Справа № 2а/0270/4496/12
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2014 року м.
Київ К/800/14102/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Суддя-доповідач:Вербицька
О.В.Судді: Маринчак Н.Є. Муравйов
О.В.розглянувши у попередньому
судовому засіданні

касаційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_5

на постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 05.02.2013 р.

у справі № 2а/0270/4496/12

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_5

до Жмеринської об'єднаної державної
податкової інспекції Вінницької
області Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_5
(далі - позивач, ФОП ОСОБА_5) звернувся до
суду з позовом до Жмеринської
об'єднаної державної податкової
інспекції Вінницької області
Державної податкової служби (далі -
відповідач, Жмеринська ОДПІ) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 13.12.2012 р.
позов задоволено. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення Жмеринської ОДПІ
№ /0 та № /0 від 04.07.2012 р.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 05.02.2013 р.
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 13.12.2012 р.
скасовано. Прийнято нову постанову,
якою у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 05.02.2013 р. скасувати, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 13.12.2012 р.
залишити в силі.

У письмовому запереченні на касаційну
скаргу Жмеринська ОДПІ, посилаючись на
те, що касаційна скарга є
необґрунтованою, просить залишити її
без задоволення, а постанову
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 05.02.2013 р. -
без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів,
враховуючи межі касаційної скарги,
дійшла висновку про наступне.

Жмеринською ОДПІ проведено
документальну планову виїзну
перевірку ФОП ОСОБА_5 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2010 року по 31.12.2011 року, за
результати якої складено акт
документальної планової виїзної
перевірки від 12.03.2012 року за № 198/НОМЕР_1.

В акті перевірки зазначено порушення
позивачем: п.п. 7.3.1. п. 7.3, п.п. 7.4.4, п.п. 7.4.5.
п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», п. 187.1 ст.187, п. 198.3, п.
198.6 ст. 198 Податкового кодексу України,
чим занижено податок на додану
вартість в сумі 62982,50 грн., а саме
жовтень 2010 року на суму 8100,0 грн., за
листопад 2010 року на суму 11461,0 грн., за
березень 2011 року на суму - 4625,0 грн., за
серпень 2011 року на суму - 8022,91 грн., за
жовтень 2011 року на суму 4039,0 грн., за
грудень 2011 року на суму 4614,0 грн.; ст. 13
Декрет Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян», п. 177.2
ст. 177 Податкового кодексу України, а
саме занижено податок на доходи
фізичних осіб, отриманих фізичною
особою - підприємцем від провадження
господарської діяльності в сумі 15361,15
грн., в тому числі за 2010 рік на суму 2602,45
грн., за 2011 рік на суму 12758,70 грн.

На підставі акта перевірки, податковим
органом прийнято податкове
повідомлення - рішення від 03.04.2012 року №
/0, яким позивачу донараховано
податок на додану вартість в сумі 74 708, 63
грн., та податкове
повідомлення-рішенням №/0, яким
позивачу донараховано податок на
доходи фізичних осіб в сумі 19 576, 83 грн.

За результатами розгляду скарги ФОП
ОСОБА_5 про перегляд податкових
повідомлень рішень, Жмеринською ОДПІ
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 04.07.2012 р. №
/0, яким позивачу донараховано
податок на додану вартість на суму 74 707,
63 грн., та податкове
повідомлення-рішенням №/0 від
04.07.2012 р., яким позивачу донараховано
податок на доходи фізичних осіб на 17
831,34 грн.

Суд апеляційної інстанції визнав
обґрунтованими такі висновки
податкового органу, з чим погоджується
суд касаційної інстанції, з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14.1 Податкового
кодексу України податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
Податкового кодексу України протягом
такого звітного періоду у зв'язку з: -
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; - придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

У відповідності до пп. 198.6 ст.198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
витратами є сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

У відповідності до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу. При цьому, витрати, які
не враховуються платником податку при
визначенні оподатковуваного прибутку,
встановлені статтею 139 Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

На виконання пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

За змістом частини 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
податкова звітність ґрунтується на
даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Отже, відображення господарської
операції у податковому обліку повинно
здійснюватись відповідно до її
реального економічного змісту на
підставі первинних документів.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 01.06.2011 р. між позивачем
(Замовник) та ПП «Інтерсистемацентр»
(Виконавець) був укладений договір №
1/06-2011 про надання експедиційних послуг
по супроводженню вантажів.

Також 01.11.2011 р. між позивачем (Замовник)
та ФОП ОСОБА_6 (Виконавець) був
укладений договір № б/н про надання
експедиційних послуг по супроводженню
вантажів

Згідно ст. 9 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» істотними умовами
договору транспортного експедирування
є: вид та найменування вантажу; пункти
відправлення та призначення вантажу;
порядок погодження змін маршруту, виду
транспорту, вказівок клієнта; строк
(термін) виконання договору.

Факт надання послуги експедитора при
перевезенні підтверджується єдиним
транспортним документом або
комплектом документів (залізничних,
автомобільних, авіаційних накладних,
коносаментів тощо), які відображають
шлях прямування вантажу від пункту
його відправлення до пункту його
призначення.

Проте укладені позивачем договори про
надання експедиторськиих послуг
наведених вище умов не містять. У них
також відсутні жодні відомості про
вантажовідправника товару, його
кількість, обґрунтування вартості
перевезень. Акти здачі-прийняття робіт
жодним чином не конкретизують та не
уточнюють умов правочинів.

Також, як вбачається з матеріалів
справи, зі складу витрат позивача
податковим органом виключено вартість
товарно-матеріальних цінностей (метало
пластикових вікон, дверей, ролетів
захисних, профнастилу, вагонки),
придбаних фізичною особою-підприємцем
у ПП «ІТ-Сервіс» на підставі того, що
дані матеріали, не призначаються для
використання в господарській
діяльності позивача.

Відповідно до наданого переліку
залишків товарно-матеріальних
цінностей, такі активи станом на 01.01.2012
р. у позивача не рахувались.

Крім того, згідно з податковими
накладними №1382 від 30.11.2010 р., № 1501 від
29.11.2010 р., № 123 від 31.12.2011 р., у TOB
«Петрович» було придбано послуги з
надання інформації щодо обсягів
продажу. Витрати на проведення
відповідних маркетингових досліджень
позивачем також було включено до
податкового кредиту за звітний період.

З матеріалів справи вбачається, що при
проведенні перевірки податковому
органу не було надано договору,
укладеного між позивачем та TOB
«Петрович». Звіти про виконану роботу з
зазначенням визначення діючих та
потенційних конкурентів на
відповідному сегменті ринку,
розрахунків цін, відомостей про їх
динаміку, попит на продукцію,
перспективи розвитку, потенційних
споживачів, прикладів розрахунків,
схем також були відсутні.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов правильного висновку,
що укладені позивачем договори не
спрямовані на реальне настання
господарських наслідків, що обумовлені
ними.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що саме за вищевказаних
обставин справи, суд апеляційної
інстанції вірно застосував норми
матеріального права, отже, прийняті
податковим органом спірні податкові
повідомлення-рішення є правомірними.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що в межах касаційної
скарги порушень судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права при вирішенні
цієї справи не допущено, правова оцінка
обставин у справі дана вірно.

За таких обставин, касаційна скарга
позивача підлягає відхиленню, а
постанова Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 05.02.2013 р.
залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210, 214 - 215, 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

1.Касаційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_5 відхилити.

2.Постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 05.02.2013 р. залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у строк та у порядку,
визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя-доповідач О.В. Вербицька

Судді
Н.Є. Маринчак

О.В.
Муравйов