути
увагу на те, що у чинному законодавстві
України відсутній і закон, який би
визначав компетенцію районної ради
можливості звернення до Верховної
Ради України з вимогами про
невідкладний розгляд та прийняття
будь-яких законопроектів.

Згідно з положеннями статті 144
Конституції, пункту 10 статті 59 Закону
«Про місцеве самоврядування в Україні»
- акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

При цьому, частиною 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання нечинним рішення чи
окремих його положень.

Таким чином, аналізуючи оскаржуване
прокурором рішення, - суд приходить до
висновку, що вказане рішення, яке
безпосередньо стосуються питання
прийняття сформованого тексту заяви
депутатів районної ради, та питання
про звернення до Верховної Ради
України з вимогами про невідкладний
розгляд та прийняття відповідного
законопроекту, - прийняте відповідачем
не у межах повноважень та не у спосіб,
що передбачені Конституцією та
законами України, без урахуванням усіх
обставин, що мають значення для його
прийняття.

Відтак, оскаржуване рішення - не
відповідає нормам права, закріпленим
законом, а тому - є протиправним та
підлягає скасуванню.

В той же час, при вирішенні даного спору
судом не приймаються до уваги і ряд
доводів прокурора, зокрема, посилання
на порушення відповідачем статті 15
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» - в частині
прийняття оспорюваного рішення без
його попереднього оприлюднення у
визначений законом термін, оскільки
частиною 2 вказаної статті встановлено,
що інформація, передбачена частиною
першою цієї статті, підлягає
обов'язковому оприлюдненню
невідкладно, але не пізніше п'яти
робочих днів з дня затвердження
документа. У разі наявності у
розпорядника інформації офіційного
веб-сайту така інформація
оприлюднюється на веб-сайті із
зазначенням дати оприлюднення
документа і дати оновлення інформації.
Окрім того, чинне законодавство - не
виключає можливості подавати на
розгляд сесії ради проект відповідного
рішення безпосередньо у день
голосування згідно Регламенту роботи
відповідної ради.

При цьому, суд також звертає увагу
органу прокуратури на неприпустимість
ревізування змісту депутатських
звернень, оскільки такі дії органу
прокуратури виходять за межі наданих
йому законом повноважень та суперечать
статті 40 Конституції України.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінюючи
наявні у матеріалах справи письмові
докази, які мають юридичне значення для
її розгляду і вирішення спору по суті, в
їх сукупності, суд дійшов висновку про
задоволення позову - шляхом визнання
протиправними та скасування рішення
Тернопільської районної ради
Тернопільської області від 02 грудня 2013
року №349 «Про звернення депутатів
Тернопільської районної ради».

В силу вимог статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
- питання про судові витрати у даній
справі - не вирішується.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 69-71, 153, 158-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов
Прокурора Тернопільського району -
задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення Тернопільської районної ради
Тернопільської області від 02 грудня 2013
року №349 «Про звернення депутатів
Тернопільської районної ради» .

Постанова набирає законної сили за
правилами статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

/Повний текст постанови
складений 13.01.2014 року/.

Головуючий суддя
Хрущ В. Л.

Копія вірна:

Суддя
Хрущ В. Л.