Справа № К/9991/36313/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2013-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" грудня 2013 р. м. Київ
К/9991/36313/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло О.М.Судді:
Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у порядку письмового
провадженнякасаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Житомирі

на постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 20.05.2009 р.

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 06.07.2010 р.

у справі №2а-33341/08

за позовом Приватного підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у м.
Житомирі

про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Приватний підприємець ОСОБА_4
(далі-позивач) звернувся з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Житомирі
(далі-відповідач) про визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 20.05.2009 р.,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 06.07.2010 р., позов задоволено, визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення від 06.10.2008 р. №
/0, № /0, № /0.

Вважаючи, що рішення судів попередніх
інстанцій прийняті з порушенням норм
матеріального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове, яким у задоволенні позову
відмовити.

Позивач надіслав на адресу суду
касаційної інстанції письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача, за змістом яких проти
вимог останньої заперечує та просить
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Державним податковим інспектором
відділу адміністрування податків з
фізичних осіб, на підставі п.п. 4.2.2 п. 4.2
ст.4 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», проведено ряд
документальних невиїзних перевірок
податкових декларацій з податку на
додану вартість позивача, поданих за
березень, квітень та червень 2008 року.

За результатами проведених перевірок
контролюючим органом були складені
акти від 06.10.2008 р. №5610, №5608 та №5609, у
яких зазначено, що при заповненні
податкових декларацій платником
податку допущено порушення п.п. 7.2.4. п.
7.2., п.п. 7.4.5. п.7.4. ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», а саме: до
складу податкового кредиту включено
суми ПДВ по суб'єктам господарювання,
щодо яких анульовано свідоцтво про
реєстрацію платника ПДВ.

У результаті проведених перевірок
платнику донараховано податок на
додану вартість та застосовано штрафні
(фінансові) санкції, про що прийнято
податкові повідомлення-рішення від
06.10.2008 р. №/0, №/0 та №/0,
які є предметом оскарження у даній
справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу,
скаржник вказав на те, що позивач не мав
законних підстав для включення до
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість сум такого податку,
визначених у податкових накладних, в
яких постачальниками значаться особи,
що не мають статусу платника податку на
додану вартість.

Задовольняючи позовні вимоги суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що документальні
невиїзні (камеральні) перевірки
позивача були проведені з порушенням
строків для проведення таких видів
перевірок.

Також, зазначили, що предметом
дослідження камеральної перевірки
може бути лише правильність
відображення у відповідних рядках та
стовбцях податкової декларації
показників як результатів проведених
розрахунків (арифметичних дій) та/або
методологія проведення цих
розрахунків. При цьому, будь-які
дослідження документів, які були
підставою для таких розрахунків, при
проведенні камеральної перевірки не
проводяться.

З такими висновками судів попередніх
інстанцій не може погодитися колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України та вважає їх передчасними з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем у податкових деклараціях за
березень, квітень та червень 2008 року
було відображено суму податкового
кредиту з податку на додану вартість,
згідно податкових накладних, отриманих
від ТОВ «Ексімтек» та
ТОВ «ІнтерінвестЦентр».

За висновками податкового органу,
позивачем безпідставно сформовано
податковий кредит за результатами
господарських операцій з вказаними
контрагентами, оскільки свідоцтва
платників податку зазначених суб'єктів
господарювання були анульовані.

Відповідно до приписів п. 1 ст. 11 Закону
України «Про державну податкову службу
в Україні», органи державної
податкової служби у випадках, в межах
компетенції та у порядку, встановлених
законами України, мають право
здійснювати документальні невиїзні
перевірки (на підставі поданих
податкових декларацій, звітів та інших
документів, пов'язаних з нарахуванням і
сплатою податків та зборів
(обов'язкових платежів) незалежно від
способу їх подачі), а також планові та
позапланові виїзні перевірки
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування і сплати податків та
зборів (обов'язкових платежів),
додержання валютного законодавства
юридичними особами, їх філіями,
відділеннями, іншими відокремленими
підрозділами, що не мають статусу
юридичної особи, а також фізичними
особами, які мають статус суб'єктів
підприємницької діяльності чи не мають
такого статусу, на яких згідно із
законами України покладено обов'язок
утримувати та/або сплачувати податки і
збори (обов'язкові платежі), крім
Національного банку України та його
установ.

Згідно абзацу першого п.п. 7.7.5 п. 7.7 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», протягом 30 днів, наступних
за днем отримання податкової
декларації, податковий орган проводить
документальну невиїзну перевірку
(камеральну) заявлених у ній даних. За
наявності достатніх підстав вважати,
що розрахунок суми бюджетного
відшкодування було зроблено з
порушенням норм податкового
законодавства, податковий орган має
право протягом такого ж строку
провести позапланову виїзну перевірку
(документальну) платника для
визначення достовірності нарахування
такого бюджетного відшкодування.

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку, що право органу державної
податкової служби здійснити
документальну невиїзну перевірку
заявлених платником податку на додану
вартість сум податку до відшкодування
в податковій декларації не обмежено
певною періодичністю таких перевірок,
так само як і не залежить від того, чи
проведена виїзна перевірка
(документальна) з цього ж питання.
Визначення підстави для проведення
документальної невиїзної перевірки
входить до повноважень органу
державної податкової служби.

Абзацами першим, другим п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» встановлено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з п.п. 7.2.6
п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (абзац перший
п.п. 7.4.5 п. 7.4 цієї статті).

При цьому законодавцем, безумовно,
презумується реальність
оподатковуваних операцій,
достовірність документів податкового
обліку.

За змістом наведених норм, право
платника податку на включення сум
податку до податкового кредиту
обумовлено юридичним складом, до якого
входять такі юридичні факти, як:
придбання платником податку у інших
платників цього податку товарів
(послуг) або основних фондів,
призначених для використання в
оподатковуваних операціях, що
відповідають цілям господарської
діяльності платника податку;
підтвердження податковою накладною,
виписаною постачальником - платником
податку, митною декларацією (іншими
подібними документами, перелік яких
встановлений п.п. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Ці обставини, відповідно до ч. 1 ст. 138
КАС України, входять до предмета
доказування при розгляді судом
адміністративного позову стосовно
правомірності рішення контролюючого
органу про донарахування сум
податкових зобов'язань з ПДВ та/або
зменшення сум бюджетного
відшкодування з цього податку.

Разом з тим, судами попередніх
інстанцій не досліджено, коли саме
контрагентів позивача було позбавлено
статусу платників податку на додану
вартість, та з якого часу вони втратили
право на складання податкових
накладних, на підставі яких позивачем
було сформовано податковий кредит.

При цьому, неправомірне, на думку
позивача, проведення перевірки не може
бути самостійною підставою для
скасування спірних податкових
повідомлень-рішень.

З огляду на викладені приписи
законодавства, такою підставою може
стати лише спростування висновків
контролюючого органу про вчинення
позивачем порушень, зафіксованих у
акті перевірки.

Відповідно до ч.1 ст.138 КАС України,
предметом доказування є обставини,
якими обґрунтовуються позовні вимоги
чи заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропущення строку для звернення до
суду тощо) та які належить встановити
при ухваленні судового рішення у
справі.

Зважаючи на зміст наведеної норми
процесуального права та враховуючи, що
вимогами заявленого позову є визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень, предметом
доказування у даній справі мають бути
саме обставини, які свідчать про
обґрунтованість чи безпідставність
донарахування податкових зобов'язань
та застосування контролюючим органом
штрафних (фінансових) санкцій до
платника податків, а також наявність чи
відсутність порушень законодавчих
приписів позивачем, які не було
досліджено судовими інстанціями та
яким не було надано належної правової
оцінки.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.7 КАС України,
одним з принципів здійснення
правосуддя в адміністративних судах є
принцип офіційного з'ясування всіх
обставин у справі.

Оскільки зазначені обставини справи,
не були з'ясовані судами попередніх
інстанцій, у той час як їх встановлення
впливає на правильність вирішення
спору, і це порушення вимог ч.4, ч.5 ст.11
КАС України не може бути усунено судом
касаційної інстанції з урахуванням меж
касаційного перегляду справи,
встановлених ст. 220 КАС України,
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
першої інстанції слід взяти до уваги
викладене у цій ухвалі, виконати вимоги
процесуального законодавства, зокрема
ч.4 та ч.5 ст.11 КАС України щодо
з'ясування всіх обставин у справі, ст. 86
цього Кодексу щодо оцінки доказів та в
залежності від встановленого і у
відповідності з нормами матеріального
права вирішити спір.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Житомирі
задовольнити частково.

2. Постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 20.05.2009 р. та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 06.07.2010 р. у
справі №2а-33341/08 скасувати.

Справу №2а-33341/08 направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.