Справа № 824/2674/13-а
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2014-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року м.
Чернівці Справа № 824/2674/13-а

12:45

Чернівецький окружний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

головуючого судді - Боднарюка О.В.;

суддів - Маренича І.В., Лелюка О.П.;

за участю секретаря судового
засідання -Антонюка О.В.;

з участю:

представника позивачів - ОСОБА_1;

представника відповідача - Ратушняк
О.І.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державної
реєстраційної служби України про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ :

Позивачі звернулися з
адміністративним позовом до Державної
реєстраційної служби України, в якому з
урахуванням усної заяви про уточнення
позовних вимог просили суд: визнати
протиправним та скасувати рішення про
відмову у державній реєстрації прав
№4241582 від 23 липня 2013 року; зобов'язати
відповідача зареєструвати право
спільної сумісної власності на підвал
Х1 площею 19,1 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 за
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ВАТ НАСК
"Оранта" в особі Чернівецької обласної
дирекції ВАТ НАСК "Оранта".

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

23 липня 2013 року державний реєстратор
прав на нерухоме майно ОСОБА_6 відмовив
позивачам у державній реєстрації права
спільної сумісної власності на
нежитлове приміщення, що розташоване:
АДРЕСА_1. Відмова вмотивована
встановленням невідповідності поданих
документів вимогам, неможливістю
встановити відповідність заявлених
прав документам, що їх посвідчують, - із
посиланням на ст.24 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень", пункти 16
та 23 Порядку державної реєстрації прав
на нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22.06.2011 р. №703.

Позивачі вважають, що відповідач
необґрунтовано відмовив в державній
реєстрації права власності на
підвальне приміщення, яке передано у
спільну сумісну власність власників
квартир будинковолодіння на підставі
рішень Першотравневого районного суду
м. Чернівці від 14.09.2011р. та апеляційного
суду Чернівецької області від 14.12.2011
року, які набрали законної сили та були
виконані у частині витребування
підвалу XI площею 19,1 кв.м. в будинку
АДРЕСА_1 з володіння, користування та
розпорядження ОСОБА_5 шляхом передачі
його у спільну сумісну власність
співвласників квартир вказаного
будинковолодінння, в тому числі
позивачів, що підтверджується актом
державного виконавця.

Таким чином, оскільки суди першої та
апеляційної інстанції фактично своїми
рішеннями встановили факт права
власності співвласників квартир на
підвал XI площею 19,1 кв.м. в будинку
АДРЕСА_1, ці рішення є
правовстановлювальним документом, на
підставі яких мала б проводитись
реєстрація прав власності на об'єкти
нерухомого майна (пункт 10 додатка 1 до
пункту 2.1 Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції від 7 лютого 2002 року N 7/5 ,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
18 лютого 2002 року за N 157/6445).

Відповідач позову не визнав, подав
заперечення, в якому зазначив, що
Державна реєстраційна служба України
не уповноважена скасовувати рішення,
прийняті державним реєстратором, а
відносно позивача не вчинялись та не
вчиняються будь-які протиправні дії.

Також відповідач зазначив, що у
позовній заяві, всупереч пункту 4
частини першої статті 106 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відсутній виклад обставин,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
до Укрдержреєстру. Таким чином, на
думку відповідача, вимоги до
Укрдержреєстру є безпідставними та
такими, що не ґрунтуються на законі, а
отже не підлягають задоволенню.

Статтею 9 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" передбачено, що
державний реєстратор самостійно
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
відмову в такій реєстрації.

Отже, ні Державна реєстраційна служба
України, ні інший орган державної
влади, в силу положень законодавства
про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень, не
може впливати на прийняття державними
реєстраторами рішень щодо реєстрації
прав або відмови у ній.

Також, до початку судового розгляду
справи, до суду надійшло пояснення
державного реєстратора прав на
нерухоме майно ОСОБА_6 в яких останній
зазначив, що зі змісту рішення
Першотравневого районного суду міста
Чернівці від 14 вересня 2011 року у справі
№2-64/2011, зміненого апеляційним судом
Чернівецької області від 14 грудня 2011
року не вбачається, що право власності
на заявлений об'єкт нерухомого майна
(нежитлове приміщення-підвал XI площею
19,1 кв.м., що розташоване за адресою м.
Чернівці, вул. Кобилянської Ольги,
будинок №30) виникло у заявників
(ОСОБА_4, ОСОБА_3, ВАТ "Оранта"). Інших
документів, що могли б підтверджувати
наявність у заявників речових прав на
зазначене нерухоме майно вони не
подавали.

Також державний реєстратор зазначив,
що довіреність від 15 травня 2013 року,
видана ВАТ НАСК "Оранта" ОСОБА_7 для
представництва інтересів, не наділяє
повіреного повноваженнями з
представництва інтересів довірителя в
органах державної реєстрації прав.

Отже, подані документи не відповідають
установленим вимогам та не дають змоги
встановити відповідність заявлених
прав документам, що їх посвідчують, що є
підставою для відмови у проведенні
державної реєстрації прав та їх
обтяжень відповідно до частини першої
статті 24 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень".

Державний реєстратор вважає, що
рішення про відмову у державній
реєстрації права власності від 23.07.2013
№4241582 прийняте на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України.

Представник позивачів в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, та просив їх
задовольнити посилаючись на
обґрунтування викладені в позовній
заяві.

Представник відповідача позов не
визнав, посилаючись на обставини
викладені в запереченні.

Судом дослідженні докази надані
сторонами.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази надані
сторонами, перевіривши матеріали
справи, а також проаналізувавши
законодавство, яке регулює спірні
правовідносини, суд вважає, що
адміністративний позов слід
задовольнити повністю з таких підстав.

Судом встановлені такі обставини та
відповідні їм правовідносини.

14 грудня 2011 року рішенням апеляційного
суду Чернівецької області, залишено
без змін рішення Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 14
вересня 2011 року, яким (окрім іншого):
витребувано підвал ХІ площею 19,1 кв.м. в
будинку №30 з володіння, користування
та розпорядження ОСОБА_5 шляхом
звільнення від всього майна, яке в
ньому знаходиться та передано підвал у
спільну сумісну власність
співвласників квартир
будинковолодіння АДРЕСА_1 (резолютивна
частина рішення) (а.с. 8-22).

4 липня 2012 року головним державним
виконавцем Першотравневого відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції при примусовому виконанні
виконавчого листа №2-64/2011, виданого
20.01.2012 року Першотравневим районним
судом м. Чернівці складено акт, в якому
зазначено, що підвал ХІ площею 19,1 кв.м. в
будинку АДРЕСА_1 звільнено від всього
майна, яке в ньому знаходиться та
передано підвал у спільну сумісну
власність співвласників квартир
будинковолодіння АДРЕСА_1(а.с. 23).

1 червня 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали
заяву до Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у
Чернівецької області, в якій просили
зареєструвати право спільної сумісної
власності на підвал ХІ площею 19,1 кв.м.
по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ВАТ НАСК "Оранта" в особі Чернівецької
обласної дирекції ВАТ НАСК "Оранта"(а.с.
42).

3 липня 2013 року ОСОБА_7 в інтересах НАСК
"Оранта", що діяла на підставі
довіреності, серія і номер: 08-03-29/150-13,
виданої 15.05.2013р. НАСК "Оранта", подала
заяву до Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у
Чернівецької області про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, до
зазначеної заяви додано ряд
документів, що підтверджується карткою
прийому заяви №3602238(а.с. 89-90, 73).

Згідно змісту Рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень №4241582 - 23 липня 2013 року
державний реєстратор прав на нерухоме
майно ОСОБА_6, Державна реєстраційна
служба України, розглянувши заяву про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, прийняту 03.07.2013 року, яку
подала ОСОБА_7, що діє на підставі
довіреності, серія і номер: 08-03-29/150-13,
вирішив відмовити у державній
реєстрації права власності форма
власності: приватна, спільна сумісна на
нежитлове приміщення, що розташоване
АДРЕСА_1, за суб'єктом: відкрите
акціонерне товариство Національна
акціонерна страхова компанія "Оранта",
ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с. 43).

До вказаних правовідносин слід
застосувати такі положення закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом.

Згідно з ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом, права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації виникають з
моменту такої реєстрації (ст.3).

Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. №1952-IV
(із змінами і доповненнями) (далі - Закон
№1952) визначено правові, економічні,
організаційні засади проведення
державної реєстрації речових та інших
прав, які підлягають реєстрації за цим
Законом, та їх обтяжень і спрямований
на забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна.

Нормами п.1 ч.1 ст.4 Закону №1952 визначено,
що обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме право власності на нерухоме майно.

Як вбачається із спірного Рішення
№4241582 про відмову в державній
реєстрації прав власності та їх
обтяжень, відповідач під час розгляду
документів заявників встановив, що
подані документи не відповідають
вимогам - не зазначивши яким саме
вимогам, або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують - не
вказавши аналогічно в чому саме
полягає невідповідність заявлених
прав.

Вказана підстава для відмови у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень передбачена п.4 ч.1 ст.24 Закону
№1952.

Як встановлено з матеріалів
адміністративної справи та не
заперечувалось сторонами, при
зверненні до державного реєстратора
окрім інших необхідних документів
поданих згідно картки прийому заяви
№3602238 (а.с.122), було також подано рішення
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 14 вересня 2011 року, яке на
час звернення до реєстратора та
розгляду адміністративного позову
набрало законної сили відповідно до
рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 14 грудня 2011
року, зокрема в частині, що стосується
спільної сумісної власності
співвласників квартир
будинковолодіння АДРЕСА_1.

Як вбачається з мотивувальної частини
вказаних рішень, судами першої та
другої інстанції було встановлено ту
обставину, що право спільної сумісної
власності на підвал Х1 площею 19,1 кв.м. в
будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ВАТ НАСК "Оранта" в особі
Чернівецької обласної дирекції ВАТ
НАСК "Оранта"

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене вище, слід дійти
висновку, що відповідач приймаючи
рішення про відмову у державній
реєстрації прав на підставі п.4 ч.1 ст.24
Закону №1952 діяв всупереч критеріїв,
визначених ч.3 ст.2 КАС України, оскільки
спірне рішення прийняте: не
обґрунтовано, тобто без урахування
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення; не розсудливо; та
без урахування права особи на участь у
процесі прийняття рішення, а тому таке
рішення є протиправним підлягає
скасуванню.

На думку суду, із переліку поданих
заявниками документів, в тому числі і
рішень судів, відповідач міг і
зобов'язаний був встановити, що подані
документи повністю відповідають
вимогам, та дають змогу встановити
відповідність заявлених прав
заявникам.

Щодо іншої частини позовних вимог про
зобов'язання вчинити дії, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч.7 ст.16 Закону №1952
державна реєстрація прав проводиться
на підставі заяви власника, іншого
правонабувача, сторони правочину, за
яким виникло право, уповноваженої ними
особи або державного кадастрового
реєстратора у випадках, передбачених
цим Законом

Згідно п.5 ч.1 ст.19 Закону №1952 державна
реєстрація прав проводиться на
підставі рішень судів, що набрали
законної сили.

Відповідно до ст.124 Конституції України
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Частинами 1, 2 ст.8 КАС України визначено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Аналізуючи вказані вище норми права, в
тому числі і норми прямої дії, слід
дійти висновку, що будь-яке право або ж
інтерес, яке захищене національним
судом, і існує відповідне рішення, яке
набрало законної сили з тих чи інших
правовідносин повинне виконуватись на
всій території України і захищатись в
тому числі судом.

Наведене частково узгоджується із
практикою Європейського суду з прав
людини щодо застосування статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, яка гарантує
право на справедливий суд. Так, у справі
"Горнсбі проти Греції" (Case of Hornsby v. Greece)
названий суд у своєму рішенні від 19
березня 1997 року зазначив, що для цілей
статті 6 Конвенції виконання рішення,
ухваленого будь-яким судом, має
розцінюватися як складова частина
"судового розгляду".

В ході судового розгляду справи судом
було достовірно встановлено, що право
спільної сумісної власності на підвал
Х1 площею 19,1 кв.м. в будинку АДРЕСА_1
визначено за позивачами ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, а також ОСОБА_5 та ВАТ НАСК
"Оранта" в особі Чернівецької обласної
дирекції ВАТ НАСК "Оранта".

Таке право власності також було
захищено Першотравневим відділом
державної виконавчої служби (акт
державного виконавця а.с.24), а саме
передано зазначений вище підвал у
спільну сумісну власність
представникам ОСОБА_4, ОСОБА_3, та ОСОБА_5

На думку суду, заявниками було
вичерпано всі можливі заходи (шляхи)
визначені національним
законодавством, які дають можливість
захистити свої права та інтереси, а
тому суд з урахуванням п.2 ч.1 ст.162 КАС
України вважає за можливе та доцільне
задовольнити адміністративний позов в
частині зобов'язання вчинити певні дії
- а саме зобов'язати відповідача
зареєструвати право спільної сумісної
власності на підвал Х1 площею 19,1 кв.м. в
будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_5 та ВАТ НАСК "Оранта" в особі
Чернівецької обласної дирекції ВАТ
НАСК "Оранта", що сприятимете повному
захисту прав та інтересів зазначених
власників.

Слід також зазначити, що посилання
відповідача про те, що Державна
реєстраційна служба України не може
впливати на прийняття державними
реєстраторами рішень щодо реєстрації
прав або відмови у ній, оскільки
реєстратор в силу повноважень приймає
рішення самостійно є необґрунтованими
та безпідставними, адже державний
реєстратор в даних правовідносинах по
своїм повноваженням є суб'єктом
владних повноважень, а тому
дискреційні повноваження такого
суб'єкта при здійсненні владних
управлінських функцій слід
розцінювати як повноваження не
приватної особи, а особи, яка діє в
інтересах державного органу і від його
імені.

Безпідставними є також посилання
державного реєстратора на те, що
довіреність від 15 травня 2013 року,
видана ВАТ НАСК "Оранта" ОСОБА_7 для
представництва інтересів, не наділяє
повіреного повноваженнями з
представництва інтересів довірителя в
органах державної реєстрації прав,
оскільки в зазначеній довіреності
представнику окрім представництва
інтересів в судах, надано повноваження
від імені Компанії надавати і
отримувати документи…, вносити заяви і
клопотання…, і здійснювати будь-які
інші дії, необхідні для реалізації
повноважень, наданих цією довіреністю.

Згідно ч.1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

У відповідності до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході судового розгляду відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не довів
належним чином правомірність
прийнятого ним рішення, а тому суд
вважає за доведені ті обставини, на які
посилаються позивачі, а
адміністративний позов як
обґрунтований підлягає задоволенню
повністю.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійсненні нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України. Тому слід
стягнути на користь позивачів понесені
ними судові витрати - судовий збір в
сумі 68,82 грн з Державного бюджету
України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 2, 8, 11, 71, 76, 79, 86, 94, 158-163, 167 КАС
України, суд , -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити
повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення про відмову у державній
реєстрації прав №4241582 від 23 липня 2013
року.

3. Зобов'язати Державну реєстраційну
службу України зареєструвати право
спільної сумісної власності на підвал
Х1 площею 19,1 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 за
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ВАТ НАСК
«Оранта» в особі Чернівецької обласної
дирекції ВАТ НАСК «Оранта».

4. Стягнути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4
судові витрати - судовий збір в сумі 68,82
грн.

Порядок і строки оскарження постанови
визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їхні права, свободи,
інтереси чи обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
постанови суду першої інстанції
повністю або частково, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень
у випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова у повному обсязі складена 17
січня 2014 року.

Головуючий суддя
О.В. Боднарюк

судді
І.В. Маренич

О.П. Лелюк