Справа № 817/4242/13-а
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/4242/13-а

15 січня 2014 року 16год. 40хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Комшелюк Т.О. за участю секретаря
судового засідання Лукащик Ю.Ю. та
сторін і інших осіб, які беруть участь у
справі:

позивача: представник Оніщук В.П.,

відповідача: представник Кондратенко
О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівненський
молодіжний жилий комплекс"

до Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Рівненський
молодіжний жилий комплекс» (далі по
тексту - ТОВ «Рівненський МЖК»)
звернулося з адміністративним позовом
про визнання протиправними дій
податкового органу щодо проведення
камеральної перевірки своєчасності
сплати узгодженого податкового
зобов'язання до бюджету, за наслідками
якої складено акт від 29.12.2012р. №506, та
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області (далі
по тексту - ДПІ у м. Рівному) форми «Ш»
від 10.01.2013р. №, яким ТОВ
«Рівненський МЖК» на підставі
встановленого порушення граничного
строку сплати суми грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість по вітчизняних товарах,
визначеного п.203.2 ст.203 Податкового
кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (із
змінами та доповненнями), за затримку
на 722 календарних дня сплати суми
грошового зобов'язання у розмірі 83002,70
грн., зобов'язано сплатити штраф у
розмірі 20% у сумі 16600,54 грн. за платежем
податок на додану вартість по
вітчизняних товарах.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог представник позивача вказує, що
податковим органом при проведенні
перевірки не дотримано вимог ЗУ «Про
державну податкову службу в Україні»
від 04.12.1990р. №509-ХІІ (із змінами та
доповненнями), ЗУ «Про податок на
додану вартість» від 03.04.1997р. №168/97-ВР
(із змінами та доповненнями) та ЗУ «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-ІІІ (із змінами та
доповненнями). Також вказує, що
всупереч п.200.10 ст.200 Податкового
кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (із
змінами та доповненнями) податковий
орган вийшов за межі наданих
повноважень, провівши камеральну
перевірку 29.12.2012р. податкової
звітності з податку на додану вартість
за листопад-грудень 2010р.

Відповідач адміністративний позов не
визнав з підстав викладених у
письмових запереченнях проти позову.
На обґрунтування поданих заперечень
зазначив, що підставою для
несвоєчасності сплати узгодженого
податкового зобов'язання став
непогашений борг попередніх періодів,
в рахунок якого здійснювалось
зарахування поточних платежів, що
підтверджується даними облікових
карток платника податків.

У судовому засіданні представник
відповідача надав суду додаткові
заперечення, які полягали у тому, що
податковим органом було здійснено
камеральну перевірку податкової
звітності з податку на додану вартість
за листопад-грудень 2010р. у
відповідності до вимог Податкового
кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (із
змінами та доповненнями). Додаткового
посилається на п.87.9 ст.87 Податкового
кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (із
змінами та доповненнями), яким
передбачено, що у разі наявності у
платника податків податкового боргу
органи державної податкової служби
зобов'язані зарахувати кошти, що
сплачує такий платник податків, в
рахунок погашення податкового боргу
згідно з черговістю його виникнення
незалежно від напряму сплати,
визначеного платником податків.

На підставі наведеного, представник
відповідача просив відмовити у
задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, суд прийшов до висновку,
що позов належить задовольнити
повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ДПІ у м. Рівному
було проведено камеральну перевірку
своєчасності сплати узгодженого
податкового зобов'язання до бюджету
ТОВ «Рівненський МЖК». За наслідками
проведення перевірки складено акт від
29.12.2012р. №506 про результати камеральної
перевірки своєчасності сплати
узгодженого податкового зобов'язання
до бюджету. У відповідності до акта
перевірки податковим органом
встановлено порушення п.203.2 ст.203
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), а саме, ТОВ «Рівненський
МЖК» порушено терміни сплати
узгодженого податкового зобов'язання
по податку на додану вартість:
нараховано згідно документу: (00)
невизначений документ від 31.12.2010р.
№AUTOPEN, дата нарахування: 31.12.2010р., дата
сплати: 21.12.2012р., сума сплаченого боргу:
37668,65 грн., кількість днів затримки: 722, %
ставка: 20; нараховано згідно документу:
(53) Декларація від 17.12.2010р. №, дата
нарахування: 30.12.2010р., дата сплати:
20.12.2012р., сума сплаченого боргу: 5189,00
грн., кількість днів затримки: 721, %
ставка: 20; нараховано згідно документу:
(53) Декларація від 17.12.2010р. №, дата
нарахування: 30.12.2010р., дата сплати:
14.12.2012р., сума сплаченого боргу: 1000,00
грн., кількість днів затримки: 715, %
ставка: 20; нараховано згідно документу:
(53) Декларація від 17.12.2010р. №, дата
нарахування: 31.12.2010р., дата сплати:
10.12.2012р., сума сплаченого боргу: 1000,00
грн., кількість днів затримки: 711, %
ставка: 20; нараховано згідно документу:
(53) Декларація від 20.01.2011р. №148659, дата
нарахування: 31.01.2011р., дата сплати:
21.12.2012р., сума сплаченого боргу: 38145,06
грн., кількість днів затримки: 691, %
ставка: 20.

На підставі акту перевірки ДПІ у м.
Рівному прийнято податкове
повідомлення-рішення форми «Ш» від
10.01.2013р. №, яким, на підставі
встановленого порушення граничного
строку сплати суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість по вітчизняних товарах,
визначеного п.203.2 ст.203 Податкового
кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (із
змінами та доповненнями), та на
підставі ст.126 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), за затримку на 722
календарних днів сплати суми грошового
зобов'язання у розмірі 83002,70 грн. ТОВ
«Рівненський МЖК», зобов'язано
сплатити штраф у сумі 16600,54 грн.

Як встановлено судом, 17.12.2010р. ТОВ
«Рівненський МЖК» було подано до ДПІ у
м. Рівне податкову декларацію з податку
на додану вартість за листопад 2010р.. У
рядку 27 «Сума ПДВ, яка підлягає
нарахуванню до сплати в бюджет за
підсумками поточного звітного періоду,
з урахуванням залишку від'ємного
значення попереднього звітного
періоду (рядок 20 - рядок 23, позитивне
значення) задекларовано до сплати 46360,00
грн. Сплачено у відповідності до
платіжного доручення від 27.12.2010р. №1438 у
розмірі 6360,00 грн., від 29.12.2010р. №482 у
розмірі 40000,00 грн.

На момент подання такої податкової
декларації з податку на додану
вартість (17.12.2010р.) були чинними ЗУ «Про
державну податкову службу в Україні»
від 04.12.1990р. №509-ХІІ (із змінами та
доповненнями), ЗУ «Про податок на
додану вартість» від 03.04.1997р. №168/97-ВР
(із змінами та доповненнями) та ЗУ «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-ІІІ (із змінами та
доповненнями).

Так, у відповідності до абз.1 ч.1 ст.11 ЗУ
«Про державну податкову службу в
Україні» від 04.12.1990р. №509-ХІІ (із змінами
та доповненнями), органи державної
податкової служби у випадках, в межах
компетенції та у порядку, встановлених
законами України, мають право:
здійснювати документальні невиїзні
перевірки (на підставі поданих
податкових декларацій, звітів та інших
документів, пов'язаних з нарахуванням і
сплатою податків та зборів
(обов'язкових платежів) незалежно від
способу їх подачі), а також планові та
позапланові виїзні перевірки
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування і сплати податків та
зборів (обов'язкових платежів),
додержання валютного законодавства
юридичними особами, їх філіями,
відділеннями, іншими відокремленими
підрозділами, що не мають статусу
юридичної особи, а також фізичними
особами, які мають статус суб'єктів
підприємницької діяльності чи не мають
такого статусу, на яких згідно із
законами України покладено обов'язок
утримувати та/або сплачувати податки і
збори (обов'язкові платежі), крім
Національного банку України та його
установ (далі - платники податків).

У відповідності до пп.7.7.5 п.7.7. ст.7 ЗУ
«Про податок на додану вартість» від
03.04.1997р. №168/97-ВР (із змінами та
доповненнями), податковий орган має
право протягом 30 днів, наступних за
днем отримання податкової декларації,
проводити документальну невиїзну
перевірку (камеральну) заявлених у ній
даних. За наявності достатніх підстав
вважати, що розрахунок суми бюджетного
відшкодування було зроблено з
порушенням норм податкового
законодавства, податковий орган має
право протягом такого ж строку
провести позапланову виїзну перевірку
(документальну) платника для
визначення достовірності нарахування
такого бюджетного відшкодування.

На виконання ЗУ «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997р. №168/97-ВР (із
змінами та доповненнями) та ст.8 ЗУ «Про
державну податкову службу в Україні»
від 04.12.1990р. №509-ХІІ (із змінами та
доповненнями) ДПА України 30.05.1997р.
прийнято наказ №166 «Про затвердження
форми податкової декларації та Порядку
її заповнення і подання», що
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 09.07.1997р. за №250/2054 (далі по
тексту - Наказ №166).

Зареєстровані в податковій інспекції
(адміністрації) декларації підлягають
документальній невиїзній (камеральній)
перевірці (п.7.2 Наказу №166).

Документальну невиїзну (камеральну)
перевірку даних, заявлених у
податковій звітності з податку на
додану вартість, податковий орган
проводить протягом 30 днів, наступних за
днем отримання податкової декларації
(п.7.4 Наказу №166).

Контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму податкового
зобов'язання платника податків у разі
якщо: контролюючий орган внаслідок
проведення камеральної перевірки
виявляє арифметичні або методологічні
помилки у поданій платником податків
податковій декларації, які призвели до
заниження або завищення суми
податкового зобов'язання (абз.1 пп.«в»
пп.4.2.2 п.4.2 ст.4 ЗУ «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ (із
змінами та доповненнями).

Камеральною вважається перевірка, яка
проводиться контролюючим органом
виключно на підставі даних, зазначених
у податкових деклараціях, без
проведення будь-яких інших видів
перевірок платника податків (пп.«в»
пп.4.2.2 п.4.2 ст.4 ЗУ «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ (із
змінами та доповненнями).

За змістом викладеного вбачається, що
податковий орган має право визначати
суму податкового зобов'язання і, у разі
його заниження, застосовувати
фінансові санкції, тільки у випадку
виявлення у поданій платником податків
податковій декларації арифметичних
або методологічних помилок.

Відповідно до роз'яснення Комітету
Верховної Ради України з питань
фінансів і банківської діяльності від
20.03.2001р. №06-10/167, під терміном
«арифметична помилка» слід розуміти
помилки або описки, допущені платником
податку при заповненні декларацій
(розрахунків) або додатків до них,
зокрема, при виконанні арифметичних
дій, передбачених при обчисленні
об'єкта оподаткування з метою
визначення податкових зобов'язань з
податку, збору, обов'язкового платежу
(додавання або вирахування відповідних
рядків), а також описки, допущені при
перенесенні даних із додатків, на
підставі яких заповнюються відповідні
рядки декларації (неправильно
поставлено кому при застосуванні
одиниці виміру, неправильно перенесено
підсумок з додатка тощо). Під
«методологічною помилкою» слід
розуміти помилку, допущену платником
податків при складанні ним декларації,
яка полягає у неправильному
застосуванні або незастосуванні
ставок оподаткування чи коефіцієнтів
при визначенні податкового
зобов'язання з того чи іншого податку,
збору (обов'язкового платежу).

Аналогічну правову позицію висвітлено
Вищим адміністративним судом України
26.05.2009р. у справі №К-4637/08.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що предметом
камеральної перевірки є правильність
складання податкової декларації з
податку на додану вартість, а тому
документами що мають відношення до
такої перевірки є саме податкова
декларація з податку на додану
вартість і ніякі інші, а у разі, якщо при
проведенні камеральної перевірки, буде
виявлено факт порушення податкового
законодавства, відповідач має право
призначити та провести документальну
(виїзну, невиїзну або планову чи
позапланову) перевірку позивача, як це
визначено п.7.4 Наказу №166.

Також, судом встановлено, що 20.01.2011р. ТОВ
«Рівненський МЖК» було подано до ДПІ у
м. Рівне податкову декларацію з податку
на додану вартість за грудень 2010р. У
рядку 27 «Сума ПДВ, яка підлягає
нарахуванню до сплати в бюджет за
підсумками поточного звітного періоду,
з урахуванням залишку від'ємного
значення попереднього звітного
періоду (рядок 20 - рядок 23, позитивне
значення) задекларовано до сплати 73011,00
грн. Сплачено у відповідності до
платіжного доручення від 28.01.2011р. №1487 у
розмірі 73011,00 грн.

На момент подання такої декларації
(20.01.2011р.), а також на момент проведення
камеральної перевірки (29.12.2012р.) набрав
чинності Податковий кодекс України.

Відповідно до ст.62 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), одним із способів
здійснення податкового контролю є
перевірки та звірки відповідно до
вимог цього Кодексу, а також перевірки
щодо дотримання законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи у
порядку, встановленому законами
України, що регулюють відповідну сферу
правовідносин.

У відповідності до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), органи державної
податкової служби мають право
проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Статтею 75 Податкового кодексу України
від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) визначено види
перевірок, які мають право проводити
органи державної податкової служби, а
саме: камеральні, документальні,
фактичні.

Так, камеральною вважається перевірка,
яка проводиться у приміщенні органу
державної податкової служби виключно
на підставі даних, зазначених у
податкових деклараціях (розрахунках)
платника податків (пп.75.1.1 п.75.1 ст.75
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями). Камеральні перевірки
податкової звітності з податку на
додану вартість платників податку
проводяться протягом 30 календарних
днів, наступних за останнім днем
граничного строку подання звітної
податкової декларації до органу
державної податкової служби (п.200.10 ст.200
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Враховуючи вищевикладене, судом
встановлено, що податковим органом при
проведенні камеральної перевірки
податкової звітності з податку на
додану вартість було взято до уваги
іншу податкову інформацію, ніж дані
податкової декларації з податку на
додану вартість та враховуючи факт
проведення камеральної перевірки з
порушенням 30 денного терміну для їх
проведення, є всі підстави
стверджувати, що податковий орган
вийшов за межі наданих йому
повноважень і діяв поза межами
правового поля.

Відповідно до положень ч.2 ст.19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Таким чином, діяльність органів
державної влади регулюють закони та
підзаконні акти, які дають суб'єктам
владних повноважень можливість
користування певною свободою розсуду
при вирішенні питань і встановлюють
межі такої свободи, тобто наділяють їх
дискреційними повноваженнями.

Тобто, для органів державної влади та
їх службових осіб діє
спеціально-дозвільний принцип
конституційного права, який, поширюючи
свій нормативний вплив на органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадових та
службових осіб, суттєво обмежує цих
суб'єктів у виборі варіантів чи моделі
своєї поведінки. Адже вони зобов'язані
діяти лише таким чином та у такий
спосіб, як це прямо передбачено
конституційно-правовими нормами,
законами України і лише в межах
закріпленої за ними компетенції.

Вчинення ж державним органом чи його
посадовою особою дій у межах
компетенції, але непередбаченим
способом, у непередбаченій законом
формі або з виходом за межі компетенції
є підставою для визнання таких дій
неправомірними.

Судом також встановлено, що приймаючи
оспорюване податкове
повідомлення-рішення податковий орган
стверджує про несвоєчасність сплати
ТОВ «Рівненський МЖК» узгодженої суми
податкового зобов'язання по податку на
додану вартість за листопад 2010р..

На момент сплати узгодженої суми
податкового зобов'язання по податку на
додану вартість (грудень 2010р.) був
чинний ЗУ «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ (із
змінами та доповненнями).

Пунктом 7.7 ст.7 ЗУ «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ
(із змінами та доповненнями) визначений
принцип рівності бюджетних інтересів.
Установлено, що податковий борг
погашається попередньо погашенню
податкових зобов'язань, які не є
податковим боргом, у порядку
календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

Як визначено пп.7.1.1 п.7.7 ст.7 ЗУ «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-ІІІ (із змінами та
доповненнями), джерелами самостійної
сплати податкових зобов'язань або
податкового боргу платника податку є
будь-які власні кошти такого платника
податку. Отже, грошовий платіж є єдиною
формою сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з п.6 ст.7 ЗУ «Про Національний
банк України» від 20.05.1999р. №679-XIV (із
змінами та доповненнями), національний
банк України визначає систему, порядок
і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004р. №22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004р.
за №377/89/76, кошти з рахунків клієнтів
банки списують лише за дорученнями
власників цих рахунків (включаючи
договірне списання коштів згідно з
главою 6 цієї Інструкції) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання коштів
згідно з главою 5 цієї Інструкції. При
цьому згідно з п.3.8 зазначеної
Інструкції реквізит «Призначення
платежу» платіжного доручення
заповнюється платником так, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
«Призначення платежу». Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України належить виключно платнику.
Тому, суми податкових зобов'язань або
податкового боргу з урахуванням пп.16.5.2
п.16.5 ст.16 ЗУ «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ (із
змінами та доповненнями) слід вважати
сплаченими у день реєстрації
банківською установою платіжного
документа із зазначеним у ньому
призначенням платежу на сплату
відповідних податкових зобов'язань або
податкового боргу, визначених
платником податків.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

ЗУ «Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-ІІІ (із змінами та
доповненнями), який є спеціальним
законом з питань оподаткування і
установлює порядок погашення
зобов'язань юридичних або фізичних
осіб перед бюджетами та державними
цільовими фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначено вичерпний перелік заходів,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу та виконання
податкових зобов'язань, передбаченого
п.7.7 ст.7 ЗУ «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ (із
змінами та доповненнями), податковий
орган не наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

За таких обставин, самостійне
зарахування податковим органом
сплачених платником податку сум у
рахунок податкового боргу або тих
податкових зобов'язань, які не вказані
в призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

З аналізу норм ЗУ «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ
(із змінами та доповненнями), які
встановлюють відповідальність за
порушення податкового законодавства,
вбачається, що перелік таких порушень є
вичерпним і не підлягає розширеному
тлумаченню. Серед зазначених порушень
немає недотримання порядку погашення
податкового боргу та податкових
зобов'язань, встановленого п.7.7 ст.7 ЗУ
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-ІІІ (із змінами та
доповненнями).

Отже, чинним законодавством України (на
час сплати ТОВ «Рівненський МЖК»
узгодженої суми податкового
зобов'язання по податку на додану
вартість у грудні 2010р.) не передбачено
застосування спеціальних заходів
відповідальності за порушення
платником податків вимог щодо
першочергового погашення податкового
боргу та виконання податкових
зобов'язань у порядку календарної
черговості їх виникнення. У вказаних
випадках до платника податків
вживаються, передбачені ЗУ «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-ІІІ (із змінами та
доповненнями), заходи примусового
стягнення податкового боргу, а також
застосовуються штрафні санкції за
порушення граничних строків сплати
податкових зобов'язань.

Аналогічно, вказані норми права було
застосовано Верховним Судом України в
постанові від 20.06.2011р. у справі №21-80а11.
Відповідно до ст. 244-2 КАС України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до приписів статті 161 КАС
України під час прийняття постанови
суд вирішує, зокрема, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин.

При виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Таким чином, розглядаючи вказану
справу по суті, суд враховує рішення
Верховного Суду України від 20.06.2011р. у
справі №21-80а11 та вирішує спір з
урахуванням правової позиції. Вказана
правова позиція, так само висвітлена у
листі Вищого адміністративного суду
України від 17.03.2009р. №358/13/13-09.

Враховуючи те, що відповідачем не
дотримано податкового законодавства
щодо зміни призначення платежів без
згоди платника податків у 2009-2010 роках,
слід стверджувати про факт
недостовірності даних податкового
обліку позивача. Відповідачем невірно
визначено суму недоїмки на початок 2011
року, а відповідно, зараховуючи згідно
п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України
від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) поточні платежі позивача
в порядку черговості виникнення
податкового боргу, податковий орган
невірно визначив погашену суму
податкового боргу та термін затримки
сплати узгодженого податкового
зобов'язання по податку на додану
вартість.

У відповідності до постанови
Верховного Суду України від 05.12.2006р.,
суд не може підміняти державний орган,
рішення якого оскаржується, приймаючи
замість рішення, яке визнається
протиправним, інше рішення, яке б
відповідало закону, та давати вказівки,
які б свідчили про вирішення питань,
які б свідчили про вирішення питань,
які належать до компетенції такого
суб'єкта владних повноважень. Рішення,
в якому недійсну частину не можна
виокремити, ідентифікувати, є
недійсним в цілому.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.72 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не доведено
правомірності проведення камеральної
перевірки податкової звітності з
податку на додану вартість та
прийняття оспорюваного податкового
повідомлення-рішення, в той час як ТОВ
«Рівненський МЖК» спростовано
належними та допустимими доказами
протиправність дій податкового органу
щодо проведення камеральної перевірки
податкової звітності з податку на
додану вартість та прийняття
оспорюваного податкового
повідомлення-рішення.

Таким чином, дії податкового органу
щодо проведення камеральної перевірки
своєчасності сплати узгодженого
податкового зобов'язання до бюджету, за
наслідками яких складено акт від
29.12.2012р. №506 є неправомірними, а
податкове повідомлення-рішення форми
«Ш» від 10.01.2013р. № - протиправним
та таким, що належить до скасування в
повному обсязі.

Судові витрати присуджуються на
користь позивача відповідно до ст.94 КАС
України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області щодо проведення
камеральної перевірки своєчасності
сплати товариством з обмеженою
відповідальністю "Рівненський
молодіжний жилий комплекс" узгодженого
податкового зобов'язання до бюджету, за
наслідками якої складено акт перевірки
№506 від 29 грудня 2012 року.

Податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
№ від 10 січня 2013 року визнати
протиправним та скасувати у повному
обсязі.

Присудити на користь позивача -
товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівненський
молодіжний жилий комплекс" із
Державного бюджету судовий збір у
розмірі 240,87 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Комшелюк
Т.О.