Справа № 826/1897/13-а
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2013-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" жовтня 2013 р. м. Київ
К/800/32907/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Карася О.В.

Рибченка А.О.

при секретарі судового засідання:
Мосійчук І.М.,

розглянувши касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі міста Києва
Державної податкової служби

на ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.06.2013 року

та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25.03.2013 року

по справі № 826/1897/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПВК «Будівельник»

до Державної податкової інспекції у
Оболонському районі міста Києва
Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ПВК «Будівельник»
звернулося до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції в Оболонському районі міста
Києва про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 05 лютого 2013 року
№ та № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25.03.2013 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.06.2013 року
у даній справі позов задоволено з
огляду на правомірність заявлених
вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у позові відмовити, оскільки
вважає, що постанову та ухвалу було
прийнято з порушенням норм
матеріального права та без належного
врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у період із 03 грудня 2012
року по 15 січня 2013 року податковим
органом проведено перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства, за
результатами якої встановлено
порушення позивачем п. 5.1, пп.5.2.1 п.5.2,
пп.5.3.9 п.5.3 ст. 5 Закону України від 28.12.1994
року № 334/94-ВР «Про оподаткування
прибутку підприємств» (далі Закон №
334/94-ВР), п. 138.1 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України та п.п.7.4.1,
7.4.5 п.7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997
року № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (далі - Закон № 168/97-ВР).

На підставі висновків перевірки, 05
лютого 2013 року відповідачем прийняті
податкові повідомлення-рішення: №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств у
розмірі 3285753,00 грн. за основним платежем
та у розмірі 30915,00 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями; №, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 3354945,00 грн. за
основним платежем та у розмірі 1540805,00
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Задовольняючи позов, суди виходили з
наступних мотивів, з чим погоджується
суд касаційної інстанції.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР
встановлено, що валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону №
334/94-ВР до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно з абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону №
334/94-ВР не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що всі необхідні первинні
бухгалтерські документи є в наявності
у позивача.

Згідно з п. 5.11 ст. 5 Закону № 334/94-ВР
встановлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

Крім того, податковий кредит - сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим Законом
(пункт 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР).

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в матеріалах справи
наявні всі необхідні первинні
документи, які складені у
відповідності до вимог підпункту 7.2.1
пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР, що
підтверджують право позивача на
податковий кредит у відповідний
період.

Також, колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені ст.203 ЦК України. Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Судова колегія погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
що відповідачем не доведено, що
укладені позивачем з контрагентами
договори є нікчемними.

Посилання відповідача на інформацію,
яка міститься в автоматизованих
інформаційних системах податкових
органів про те, що контрагентами
позивача не подається податкова
звітність або є такою, що визнана
недійсною, відсутні основні фонди, або
вказані товариства не знаходяться за
їх місцезнаходженням, не може бути
підставою для висновків відповідача
про протиправність формування
позивачем валових витрат та
податкового кредиту.

Крім того, жодною нормою чинного
законодавства не передбачено обов'язку
платника податку контролювати
дотримання закону його контрагентами
та здійснення ними свої податкових
зобов'язань, а також відповідати за
можливе порушення ними приписів
законодавства.

За таких обставин, суди дійшли вірного
висновку щодо наявності підстав для
задоволення позову.

Відповідно до ст. 224 КАС України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
залишити без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі міста Києва Державної
податкової служби залишити без
задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.06.2013 року
та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25.03.2013 року по справі №826/1897/13-а залишити
без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписКарась О.В. підписРибченко А.О.