Справа № 814/1507/13-а
Суддя: Лісовська Н. В.
Дата ухвалення: 2013-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Миколаївський окружний
адміністративний суд вул. Заводська,
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 вересня 2013 року
Справа № 814/1507/13-а
Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Лісовської Н. В.
розглянув в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомМиколаївської обласної
психіатричної лікарні №2 - закладу
комунальної власності, с. Сапетня,
Миколаївський район, Миколаївська
доТериторіальної Державної Інспекції
з питань праці у Миколаївській обл.,
провизнання неправомірнми дії, В С Т А Н
Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Територіальної державної інспекції
праці у Миколаївської області (далі по
тексту Інспекція) з вимогами про
визнання протиправним та скасування
Припису № 14-19-042/0124-0074 від 14.03.2013 року
(далі по тексті Припис).
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що під час здійснення
позапланової перевірки, яка була
проведена у зв'язку зі скаргою ОСОБА_1,
перевіряючи вийшли за межі кола питань,
які повинні бути з'ясовані під час саме
позапланової перевірки. Вимоги
припису, на думку позивача, є
необґрунтованими та виконання їх
неможливо, оскільки п. 1 Припису містить
обов'язок привести накази про
звільнення № 14, та № 40 у відповідність
до тих статей КЗпП (ст. 117, 116) які не
регламентують правильність видання
наказів, а обумовлюють порядок
здійснення розрахунків при затриманні
виплати заробітної плати. Пункт 2
припису зобов'язує позивача, завести
журнали приходу на робоче місце та
відлучень працівників, які не
передбачені жодним нормативним Актом,
та посилання Інспектора в Приписі на
нормативно-правові акти радянських
часів є на думку позивача недоречним та
такі вимоги не можуть бути виконанні, а
від так Припис належить скасуванню.
Представник відповідача позовні
вимоги не визнала, надала письмові
заперечення та пояснення у минулих
судових засіданнях, де зазначила, що
під час проведення перевірки були
виявлені факти порушення
Законодавства про працю не тільки по
відношенню до ОСОБА_1 а й по відношенню
до інших вже звільнених працівників.
Факти затримання виплат при звільненні
працівникам ОСОБА_2, ОСОБА_1 викладені в
Акті перевірки, та Приписом від 14.03.2013
року зобов'язано позивача усунути
виявлені порушення шляхом відновлення
порушених прав працівників та
виплатити працівникам за час затримки
середній заробіток по день фактичного
розрахунку. Щодо п. 2 припису,
представник відповідача зазначила, що
журнали приходу на робоче місце та
відлучень працівників у відділеннях
АЧХ та ЛДК відсутні, що протирічить
вимогам Постанови № 213 Державного
комітету праці та соціальної політики
СРСР від 20.04.1984 року, а від так п.2
припису цілком законний. Просить суд
відмовити в задоволенні позову у
зв'язку з необґрунтованістю.
Вислухав пояснення представників
сторін, вивчивши матеріали що
містяться у справі судом встановлено,
що у зв'язку зі зверненням до Інспекції
зі скаргою ОСОБА_1 на підставі Наказу на
перевірку № 27 від 04.03.2013 року та
Направлення на перевірку № 283 від 05.03.2013
року була проведена позапланова
Результати перевірки викладенні в
акті перевірки № 14-19-042/0124 (а.с. 27-29). Під
час перевірки інспектори встановили
декілька фактів порушення трудового
- несвоєчасність виплати
працівникам необхідних сум при
звільненні ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1)
- звільнення працівників без
витримки двох тижнів з дати їх
письмового попередження роботодавця
про намір розірвати трудовий договір.
- Відсутність у відділеннях АЧХ та
ЛДК журналів приходу та відлучень
На підставі виявлених фактів
порушення та акту перевірки Інспекцією
14.03.2013року був виданий припис №
14-19-042/1243-007 про усунення виявлених
Припис містить два пункти :
1. Накази № 14-к від 24.01.2013 року та №
40-к від 23.04.2012 року привести у
відповідність до ч. 1 ст. 116, ч.ю1 ст. 117
КЗпП України, виплатити вищевказаним
звільненим працівникам середній
заробіток за час затримки по день
фактичного розрахунку.
2. Завести у відділах АХЧ та ЛДК
журнали обліку приходу на робоче місце
та відлучень працівників, для
забезпечення достовірного обліку
виконуваної роботи працівниками.
У судовому засіданні встановлено, що
Наказ № 14 від 24 .01.2013 року стосується
звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за
власним бажанням, відповідно до
положень ст. 38 КЗпП України (а.с. 57), а
Наказ № 40-к від 23.04.2012 року стосується
звільнення з займаної посади ОСОБА_2 за
власним бажанням на підставі його
перевірки, ні в Приписі Інспекцією не
зазначено, в чому саме полягає
невідповідність Наказів про
звільнення, та яким нормам чиного
Суд критично оцінує позицію Інспекції,
що вищевказані накази необхідно
привести у відповідність до ст. ч. 1 ст.
116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України, оскільки ці
статті не регулюють правильність
дотримання Форми наказу, дотримання
процедури винесення Наказу, тощо.
Окрім того, вимоги Інспекції
«приведення у відповідність наказів»,
стосуються виявленого порушення щодо
звільнення працівників у день
написання заяв про звільнення без
витримки двох тижнів, але Накази про
звільнення вже реалізовані,
адміністрацією установи прийняті
рішення про звільнення працівників
саме у день написання заяв. У наказі
міститься посилання виключно на ст. 38
КЗпП, що відповідає дійсності ,
оскільки особи були звільнені за
власним бажанням.

Виходячи з аналізу положень ч. 1 ст. 38
КЗпП обов'язок повідомлення про намір
розірвання трудового договору за два
тижні лежить на працівникові, але ст. 38
не передбачений обов'язок роботодавця
звільнення робітника лише після спливу
двох тижнів з дати подання заяви про
звільнення. Стаття 38 КЗпП зобов'язує
власника звільнити працівника в
строки, про які працівник просить,
також за наявності інших поважних
причин, окрім тих що передбачені ч. 2, 3
ст. 38. Які причини можна визнати
поважними - це повинно вирішуватися у
кожному конкретному випадку особисто.

Таким чином, суд приходить висновку, що
зазначені у Приписі доводи Інспекції
про порушення позивачем ч. 1 ст. 38 КЗпП
під час звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є
хибними, а вимоги Припису про
проведення Наказів у відповідність до
ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП є
безпідставними.

Стосовно вимоги Припису щодо
зобов'язання позивача виплатити ОСОБА_2
та ОСОБА_1 середній заробіток за час
затримки розрахунку, слід зазначити, що
під час проведення перевірки
Інспекцією були досліджені документи
первинного бухгалтерського обліку
щодо розрахунків та виплат платежів
при звільнені саме ОСОБА_1 (копії
документів містяться в матеріалах
справи.) Так, судом встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
відносно ОСОБА_1 винесено Наказ про
звільнення 24.01.2013 року, це є останній
день перебування на робочому місці
ОСОБА_1, а від так в силу положень ст. 116
КЗпП роботодавець повинен був в цей же
день провести розрахунок з робітником,
за умови якщо працівник працював у цей
день на роботі.

В судовому засіданні з'ясовано, що
ОСОБА_1 24.02.2013 року (четвер) на робочому
місці перебувала тільки з ранку та
залишила заяву про звільнення, де
зазначила про своє бажання бути
звільненою саме з 24.01.2013 року (а.с. 56).
Посадові обов'язки в цей день ОСОБА_1 не
виконувала, пацієнтів не приймала та на
робочому місці до 16.00 години
(відповідно графіку роботи а.с 69) не
знаходилася, про що був складений
відповідний акт (а.с. 67).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Наступного дня 25.01.2013 року ОСОБА_1 не
зверталася до установи з вимогою
провести з нею повний фактичний
розрахунок. Відповідно до документів
первинного бухгалтерського обліку,
сума, що належить ОСОБА_1, до виплати
була нарахована бухгалтерією позивача
24.01.2013 року (день звільнення) та 25.01.2013
року (п'ятниця) платіжне доручення
відправлено до Казначейської служби,
оскільки позивач є бюджетною установою
та всі розрахунки здійснюються через
казначейську установу. Наступного
операційного дня - 28.01.2013 року
(понеділок) Казначейською службою був
здійснений перерахунок коштів та
фактично ОСОБА_1 отримала суми
розрахунку на свій особистий
банківський картковий рахунок 29.01.2013
року (вівторок) що підтверджується
матеріалами справи и та не
заперечується сторонами.

Відповідно до п.2.3 розділу ІІ Наказу
Міністерства фінансів України № 309 від
02.03.2012 року «Про затвердження Порядку
реєстрації та обліку бюджетних
зобов'язань розпорядників бюджетних
коштів та одержувачів бюджетних коштів
в органах Державної казначейської
служби України», який зареєстрований
міністерством юстиції 20.03. 2012 р. за №
419/20732 органи Казначейства звіряють
поданий розпорядником Реєстр та
підтвердні документи на предмет
відповідності даних, уключених до
Реєстру, за захищеними видатками, які
не потребують проведення процедур
закупівель, - протягом 1 операційного
дня.

Положенням ч. 1 ст. 117 КЗпП передбачена
відповідальність роботодавця за
затримку розрахунку лише за наявності
його вини. Виходячи з фактичних
обставин справи Лікарня нарахувала
належні ОСОБА_1 кошти та звернулася до
казначейства про проведення платежу
розрахунку з ОСОБА_1 25.02.2013 року, тобто
наступного дня після звільнення
останньої, вини установи щодо
отримання ОСОБА_1 коштів 298.01.2013 року
судом не встановлено, а від так
відсутні підстави притягнення до
відповідальності позивача та
стягнення з нього коштів за затримку
виплати розрахунку.

Стосовно зобов'язання виплатити кошти
за затримку виплату розрахунку ОСОБА_2
Інспекцією не було надано суду жодного
доказу, що останньому взагалі був
виплачений розрахунок при звільненні з
затримкою.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 71 КАС
України тягар доказування лежить саме
на суб'єкті владних повноважень.

Вимоги Припису щодо зобов'язання
позивача завести журнали приходу на
робоче місце та відлучень працівників
не є джерелом обліку об'єму виконаної
роботи працівником ,як це зазначено у
приписі, а є додатковим доказом обліку
перебування осіб на робочому місці. Але
слід зазначити, що відповідно до
колективного договору та приписів КЗпП
облік робочого часу у Лікарні ведеться
за допомогою Табелю робочого часу по
кожному відділенню окремо. А від так,
заведення журналів приходу на робоче
місце та відлучень працівників у
відділеннях АХЧ та ЛДК законодавчо не
передбачено. Посилання інспектора на
приписи 2 ст. 30 Закону України« Про
оплату праці» та Постанову КМ СРСР № 213
не містять обов'язку роботодавця вести
облік робочого час саме за цими видами
Журналів.

На підставі вищевикладеного, суд
приходить висновку вимоги викладенні в
приписі є неправомірними, та Припис
№14-19-042/1243-007 належить скасуванню.

При винесені рішення по
адміністративній справі, суд вирішує
питання про розподіл витрат відповідно
до ст.94 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись статтями 128, 158, 160-163 КАС
України, адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов Миколаївської обласної
психіатричної лікарні № 2 - закладу
комунальної власності - задовольнити.

Скасувати припис Територіальної
Державної Інспекції з питань праці у
Миколаївській області від 14.03.2013 року
№14-19-042/1243-007.

Повернути з Державного бюджету на
користь Миколаївської обласної
психіатричної лікарні № 2 - закладу
комунальної власності сплачений
судовий збір у сумі 31,41 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає чинності з моменту закінчення
десятиденного строку на апеляційне
оскарження.

Постанова суду може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
Адміністративного суду через
Миколаївський окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Порядок та строки апеляційного
оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Суддя
Н. В. Лісовська