Справа № 2а/0370/3111/12
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2014-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2014 року м.
ЛуцькСправа № 2а/0370/3111/12

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого, судді
Смокович В.І.,

при секретарі судового засідання
Литвиненко І.П.,

за участю позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

представника відповідача Управління
Держземагенства у Луцькому районі
Волинської області
Стрільчука А.А.,

третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача

ОСОБА_5,

представника третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача ОСОБА_5
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Рокинівської селищної ради,
Управління Держземагенства у Луцькому
районі Волинської області, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.)
звернулася в суд з адміністративним
позовом до Рокинівської селищної ради
(далі - відповідач-1, селищна рада),
Управління Держземагенства у Луцькому
районі Волинської області (далі -
відповідач-2, управління), треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про зобов'язання
відповідачів провести розподіл та
приватизацію земельних ділянок
призначених для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, яка знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 Луцького району між
співвласниками цього будинку
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Позивач до початку розгляду справи по
суті у письмовій заяві від 02 січня 2014
року заявила додаткову позовну вимогу
про зобов'язання Рокинівської селищної
ради переглянути рішення від 19 грудня
2002 року №6/15 з вимогою привести назване
рішення у відповідність до вимог
Земельного кодексу України (т.2 а.с.19-20).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19
грудня 2002 року рішенням Рокинівської
селищної ради №6/15 трьом співвласникам
житлового будинку, який знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 передано у приватну
власність з прибудинкової території
земельні ділянки: ОСОБА_7 - 0,14 га, ОСОБА_11
- 0.15 га та ОСОБА_8 - 0,15 га. Решта земель
прибудинкової території в розмірі 0,02
га залишена у спільному користуванні
чотирьох співвласників цього будинку.

На підставі рішення від 19 грудня 2002
року №6/15 селищною радою та відділом
земельних ресурсів Луцького району
видано державні акти на право
власності на земельні ділянки для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, які,
на думку позивача, виділені саме з
прибудинкової території про що
свідчить запис в державних актах та
вбачається з плану земельної ділянки,
який погоджений начальником
земельного відділу М.О. Заікою, За таких
обставин дане рішення є протиправним з
посиланням на норму статті 119
Земельного кодексу України в якій
набувальна давність може
застосуватися лише з 2017 року, тобто
після 15 років відкритого безперервного
користування земельною ділянкою
починаючи з введення в дію Земельного
кодексу України (2002 рік) та частини
четвертої статті 120 Земельного кодексу
України оскільки порушений принцип
пропорційності при поділі земельної
ділянки між співвласниками житлового
будинку. Згідно площі її квартири
частка в загальній площі будинку
становить 25,68 %, однак фактично їй (разом
з чоловіком) в користування залишена
земельна ділянка площею 10,13 %, що, на
переконання ОСОБА_1, порушує її право на
землю в рівних пропорційних долях з
трьома співвласниками будинку №92.

Додатково зазначає, що всупереч
нормативу на приватизацію землі, який
встановлений пунктом «г» частини
першої статті 121 Земельного кодексу
України (0,15 га) ОСОБА_11 було виділено
земельну ділянку площею 0,1607 га, а
ОСОБА_8 - 0,1574 га Крім того з нею, як
землекористувачем, не були погоджені
межі земельних ділянок.

На підставі вищевикладеного просить
суд зобов'язати відповідачів провести
розподіл та приватизацію земельних
ділянок призначених для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_1
Луцького району між співвласниками
цього будинку відповідно до вимог
чинного законодавства; зобов'язати
Рокинівську селищну раду переглянути
рішення від 19 грудня 2002 року №6/15 з
вимогою привести назване рішення у
відповідність до вимог Земельного
кодексу України.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали
з підстав викладених у позовній заяві.
Надали суду додаткові письмові
матеріали в обґрунтування позовних
вимог (т.2 а.с.53-54). Звертали увагу суду на
те, що громадянам ОСОБА_7, ОСОБА_11 та
ОСОБА_8 земельні ділянки виділялися
саме з прибудинкової території будинку
за адресою АДРЕСА_1 Луцького району, що
підтверджується генеральним планом
селища 1980 року та схемою розподілу
земельних ділянок. На їх переконання
прибудинкова територія будинку мала
розподілятися за пропорційним
принципом відповідно до площі квартир
співвласників, чого, на їх думку, у
даному випадку дотримано не було.

Відповідач-1, Рокинівська селищна рада,
у судові засіданні 02 січня 2014 року та 09
січня 2014 року свого представника не
направила, хоча належним чином була
повідомлена про дату час та місце
розгляду справи, а у листах від 09 січня
2014 року №01/01.10 та від 18 грудня 2013 року
№1004/01.10 просила суд розгляд справи
провести за відсутності представника
селищної ради (т.1 а.с.242, т.2 а.с.51).

Представник відповідача-2, Управління
Держземагенства у Луцькому районі
Волинської області, в судовому
засіданні проти задоволення
адміністративного позову заперечував
з тих підстав, що жодної землевпорядної
документації щодо встановлення
прибудинкової території біля будинку
за адресою АДРЕСА_1 Луцького району не
було як на момент прийняття рішення від
19 грудня 2002 року №6/15 так і на даний
момент. Громадянам ОСОБА_7, ОСОБА_11 та
ОСОБА_8 земельні ділянки надавалися з
земель загального користування, а не з
прибудинкової території, тому в
клопотанні управління від 31 грудня 2013
року №01-01-20/147 помилково зазначено про
виділення частини землі прибудинкової
території (т.2 а.с.16). Визначення меж
прибудинкової території будинку
АДРЕСА_1, Луцького району не входить до
компетенції Управління
Держземагенства, а здійснюється за
проектом виділу, який розробляється на
замовлення селищної ради.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача ОСОБА_5, а також її
представник в письмових поясненнях (т.2
а.с.36-41) та у судовому засіданні проти
задоволення адміністративного позову
заперечували з тих підстав, що рішення
Рокинівської селищної ради від 19
грудня 2002 року №6/15 та видані на
підставі нього акти були предметом
перегляду судами, які визнали їх
правомірність. Додатково зазначили, що
суд не має права зобов'язувати селищну
раду проводити незаконні дії -
повторний розподіл та приватизацію
земельних ділянок, за умови, що ці
ділянки вже надані у приватну
власність, а державні акти на землю є
чинними та не скасовано.

Також представник ОСОБА_5 окремо
наполягав на застосування строків
звернення до адміністративного суду до
вимоги позивача про зобов'язання
Рокинівської селищної ради
переглянути рішення від 19 грудня 2002
року №6/15 з вимогою привести назване
рішення у відповідність до вимог
Земельного кодексу України, вимогу про
зобов'язання відповідачів провести
розподіл та приватизацію земельних
ділянок - розглядати в порядку
цивільного судочинства і визнати явку
представника Рокинівської селищної
ради обов'язковою оскільки позовні
вимоги звернуті до відповідача і право
щодо доказування законності
прийнятого рішення покладається саме
на суб'єкта владних повноважень згідно
частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача ОСОБА_7 у судове засідання
не з'явився, однак довіреністю від 16
грудня 2013 року №10 доручив представляти
його інтереси при розгляді справи
ОСОБА_5 (т.2 а.с.25).

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши письмові
матеріали справи, суд дійшов висновку,
що у задоволенні адміністративного
позову слід відмовити повністю з
наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Рокинівської селищної ради від 19
грудня 2002 року №6/15 «Про звернення
громадян смт. Рокині» на підставі
статей 12, 89, 118, 119 Земельного кодексу
України вирішено надати земельні
ділянки у власність громадянам, а саме:
ОСОБА_8 0,15 га, ОСОБА_11 0,16 га та ОСОБА_7 0,14
га на підставі набувальної давності по
існуючих межах (т.1 а.с.14) та відповідно
громадянину ОСОБА_7 виданий державний
акт серія Р2 №113383 від 18 червня 2003 року
зареєстрованого за №219 на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0,1493 га для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд;
громадянці ОСОБА_5 - державний акт серія
Р2 №113350 від 18 червня 2003 року
зареєстрованого за №216 на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0,1607 га, з яких 0,1458 га -
для обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, а 0,0149
га - для ведення особистого селянського
господарства; громадянці ОСОБА_8 -
державний акт серія Р2 №113280 від 18
червня 2003 року зареєстрованого за №220
на право приватної власності на
земельну ділянку площею 0,1574 га, з яких
0,15 га - для обслуговування житлового
будинку, господарських будівель і
споруд, а 0,0074 га - для ведення
особистого селянського господарства
(а.с.14-17).

У спільній сумісній власності
залишено земельну ділянку розміром 0,02
га для обслуговування співвласниками
даного жилого будинку по АДРЕСА_1 (т.1
а.с.14).

Зазначене рішення та державні акти
були предметом неодноразового
перегляду судами.

Зокрема, рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 19 квітня 2005 року у справі
№2-212/2005, яке залишено без змін ухвалою
Апеляційного суду Волинської області
від 05 вересня 2005 року та ухвалою
Апеляційного суду Закарпатської
області від 14 червня 2007 року (в порядку
касаційного оскарження) у задоволенні
позову ОСОБА_1 до селищної ради с.
Рокині Луцького району, ОСОБА_7, ОСОБА_5,
ОСОБА_8, відділу земельних ресурсів
Луцького району про визнання недійсним
рішення селищної ради №6/15 від 19 грудня
2002 року про передачу земельних ділянок
у приватну власність та Державних
актів на право власності на земельні
ділянки на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8
від 18 червня 2003 року за реєстраційними
номерами 216, 219, 220 відмовлено за
безпідставністю (т.1 а.с.128-127).

Крім того, постановою Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 23 травня 2011 року №2а-2/10 в
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_14 до селищної ради
смт. Рокині Луцького району, ОСОБА_15 про
визнання неправомірними дії селищного
голову, рішень селищної ради,
скасування державних актів на право
приватної власності на земельні
ділянки відмовлено за безпідставністю.
Як слідує зі змісту цього рішення,
предметом розгляду були саме рішення
Рокинівської селищної ради від 19
грудня 2002 року №6/15 та видані на його
підставі державні акти (т.1 а.с.137-138).

Також, постановою Волинського
окружного адміністративного суду від 07
червня 2010 року у справі №2а-1185/10/0370
визнано нечинним та скасовано рішення
сесії Рокинівської селищної ради від 19
грудня 2002 року №6/15 «Про звернення
громадян смт. Рокині» в частині
зазначення посилання в ньому на
положення статті «119» Земельного
кодексу України, як підстави надання
земельних ділянок громадянам за
набувальною давністю (а.с.139-141).

Проаналізувавши вищевикладені
обставини у справі суд дійшов висновку,
що рішення Рокинівської селищної ради
від 19 грудня 2002 року №6/15 (за
виключенням посилання в ньому на
статтю 119 Земельного кодексу України), а
також видані на його підставі державні
акти на право приватної власності на
землю є чинними та ніким не скасовані, а
оцінка цим документам вже надана
судами під час розгляду цивільної
справи №2-212/2005 та адміністративних
справ №2а-2/10, №2а-1185/10/0370.

Надаючи правову оцінку вимогам
позивача про зобов'язання провести
повторний розподіл та приватизацію
земельних ділянок призначених для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_1
Луцького району між співвласниками
цього будинку відповідно до вимог
чинного законодавства та зобов'язання
селищної ради переглянути рішення від
19 грудня 2002 року №6/15 суд зазначає
наступне.

Правовідносини, що виникають під час
використання та набуття у власність
земельних ділянок врегульовані
Земельним кодексом України (далі - в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин).

Зокрема, відповідно до частини першої
статті 118 Земельного кодексу України,
громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки.

За правилами частини першої статті 125
цього Кодексу, право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Статтею 126 Земельного кодексу України
передбачено, що право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами. Форми
державних актів затверджуються
Кабінетом Міністрів України.

У розглядуваному випадку Рокинівською
селищною радою рішенням від 19 грудня 2002
року №6/15 у відповідності до статті 118
Земельного кодексу України проведено
безоплатну приватизацію земельних
ділянок, що перебували в користуванні
громадян ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, яким
видані відповідні правовстановлюючі
документи - державні акти на право
приватної власності на землю.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи
рішення від 19 грудня 2002 року №6/15 (за
виключенням посилання в ньому на
статтю 119 Земельного кодексу України)
та видані на його підставі державні
акти є чинними та жодним органом не
скасовані.

Аналіз Земельного кодексу України
дозволяє суду дійти висновку, що в
ньому не міститься положень про
можливість повторного розподілу та
приватизації земельних ділянок, а
також повноважень органів місцевого
самоврядування переглядати власні ж
рішення про надання цих ділянок.

На думку суду, з огляду та те, що рішення
про приватизацію земельних ділянок та
державні акти є чинними, їх повторний
розподіл та приватизація призведе до
порушення права приватної власності
ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 з підстав
непередбачених законом, що відповідно
до частини четвертої статті 41
Конституції України є недопустимим,
оскільки ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності, а право приватної власності
є непорушним.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 вже
неодноразово використала своє право на
оскарження рішення Рокинівської
селищної ради від 19 грудня 2002 року №6/15
та виданих на його підставі земельних
актів і її було відмовлено в
задоволенні позовних вимог. Подальша
незгода позивача з розподілом землі
між співвласниками багатоквартирного
будинку, в якому вона проживає, не може
бути підставою для переоцінки судових
рішень, які набрали законної сили.

Крім того, як роз'яснено у Рішенні
Конституційного суду України від 16
квітня 2009 року N 7-рп/2009 (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування) ненормативні правові
акти органу місцевого самоврядування
є актами одноразового застосування,
вичерпують свою дію фактом їхнього
виконання, тому вони не можуть бути
скасовані чи змінені органом
місцевого самоврядування після їх
виконання.

У розглядуваному випадку рішення
Рокинівської селищної ради від 19
грудня 2002 року №6/15 носить
ненормативний характер та було
фактично виконано шляхом видачі
громадянам державних актів на право
власності на землю, а тому, на думку
суду, неможливо зобов'язати селищну
раду переглянути це рішення та
повторно провести приватизації
(розподіл) землі.

Щодо доводів позивача про те, що
прибудинкова територія біля
багатоквартирного житлового будинку
підлягає розподілу пропорційно площі
квартир кожного з співвласників суд
зазначає наступне.

Правовий режим земельних ділянок
багатоквартних житлових будинків
встановлений у статті 42 Земельного
кодексу України, відповідно до якої
земельні ділянки, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території державної або
комунальної власності, надаються в
постійне користування підприємствам,
установам і організаціям, які
здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами
багатоквартирного жилого будинку
відповідна земельна ділянка може
передаватися безоплатно у власність
або надаватись у користування
об'єднанню власників.

При цьому, розміри та конфігурація
земельних ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначаються
на підставі проектів розподілу
території кварталу, мікрорайону та
відповідної землевпорядної
документації.

Проаналізувавши вищезазначену норму
Земельного кодексу України суд
зазначає, що прибудинкові території
багатоквартних житлових будинків
можуть бути або в постійному
користуванні підприємств, установ і
організацій, які здійснюють управління
будинками (як приклад -
житлово-експлуатаційних контор), а в
разі приватизації будинку - у власності
або користуванні об'єднання
співвласників, яке створено у
відповідності до Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку». Землі, які
закріплені за багатоквартирним
житловим будинком не підлягають
фактичному виділу та розподілу між
співвласниками такого будинку.

Посилання позивача на положення
частини четвертої статті 120 Земельного
кодексу України відповідно до якої у
разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду кількома
особами право на земельну ділянку
визначається пропорційно до часток
осіб у праві власності жилого будинку,
будівлі або споруди, є помилковим,
оскільки відповідно до частини першої
цієї ж статті при набутті права
власності на будинок (в тому числі
кількома співвласниками) у власність
переходить лише земельна ділянка, яка
розміщена під самим будинком, але не
для користування. Щодо прибудинкової
території багатоквартирного житлового
будинку то її правовий режим
встановлений статтею 42 Земельного
кодексу України, який не передбачає
розподілу між співвласниками, а така
територія може бути тільки на балансі
ЖЕКу чи ОСББ.

Підсумовуючи вищевикладене суд
приходить висновку, що посилання
позивача на необхідність
пропорційного розподілу прибудинкової
території між співвласниками
багатоквартирного житлового будинку є
помилковим, оскільки чинним
законодавством такого розподілу не
передбачено.

Щодо доводів позивача про те, що ОСОБА_7,
ОСОБА_5 та ОСОБА_8 всупереч вимогам
земельного законодавства виділена
саме частина прибудинкової території
суд зазначає наступне.

У 2002 році діяло Положення про порядок
встановлення та закріплення меж
прибудинкових територій існуючого
житлового фонду та надання у спільне
користування або спільну сумісну
власність земельних ділянок для
спорудження житлових будинків, яке
затверджено спільним наказом
Державного комітету України по
земельних ресурсах, Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству,
Державного комітету України у справах
містобудування і архітектури, Фонду
державного майна України від 5 квітня
1996 року N 31/30/53/396 (далі - Положення).

Як зазначено у пункті 2.1 Положення,
прибудинкова територія - це
встановлена за проектом поділу
території мікрорайону (кварталу) та
проектом забудови земельна ділянка
багатоквартирної несадибної житлової
забудови, яка необхідна для розміщення
та обслуговування житлового будинку
(будинків) і пов'язаних з ним
господарських та технічних будівель і
споруд. Прибудинкова територія
встановлюється для будинку (будинків) і
не може виділятися для частини будинку
(блоку, поверху, секцій квартир тощо).

Одночасно пункту 2.9 цього ж Положення
передбачено,що після затвердження
проекту відведення прибудинкової
території здійснюється перенесення та
закріплення меж прибудинкової
території в натуру (на місцевість).

Межі встановленої прибудинкової
території закріпляються межовими
знаками на місцевості. Розмір та
архітектурне рішення межових знаків
встановлюються відповідними органами
місцевого самоврядування.

Відтак, прибудинкова територія біля
багатоквартирного житлового будинку
має чітку процедуру встановлення, яка
передбачає затвердження проекту
відведення прибудинкової території та
закріплення межовими знаками.

З досліджених у судовому засіданні
матеріалів справи слідує, що
землевпорядна документація (проект
відведення, акт про встановлення
межових знаків) про встановлення
прибудинкової території за адресою
АДРЕСА_1, Луцького району відсутня та
ніколи не виготовлялася. Зазначена
обставина була встановлена
Апеляційним судом Волинської області в
ухвалі від 05 вересня 2005 року (т.1 а.с.134
зворот). Крім того, ця обставина була
підтверджена представником Управління
Держземагенства у Луцькому районі
Волинської області в судовому
засіданні та третьою особою і її
представником.

Жодних письмових доказів наявності
саме землевпорядної документації про
встановлення прибудинкової території
(меж та розміру) за адресою АДРЕСА_1,
Луцького району позивачем та її
представником суду не надано.

Посилання позивача на генеральний план
смт. Рокині (т.1 а.с.161) та на лист Відділу
містобудування, архітектури та
житлово-комунального господарства
Луцької районної державної
адміністрації Волинської області від 13
серпня 2003 року №42/53-06 (т.2 а.с.71) не
приймаються судом до уваги, оскільки
відповідно до статті 1 Закону України
«Про планування і забудову територій»
генеральний план населеного пункту це
містобудівна документація, яка
визначає принципові вирішення
розвитку, планування, забудови та
іншого використання території
населеного пункту.

Конкретні ж технічні характеристики та
межі прибудинкової території
встановлюються не генеральним планом
населеного пункту (який лише визначає
принципи розвитку забудови населеного
пункту протягом певного періоду), а
проектом відведення прибудинкової
території, як це передбачено
Положенням про порядок встановлення та
закріплення меж прибудинкових
територій існуючого житлового фонду та
надання у спільне користування або
спільну сумісну власність земельних
ділянок для спорудження житлових
будинків.

Аналогічно суд не приймає до уваги
схему розподілу земельних ділянок, яка
була надано позивачем оскільки:
по-перше ОСОБА_1 та її представник у
судовому засіданні не змогли пояснити
до якого документу була складена ця
схема, по-друге з цієї схеми слідує, що
розподілялися землі, які прилягають до
будинку АДРЕСА_1 однак зі схеми не
слідує, що ці землі є саме
прибудинковою територію. Суд вважає за
необхідне зазначити, що надана суду
копія схеми належним чином не завірена
(тобто без підпису, печатки та відмітки
«з оригіналом згідно» особи, яка цю
копію виготовляла) (т.2 а.с.74).

Посилання позивача на рішення
Рокинівської селищної ради від 19
вересня 2003 року №107, яким надано дозвіл
на узаконення господарських будівель
на прибудинковій території житлового
чотирьохквартирного будинку, що
знаходиться по АДРЕСА_1 ОСОБА_2
(чоловікові ОСОБА_1.) суд вважає
помилковим, оскільки це рішення та
посилання на прибудинкову територію в
ньому не може собою підміняти проект
відведення прибудинкової території,
яким встановлюються її межі та який у
розглядуваному випадку відсутній (т.2
а.с.67).

З тих самих підстав суд не приймає до
уваги лист першого заступника голови
Волинської обласної державної
адміністрації від 16 листопада 2005 року
№Р-1801/4пр в якому йдеться про незаконну,
на думку автора листа, приватизацію
прибудинкової території, оскільки
судом встановлено, що прибудинкова
територія біля будинку АДРЕСА_1 в смт.
Рокині не встановлювалася і проект на
її відведення селищною радою на
приймався (т.2 а.с.69).

Лист Головного управління Держкомзему
у Волинській області від 21 липня 2009
року №Р-83 судом не береться до уваги з
тих підстав, що цей документ взагалі не
містить підпису начальника управління,
а, відтак, перевірити його
достовірність немає можливості (т.2
а.с.70).

Спростовуються судом посилання
позивача на лист Виконавчого комітету
Рокинівської селищної ради від 16
грудня 2013 року №Р-156, в якому йдеться
про те, що договори оренди на земельні
ділянки з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1
не заключалися оскільки в
розглядуваному випадку ОСОБА_5, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 земельні ділянки виділялися не
для користування на правах оренди, а
безоплатно передавалися у власність
шляхом приватизації і тому з ними не
заключалися договори оренди (т.2 а.с.75).

Отже, земельні ділянки біля будинку
АДРЕСА_1 в смт. Рокині надавалися
громадянам ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 з
земель загального користування селища
міського типу Рокині, а не за рахунок
прибудинкової території будинку
АДРЕСА_1 в смт. Рокині. За таких обставин
посилання позивача на незаконність
такого земельного виділу є
безпідставним та необґрунтованим.

Суд заперечує щодо порушення
нормативу на приватизацію землі, який
встановлений пунктом «г» частини
першої статті 121 Земельного кодексу
України (0,15 га) та на який посилається
позивач надаючи пояснення у судовому
засіданні, оскільки ОСОБА_11 було
виділено земельну ділянку площею 0,1607
га, з яких 0,1458 га - для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, а 0,0149 га - для ведення
особистого селянського господарства,
тобто з різним цільовим призначення і в
межах нормативів, які встановлені
пунктами «б» та «г» частини першої
статті 121 Земельного кодексу України -
для ведення особистого селянського
господарства - не більше 2,0 гектара; -
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд (присадибна ділянка) у селах -
не більше 0,25 гектара, в селищах - не
більше 0,15 гектара, в містах - не більше
0,10 гектара (т.1 а.с.16).

Аналогічно громадянці ОСОБА_8 виділено
земельну ділянку площею 0,1574 га, з яких
0,15 га - для обслуговування житлового
будинку, господарських будівель і
споруд, а 0,0074 га - для ведення
особистого селянського господарства,
тобто в межах нормативів, які
встановлені пунктами «б» та «г»
частини першої статті 121 Земельного
кодексу України (т.1 а.с.17).

Щодо доводів представника третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача ОСОБА_5 про недотримання
позивачем строків звернення до суду з
вимогою про зобов'язання Рокинівської
селищної ради переглянути рішення від
19 грудня 2002 року №6/15 з вимогою привести
назване рішення у відповідність до
вимог Земельного кодексу України суд
зазначає наступне.

В ухвалі Львівського апеляційного
адміністративного суду від 06 листопада
2013 року №10490/13/876 (т.1 а.с.207-209) колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції не враховано характеру
позовної вимоги, зокрема, що позивач
просить зобов'язати відповідачів
вчинити певні дії на даний час -
здійснити розподіл і приватизацію
земельних ділянок.

Саме з цих підстав суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
дотримання позивачем строку звернення
до адміністративного суду із вимогою
про зобов'язання до вчинення дій.

Після повернення справи з апеляційної
інстанції ОСОБА_1 заявила додаткову
вимогу - про зобов'язання Рокинівської
селищної ради переглянути рішення від
19 грудня 2002 року №6/15 з вимогою привести
назване рішення у відповідність до
вимог Земельного кодексу України.
Аналіз змісту цієї вимоги дозволяє
суду дійти висновку, що вона спрямована
на досягнення того ж самого результату
- повторного розподілу та приватизації
земельних ділянок біля будинку за
адресою АДРЕСА_1, Луцького району.

В розглядуваному випадку додатково
заявлена позовна вимога за своїм
змістом є аналогічною до вимоги, щодо
якої суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про дотримання ОСОБА_1 строків
звернення до суду, а тому посилання
представник третьої особи на пропуск
цих строків є помилковим та не
заслуговує на увагу суду.

Оскільки рішення Рокинівської
селищної ради від 19 грудня 2002 року №6/15
та видані на підставі нього державні
акти є чинними, крім того були
предметом неодноразового перегляду
судами за результатами якого залишені
без змін, тому суд дійшов висновку, що
законних підстав для зобов'язання
Рокинівської селищної ради
переглянути це рішення та повторно
провести приватизацію (розподіл) землі
немає, а такий перегляд порушить право
приватної власності ОСОБА_7, ОСОБА_5 та
ОСОБА_8 з непередбачених законом
підстав.

Відтак, провести розподіл
(перерозподіл) земельних ділянок при
наявних державних актах на право
власності на ці ділянки трьох
землекористувачів є юридично
неприпустимим, а на думку суду, таке
зобов'язання буде порушувати правову
позицію викладену у Рішенні
Конституційного суду України від 16
квітня 2009 року N 7-рп/2009, відповідно до
якої органи місцевого самоврядування
не мають права переглядати власні ж
рішення ненормативного характеру, а
тому неможливо зобов'язати Рокинівську
селищну раду протиправно переглянути
власне рішення.

Крім того, за обставин, коли відсутній
проект відведення прибудинкової
території, як це передбачає Положення
про порядок встановлення та
закріплення меж прибудинкових
територій існуючого житлового фонду та
надання у спільне користування або
спільну сумісну власність земельних
ділянок для спорудження житлових
будинків позивач та її представник не
мають права вимагати пропорційного
розподілу (перерозподілу) земельних
ділянок виділених ОСОБА_5, ОСОБА_8,
ОСОБА_7 між чотирма власниками квартир
у будинку №92 оскільки такі земельні
ділянки були землями селищної ради
загального користування і згідно
державних актів на право приватної
власності перейшли у їхню (ОСОБА_5,
ОСОБА_8, ОСОБА_7) приватну власність на
підставі письмових заяв громадян і
рішення Рокинівської селищної ради.

Отже, у суб'єкта владних повноважень,
Рокинівської селищної ради, немає
жодних правових підстав здійснювати
перерозподіл земельних ділянок між
співвласниками чотирьохквартирного
будинку оскільки ці землі не є
прибудинковою територією.

Приймаючи рішення №6/15 від 19 грудня 2002
року Рокинівська селищна рада діяла в
межах своїх повноважень відповідно до
Конституції України та Земельного
кодексу України.

З огляду на вищевикладене у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
необхідно відмовити.

Керуючись частиною третьою статті 160,
статтями 162-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, на підставі Земельного
кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Рокинівської селищної
ради, Управління Держземагенства у
Луцькому районі Волинської області,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача ОСОБА_7, ОСОБА_5,
ОСОБА_8 про зобов'язання відповідачів
провести розподіл та приватизацію
земельних ділянок призначених для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_1
Луцького району між співвласниками
цього будинку відповідно до вимог
чинного законодавства; зобов'язання
Рокинівської селищної ради
переглянути рішення від 19 грудня 2002
року №6/15 з вимогою привести назване
рішення у відповідність до вимог
Земельного кодексу України - відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя
В.І. Смокович

Повний текст постанови виготовлений 14
січня 2014 року.