Справа № 809/3970/13-а
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"13" січня 2014 р.
справа № 809/3970/13-a

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.,

при секретарі Драгомирецькому І.М.,

за участю:

представників позивача: Коломийського
міжрайонного прокурора - Лейб'юка Б.Б.,
Ляхович Д.С.,

представника відповідача:
Коломийської міської ради - Торос В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
Коломийського міжрайонного прокурора
до Коломийської міської ради про
визнання протиправними та скасування
пунктів 1 і 2 рішення сесії Коломийської
міської ради від 30.11.2013 року №1671-34/2013
''Про політичну ситуацію в Україні'', -

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківським окружним
адміністративним судом 25.12.2013 року
відкрито провадження у справі за
позовом Коломийського міжрайонного
прокурора (надалі по тексту - позивач)
до Коломийської міської ради (надалі по
тексту - відповідач, міська рада) про
визнання протиправними (незаконними)
та скасування пунктів 1 і 2 рішення
сесії Коломийської міської ради від
30.11.2013 року №1671-34/2013 ''Про політичну
ситуацію в Україні''.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в
порушення вимог статті 4 Європейської
Хартії місцевого самоврядування,
статей 44, 144 Конституції України (надалі
по тексту - Основний Закон,
Конституція), статті 24 Закону України
''Про місцеве самоврядування в Україні''
(надалі по тексту - Закон 280/97-ВР), статей
17, 18, 19, 20, 22 Закону України ''Про порядок
вирішення колективних трудових спорів
(конфліктів)'', Коломийською міською
радою 30 листопада 2013 року
прийнято протиправне рішення ''Про
політичну ситуацію в Україні''.
Пунктами 1 і 2 такого рішення вирішено
питання щодо підтримки
загальноміського попереджувального
страйку та закликано долучитися до
нього, при тому що врегулювання таких
правовідносин не входить до
компетенції органів місцевого
самоврядування, в тому числі, шляхом
оформлення його у формі рішення
міської ради.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали з
підстав, наведених в позовній заяві.
Додатково пояснили, що в силу вимог
статті 20, частини 5 статті 23, статті 36-1
Закону України ''Про прокуратуру'',
частини 2 статті 60 Кодексу
адміністративного судочинства України
Коломийський міжрайонний прокурор
звернувся до адміністративного суду із
вказаним позовом в інтересах держави
про визнання протиправним і скасування
окремої частини рішення Коломийською
міською радою 30 листопада 2013 року. За
відсутності органу, уповноваженого
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах, в
розгляді даної справи прокурор володіє
статусом позивача. У зв'язку із тим, що
ради як органи місцевого
самоврядування не наділенні, згідно
вимог статей 25 і 26 Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні'',
компетенцією вирішувати будь-які,
питання пов'язані із страйками
працівників відповідних підприємств,
установ і організацій, Коломийська
міська рада на пленарному засіданні 30
листопада 2013 року, приймаючи пункт 1 і 2
рішення №1671-34/2013, вийшла за межі
повноважень, визначених для неї
Конституцією України та законами
України.

Прокурор у судовому засіданні,
визначаючи спосіб захисту інтересів
держави, просив суд визнати
протиправними та скасувати пункти 1 і 2
рішення сесії Коломийської міської
ради від 30.11.2013 року №1671-34/2013.

Відповідач проти позову заперечив,
подавши 08.01.2014 року письмове
заперечення проти адміністративного
позову (а.с. 33-35). В судовому засіданні
представник відповідача пояснила, що
відповідно до статті 44 Конституції
України, статті 18, частини 9 статті 19
Закону України ''Про порядок вирішення
колективних трудових спорів
(конфліктів)'' ті, хто працює, мають
право на страйк для захисту своїх
економічних та соціальних інтересів. У
разі проведення зборів, мітингів,
пікетів за межами підприємства орган
(особа), який очолює страйк, повинен
повідомити про запланований захід
місцевий орган виконавчої влади чи
орган місцевого самоврядування не
пізніше ніж за 3 дні. Керівники
підприємств, установ, організацій, які
розташовані на території м. Коломия та,
які оголосили страйк на своїх
підприємствах відповідно до Закону
України ''Про порядок вирішення
колективних трудових спорів
(конфліктів)'' усно звернулися до
міської ради, як органу місцевого
самоврядування та повідомили про
початок загальноміського страйку в м.
Коломиї. Представник відповідача
звернула увагу на те, що відповідно до
частини 1 статті 5 Конституції України
народ здійснює владу безпосередньо і
через органи державної влади та
місцевого самоврядування. Згідно
частини 1 статті 10 Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні''
міські ради є органом місцевого
самоврядування, що представляє
відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами. Відповідно до частини 2
статті 2 Закону України ''Про статус
депутатів місцевих рад'' депутат
місцевої ради як представник інтересів
територіальної громади, виборців свого
виборчого округу зобов'язаний виражати
і захищати інтереси відповідної
територіальної громади та її частини -
виборців свого виборчого округу,
виконуючи їх доручення в межах своїх
повноважень, наданих законом, брати
участь у здійсненні місцевого
самоврядування. Оскільки, депутати
міської ради, які підтримали
загальноміський попереджувальний
страйк діють від імені та в інтересах
виборців, то міська рада, як
представницький орган місцевого
самоврядування, діючи відповідно до
статті 5 Конституції України, у
законний спосіб реалізувала свої
повноваження щодо оскаржуваного
рішення. Представник відповідача
відмітила, що рішенням Коломийської
міської ради від 30.11.2013 року не
оголошено загальноміський страйк, а
лише виражено свою позицію щодо
підтримки такого страйку. Дане рішення
носить декларативний характер і
жодного учасника суспільних відносин
чи громадянина не зобов'язано
обов'язково взяти участь у такому
страйку, а запропоновано долучитися до
нього. Крім того, відсутні будь-які
правові підстави, визначені статтею 22
Закону України ''Про порядок вирішення
колективних трудових спорів
(конфліктів)'', для визнання незаконним
підтриманого страйку. Просила у
задоволені позову прокурора відмовити
повністю.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши
і оцінивши зібрані по справі докази, в
їх сукупності, проаналізувавши зміст
норм матеріального права, які
врегульовують спірні правовідносини,
суд виходить з таких підстав та
мотивів.

Судом встановлено, що 30 листопада 2013
року на тридцять четвертій сесії
шостого скликання Коломийської
міської ради прийнято рішення №1671-34/2013
''Про політичну ситуацію в Україні'' (а.с.
11).

Пунктом першим резолютивної частини
рішення вирішено ''Підтримати
загальноміський попереджувальний
страйк з 30 листопада 2013 року''.

Пунктом другим резолютивної частини
коментованого рішення вирішено
''Закликати всі заклади, установи та
організації міста, всіх громадян
долучитися до страйку''.

У судовому засіданні представник
відповідача не заперечила щодо саме
такої редакції і змісту оригіналу
оскаржуваних пунктів рішення міської
ради №1671-34/2013.

В грудні 2013 року Коломийський
міжрайонний прокурор провів перевірку
у порядку нагляду за додержанням і
застосуванням законів, за наслідками
якої встановлено порушення
Коломийською міською радою Закону
України ''Про місцеве самоврядування в
Україні'' та Конституції України, що
виразилося у прийнятті рішення ''Про
політичну ситуацію в Україні'' від 30
листопада 2013 року.

Такі виявлені порушення стали
підставою для звернення Коломийським
міжрайонним прокурором до суду про
визнання рішення відповідача
протиправним та скасування в окремій
частині його положень.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

За змістом вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди, серед іншого,
перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законність - це соціально-правове
явище, що характеризує організацію і
функціонування суспільства і держави
на правових засадах. Законність - це
правовий режим точного виконання
чинних законів усіма суб'єктами права;
режим, за якого забезпечуються права і
виконуються обов'язки людиною,
органами державної влади, місцевого
самоврядування і громадянським
суспільством. Основними засадами
законності вважають: зверхність закону
в системі нормативних актів; найвища
юридична сила належить Конституції
України. Єдина законність означає, що
на всій території України закон
однаковою мірою повинен діяти стосовно
до всіх суб'єктів права. Отже,
законність, як режим відповідності
суспільних відносин чинним законам що
утворюється завдяки їх здійсненню
суб'єктами права, характеризується
правопорядком.

Основною ознакою законності є
обов'язок виконувати розпорядження
законів і підзаконних правових актів
державними органами і органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, громадянами і
різними об'єднаннями.

Основними принципами законності є:

- єдність, тобто однаковість
розуміння і застосування законів та
підзаконних нормативно-правових актів
на всій території їхньої дії та щодо
однойменних суб'єктів;

- верховенство закону, тобто
регулювання всіх найважливіших
аспектів суспільного та державного
життя законами та відповідність всіх
підзаконних нормативно-правових актів
Конституції та законам;

- контроль за законністю, тобто
наявність дійового механізму
недопущення та усунення будь-яких
порушень законності з боку будь-яких
суб'єктів права;

- неминучість відповідальності за
порушення вимог закону, тобто кожен
випадок порушення закону з боку
будь-якого суб'єкта права повинен
тягнути за собою відповідне реагування
з боку держави, відповідних органів.

Прийняття органами місцевого
самоврядування рішень поза межами
власних повноважень не в спосіб
визначений законом, на переконання
суду, порушує законність і
правопорядок в державі.

Неухильне дотримання законів
забезпечується державою через
відповідні органи державної влади,
правоохоронні органи і органи
контролю, якими на рівні законів надані
відповідні повноваження.

Відповідно до статті 1 Закону України
''Про прокуратуру'' прокурорський
нагляд за додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону
України ''Про прокуратуру'' на
прокуратуру України покладаються
функції представництво інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

Положеннями частини 1 і 3 статті 36-1
Закону визначено, що представництво
прокуратурою інтересів держави в суді
полягає у здійсненні прокурорами від
імені держави процесуальних та інших
дій, спрямованих на захист держави у
випадках, передбачених законом.
Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень інтересів
держави.

В силу вимог пункту 1 частини 1 і частини
2 статті 19 коментованого Закону
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів, серед іншого, є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам.

При цьому, перевірка виконання законів
за наявності приводів може проводитися
з власної ініціативи прокурора.

Згідно пункту 2 частини 5 статті 23
Закону України ''Про прокуратуру''
прокурор, серед іншого, може звернутися
до суду щодо визнання протиправним
рішення чи окремих його положень і щодо
скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень.

Ці вимоги кореспондуються з
положеннями частини 5 статті 105 та
абзацу 11 частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до яких
адміністративний позов суб'єкта
владних повноважень може містити інші
вимоги у випадках, встановлених
законом, а суд за адміністративним
позовом суб'єкта владних повноважень
може прийняти іншу постанову у
випадках, встановлених законом.

Як вже зазначено судом вище предметом
прокурорського нагляду за додержанням
і застосуванням законів є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, вимогам Конституції
України та чинним законам, а до функцій
прокурора входить представництво
інтересів держави в суді у випадках,
визначених пунктом 2 частини 5 статті 23
Закону.

Відтак, в розгляді даної справи
прокурор наділений правом на захист
інтересів держави. Звертаючись до суду
з вимогами, передбаченими частиною 5
статті 23 Закону України ''Про
прокуратуру'', прокурор діє як посадова
особа органу державної влади. З огляду
на зазначене такі справи, незалежно від
статусу відповідача, предметно
підсудні окружним адміністративним
судам.

За змістом вимог частини 1 статті 140 і
частини 1 статті 144 Конституції України
місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Відповідно до частин 1, 2 і 4 статті 4
Європейської Хартії місцевого
самоврядування, ратифікованої
Верховною Радою України 15.07.1997 року,
головні повноваження і функції
місцевих властей визначаються
конституцією або законом. Однак це
положення не перешкоджає наділенню
місцевих властей повноваженнями і
функціями для спеціальних цілей
відповідно до закону.

Місцеві власті в межах закону мають
повне право вільно вирішувати будь-яке
питання, яке не вилучене із сфери
їхньої компетенції і вирішення якого
не доручене жодному іншому органу.

Повноваження, якими наділяються
місцеві власті, як правило, мають бути
повними і виключними.

Системний аналіз статті 4 Європейської
Хартії місцевого самоврядування
вказує на те, що органи місцевого
самоврядування, в тому числі сільські,
селищні і міські ради, мають право
вирішувати будь-які питання, включені
до їх повноважень і функцій
конституцією або законами
національного законодавства. Коло
таких питань і компетенція
встановлюється в межах, визначених
відповідними законами.

Така правова позиція кореспондується з
рішенням Конституційного Суду України
№7 від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009
за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до Конституції України
народ здійснює владу безпосередньо і
через органи державної влади та органи
місцевого самоврядування (частина 2
статті 5 Конституції). Основним Законом
встановлено, що місцеве самоврядування
є правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина 1 статті 140
Конституції). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень слідує, що ці
органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Розділом ІІ Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні''
встановлена організаційна-правова
основа місцевого самоврядування та
загальна і виключна компетенція
сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до статті 25 вказаного
Закону передбачена загальна
компетенція сільських, селищних,
міських рад, а саме: сільські, селищні,
міські ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання.

Стаття 26 Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' встановлює
виключну компетенцію питань, що
вирішуються сільськими, селищними,
міськими радами на пленарних
засіданнях. Перелік виключної
компетенції у відповідних
правовідносинах включає в себе 56
пунктів частини першої і 2 пункти
частини другої статті 26 даного Закону.

Тобто, компетенція місцевих рад є
правовою формою виразу їх функцій, вона
водночас служить і правовим засобом їх
реалізації. Закон України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' розрізняє
загальну і виключну компетенцію
місцевих рад (статті 25, 26). Здійснюючи
загальну компетенцію, місцеві ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією та
законами України до їх відання. До
виключної компетенції належать
питання, які перебувають у віданні рад
і підлягають розгляду тільки на їх
пленарних засіданнях. Це, як правило,
найважливіші питання місцевого
значення, розгляд і вирішення яких не
може бути делеговано іншим органам.

Дослідивши та оцінивши кожен пункт
вказаної норми Закону, та об'єднавши їх
в сукупному розумінні, можна дійти
висновку, що у переліку виключної
компетенції сільських, селищних,
міських рад відсутнє таке питання, як
розгляд, вирішення та прийняття
рішення по правовідносинах пов'язаних
із трудовими страйками, в тому числі
будь-якими іншими зборами, мітингами чи
пікетами, які організовуються і
проводяться працівниками трудових
колективів підприємств, установ і
організацій відповідно до Закону
України ''Про порядок вирішення
колективних трудових спорів
(конфліктів)''.

Суд звертає увагу на те, що іншими
положеннями Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні'',
будь-яким іншим законом чи підзаконним
нормативно-правовим актом не надано
повноважень місцевим радам розглядати
і вирішувати питання, порушені у пункті
1 і 2 оскаржуваного рішення
Коломийської міської ради.

Слід також зазначити, що право на
страйк закріплене у статті 44
Конституції України. Вона міститься
також у статті 4 Європейської
соціальної хартії та статті 8
''Міжнародного пакту про економічні,
соціальні і культурні права''. Рішення
про участь у страйку приймає кожен
працівник добровільно.

Відповідно до статті 44 Основного
Закону - ті, хто працює, мають право на
страйк для захисту своїх економічних і
соціальних інтересів. Порядок
здійснення права на страйк
встановлюється законом з урахуванням
необхідності забезпечення
національної безпеки, охорони здоров'я,
прав і свобод інших людей. Ніхто не може
бути примушений до участі або до
неучасті у страйку.

Правове поняття (дефініція) страйку на
рівні закону в Україні визначене лише в
Законі України ''Про порядок вирішення
колективних трудових спорів
(конфліктів)''.

Цей Закон визначає правові і
організаційні засади функціонування
системи заходів по вирішенню
колективних трудових спорів
(конфліктів) і спрямований на
здійснення взаємодії сторін
соціально-трудових відносин у процесі
врегулювання колективних трудових
спорів (конфліктів), що виникли між
ними.

За приписами статті 17 Закону України
''Про порядок вирішення колективних
трудових спорів (конфліктів)'' страйк -
це тимчасове колективне добровільне
припинення роботи працівниками
(невихід на роботу, невиконання своїх
трудових обов'язків) підприємства,
установи, організації (структурного
підрозділу) з метою вирішення
колективного трудового спору
(конфлікту).

Страйк застосовується як крайній засіб
(коли всі інші можливості вичерпано)
вирішення колективного трудового
спору (конфлікту) у зв'язку з відмовою
роботодавця або уповноваженої ним
особи, організації роботодавців,
об'єднання організацій роботодавців
задовольнити вимоги найманих
працівників або уповноваженого ними
органу, профспілки, об'єднання
профспілок чи уповноваженого нею (ними)
органу.

Тобто, страйк як крайній засіб
вирішення колективного трудового
спору може мати місце при не
врегулюванні певних соціальних і
економічних інтересів, що слідують
(виникають) виключно із трудових
відносин між працівником
(працівниками) і роботодавцем
підприємства, установи, організації
або його уповноваженою особою, з
приводу яких (інтересів) між вказаними
учасниками виник конфлікт.

Положеннями частини 3 статі 18, частин 1, 5
і 6 статті 19 Закону України ''Про порядок
вирішення колективних трудових спорів
(конфліктів)'' визначено, що страйк може
бути розпочато, якщо примирні
процедури не привели до вирішення
колективного трудового спору
(конфлікту) або роботодавець або
уповноважена ним особа, організація
роботодавців, об'єднання організацій
роботодавців ухиляється від примирних
процедур або не виконує угоди,
досягнутої в ході вирішення
колективного трудового спору
(конфлікту).

Рішення про оголошення страйку на
підприємстві приймається за поданням
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) чи іншої
організації найманих працівників,
уповноваженої згідно із статтею 3 цього
Закону представляти інтереси найманих
працівників, загальними зборами
(конференцією) найманих працівників
шляхом голосування і вважається
прийнятим, якщо за нього проголосувала
більшість найманих працівників або дві
третини делегатів конференції. Рішення
про оголошення страйку оформляється
протоколом.

Нікого не може бути примушено до участі
або до неучасті у страйку.

У разі проведення зборів, мітингів,
пікетів за межами підприємства орган
(особа), який очолює страйк, повинен
повідомити про запланований захід
місцевий орган виконавчої влади чи
орган місцевого самоврядування не
пізніше ніж за три дні.

Таким чином страйк оголошується
колективом підприємства за умови, коли
примирні процедури не привели до
вирішення колективного трудового
спору (конфлікту), і про таке рішення,
оформлене відповідним протоколом,
повідомляється орган місцевого
самоврядування.

У судовому засіданні представник
відповідача пояснила суду, що окремі
особи від колективів підприємств,
установ, організацій, в тому числі їх
працівники, усно звернулися до міської
ради та міського голови м. Коломия і
повідомили про проведення і участь у
загальноміському попереджувальному
страйку. Втім, представник відповідача
не подала суду будь-яких належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що при зверненні вказані вище
особи представили відповідні
протоколи про оголошення страйків і те,
що такі страйки проводяться у зв'язку
із не врегулюванням трудового спору
(конфлікту) в межах кожного
підприємства.

Суд звертає увагу не те, що нормами
Закону України ''Про порядок вирішення
колективних трудових спорів
(конфліктів)'' не визначено право органу
місцевого самоврядування у випадку
надходження повідомлення про
запланований захід, пов'язаний із
страйком, приймати з даного приводу
будь-які рішення, в тому числі на
пленарних засіданнях міської ради.

Перевіряючи дотримання відповідачем
обраної форми вирішення питання щодо
підтримки страйку і заклику долучитися
до нього - у вигляді рішення, суд
зазначає наступне.

Відповідно до згаданого вище рішення
Конституційного Суду України №7 від 16
квітня 2009 року у справі №1-9/2009 в
Основному Законі передбачено форми та
засоби реалізації права
територіальних громад на місцеве
самоврядування і вказано, що органи
місцевого самоврядування в межах
повноважень, визначених законом,
приймають рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території
(частина перша статті 144 Конституції).
На основі цього положення Конституції
України в Законі 280/97-ВР визначено, що у
формі рішень рада приймає нормативні
та інші акти (частина 1 статті 59 Закону
280/97-ВР). Проаналізувавши функції і
повноваження органів місцевого
самоврядування, врегульовані
Конституцією України та іншими
законами України, Конституційний Суд
України дійшов висновку, що органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Тобто, юридичним способом реалізації
повноважень місцевих рад, в силу вимог
статті 144 Конституції України і статті
59 Закону 280/97-ВР, є нормативні та
ненормативні акти, які приймаються у
формі рішення.

Але, при цьому суд зазначає, що ані
депутати місцевої ради, ані міська рада
як і кожен громадянин України не
позбавлені права, до виразу своєї
власної думки, позиції, власного
заклику, промови тощо, адресованої
окремому учаснику територіальної
громади, якомусь колективові, установі,
організації чи народові в загалом. Це є
власним закликом окремого депутата, чи
більшості депутатів від місцевої ради
без встановлення вимог та
обов'язковості виконання чи ні, що
публічно висловлюється у сесійній залі
місцевої ради одноособово або
колективно під час пленарного
засідання, чи поза межами нього. Такі
звернення чи позиція розраховані саме
на донесення та підтримку власної або
колективної думки, міркувань
громадянина, громади тощо. Однак,
згадані звернення чи декларативна
позиція (заклик) не потребують
затверджень в органах місцевого
самоврядування, в тому числі на
пленарних засіданнях міських рад у
формі рішення, оскільки вказане не
визначено чинним законодавством. А в
силу вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

При розгляді і вирішення по суті
заявлених позовних вимог судом
встановлено, що оскаржувані пункти
рішення прийнятті поза межами
повноважень та не в спосіб, визначених
Конституцією України і Законом 280/97-ВР.

Оскаржене рішення міської ради в
розумінні вимог статті 59 Закону 280/97-ВР
не є нормативно-правовим, нормативним
або іншим (ненормативним) актом, а
відтак у відповідності до пункту 1
частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
та пункту 2 частини 5 статті 23 Закону
України ''Про прокуратуру'', пункти 1 і 2
рішення сесії Коломийської міської
ради від 30.11.2013 року №1671-34/2013 підлягають
визнанню протиправними та скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
вимоги позивача обґрунтованими, а
позов таким, що підлягає до
задоволення.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та
скасувати пункти 1 і 2 рішення сесії
Коломийської міської ради від 30
листопада 2013 року №1671-34/2013 ''Про
політичну ситуацію в Україні''.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Постанова в повному обсязі складена
17.01.2014 року.

Суддя /підпис/

Чуприна О.В.