Справа № 2а-2066/10/0870
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2013-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2013 року
м. Київ К-31560/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Запоріжжі на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 13.05.2010 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 20.09.2010 по справі № 2а-2066/10/0870

за позовом Відкритого
акціонерного товариства
"Запоріжжяобленерго"

до Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими

платниками податків у м. Запоріжжі

про визнання протиправними
дій,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство звернулось до суду з
позовом, у якому поставлено питання про
визнання неправомірними дії Державної
податкової інспекції щодо
самостійного розподілу ним платежів,
що надійшли від платника податків, та
зміні призначення платежів, визначених
в платіжних дорученнях.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 13.05.2010,
залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 20.09.2010,
позовні вимоги задоволено.

Вказані судові рішення вмотивовано
висновком про відсутність податкової
інспекції права чи обов'язку змінювати
призначення платежу, визначене
платником податку.

У касаційній скарзі Державна податкова
інспекція, посилаючись на порушення
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить судові рішення скасувати та
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги, відповідач посилається на те,
що п. 7.7 ст. 7 Закону України від 21.12.2000 №
2181-III "Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами" (далі -
Закон №2181-ІІІ) визначено що податковий
борг погашається попередньо погашенню
податкових зобов'язань, які не є
податковим боргом, у порядку
календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

У поданих запереченнях на скаргу
позивач просить у задоволенні скарги
відмовити через її необґрунтованість.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
вважає, що касаційну скаргу необхідно
відхилити з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач платіжними
дорученнями від 25.03.2010 № 4000, від 26.03.2010 №
4009, від 26.03.2010 № 4025, від 29.03.2010 № 4032
сплачував податкові зобов'язання з
податку на додану вартість, в яких було
зазначено призначення платежу "податок
на додану вартість за лютий 2010 року".

Платіжним дорученням від 24.03.2010 № 3916
Товариство сплатило ПДВ із зазначенням
призначення платежу "податок на додану
вартість, перерахований у зв'язку із
проведенням уточнень", а платіжним
дорученням від 24.03.2010 № 3915 штрафні
санкції за призначенням платежу
"штрафна санкція з ПДВ, нарахована
самостійно у зв'язку із проведенням
уточнень".

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що відповідні суми
податкових зобов'язань з ПДВ, що
сплачувались позивачем з метою
погашення поточних зобов'язань з ПДВ за
лютий 2010 року та суми фінансових
санкцій, що були самостійно нараховані
позивачем, податковим органом було
зараховано у рахунок погашення
податкового боргу Товариства, що виник
раніше на підставі Постанови
Верховного Суду України від 01.09.2009 у
справі № 5/325-5/329, якою було скасовано
судові рішення судів першої,
апеляційної та касаційної інстанцій,
що були прийняті на користь Товариства
та залишено в силі податкове
повідомлення - рішення від 07.10.2004 №
/2, яким було визначено податкове
зобов'язання з ПДВ в сумі 37 809 687,50 грн.

Суть спірних правовідносин у цій
справі полягає у правомірності
перерозподілу податковим органом
сплачених сум платником податку у
рахунок податкового боргу, що не
вказаний в платіжних дорученнях.

Як визначено пп. 7.1.1 п. 7.7 ст. 7 Закону №
2181-ІІІ, джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України від
20.05.99 № 679-XIV "Про Національний банк
України" Національний банк України
визначає систему, порядок і форми
платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за
№ 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів
банки списують лише за дорученнями
власників цих рахунків (включаючи
договірне списання коштів) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання коштів.

При цьому згідно з п. 3.8 зазначеної
Інструкції реквізит "Призначення
платежу" платіжного доручення
заповнюється платником так, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
утримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
"Призначення платежу". Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу,
відповідно до чинного законодавства
України, належить виключно платнику,
шляхом зазначення такого призначення у
платіжному документі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законом України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", який є спеціальним законом з
питань оподаткування і установлює
порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими
фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначено вичерпний перелік заходів,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків. Не передбачено такого права
для податкової інспекції й іншими
норми податкового законодавства.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу, передбаченого п. 7.7
ст. 7 Закону № 2181-ІІІ, податковий орган
не наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

За таких обставин самостійне
зарахування податковим органом
сплачених платником податку сум у
рахунок податкового боргу або тих
податкових зобов'язань, які не вказані
в призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що порушень судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено,
правова оцінка обставин по справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Запоріжжі відхилити.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 13.05.2010 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 20.09.2010 по справі № 2а-2066/10/0870
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-239 1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко