Справа № 809/3945/13-а
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2014-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"09" січня 2014 р.
Справа № 809/3945/13-a

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді Панікара І.В.

Суддів: Кишинського
М.І.,

Тимощука О.Л.,

при секретарі Щербяк В.С.

за участю сторін:

прокурорів: Журавльової Н.Є., Савчук Н.А.

представників відповідача:
Скрипничука В.М., Федорціва С.І.

представника третьої особи:
Щепанського Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом: заступника прокурора
Івано-Франківської області

до відповідача: Івано-Франківської
обласної ради

третя особа на стороні позивача -
Івано-Франківська обласна державна
адміністрація

про визнання протиправним та
скасування рішення Івано-Франківської
обласної ради від 10 грудня 2013 року №
1139-26/2013 «Про втрату чинності рішення
Івано-Франківської обласної ради
народних депутатів від 11.07.1997 року «Про
делегування повноважень» та створення
у складі виконавчого апарату
Івано-Франківської обласної ради
виконавчого комітету»,-

ВСТАНОВИЛА:

Заступник прокурора
Івано-Франківської області звернувся
до суду з адміністративним позовом до
Івано-Франківської обласної ради
(надалі - відповідач), третя особа на
стороні позивача - Івано-Франківська
обласна державна адміністрація про
визнання протиправним та скасування
рішення Івано-Франківської обласної
ради від 10 грудня 2013 року № 1139-26/2013 «Про
втрату чинності рішення
Івано-Франківської обласної ради
народних депутатів від 11.07.1997 року «Про
делегування повноважень» та створення
у складі виконавчого апарату
Івано-Франківської обласної ради
виконавчого комітету».

Адміністративний позов мотивований
тим, що оскаржуване рішення
відповідача прийняте ним із порушенням
норм Конституції України, законів
України: «Про місцеве самоврядування в
Україні», «Про місцеві державні
адміністрації» та інших
нормативно-правових актів, що є
підставою для визнання зазначеного
рішення протиправним та скасування.

В судовому засіданні представники
прокуратури позовні вимоги підтримали
з мотивів визначених безпосередньо в
адміністративному позові. Окрім того,
додатково пояснили, що відповідач, як
орган місцевого самоврядування, діючи
не на підставі, не в межах наданих йому
повноважень та не у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, шляхом прийняття рішення, яким
висловивши недовіру
Івано-Франківській обласній державній
адміністрації, вважаючи існування
такої інституції недоцільним, а
структуру влади, яка передбачає
адміністрації на місцях, такою що
підлягає ліквідації та перейнявши на
себе функції виконавчої влади у спосіб
створення власних виконавчих органів,
порушив вимоги як Конституції так і
Закону України «Про місцеві державні
адміністрації», згідно яких виконавчу
владу в областях і районах, містах
Києві та Севастополі здійснюють
місцеві державні адміністрації.
Водночас, положення оскаржуваного
рішення щодо звернення до Верховної
Ради України з вимогою здійснення на
законодавчому рівні реформування
системи місцевого самоврядування,
передбачивши утворення виконавчих
органів обласних та районних рад, не
належить до питань місцевого значення,
не входить в коло повноважень ради та
її депутатів, що є порушенням норм як
Конституції України так і законів
Україні: «Про місцеве самоврядування в
Україні» та «Про статус депутатів
місцевих рад». Також, з позиції
прокуратури, протиправними слід
вважати і положення оскаржуваного
рішення щодо створення в структурі
управління майна спільної власності
територіальних громад області відділу
матеріально-технічного забезпечення,
якому доручено взяти на баланс усі
будівлі, що належать до спільної
власності територіальних громад
області, які використовуються органами
державної влади та доручення
вищевказаному управлінню до 1 січня 2014
року подати на розгляд обласної ради
проект рішення про використання
приміщень спільної власності
територіальних громад області, з тих
мотивів, що будівлі, які належать до
спільної власності територіальних
громад уже передані на баланс органам
державної влади у попередні роки, про
що укладено відповідні угоди, які
можуть бути розірвані тільки в
судовому порядку.

Представники відповідача, щодо
задоволення адміністративного позову
заперечили з мотивів, наведених у
письмовому запереченні, що долучене до
матеріалів адміністративної справи. В
судовому засіданні додатково пояснили,
що оскаржуване рішення мотивоване
політичною і соціально-економічною
ситуацією в державі та області,
наявністю права органу місцевого
самоврядування делегувати
повноваження місцевим державним
адміністраціям окремих повноважень
районних та обласних рад у
відповідності до вимог статті 43 Закону
України «Про місцеве самоврядування»,
водночас і правом скасовувати свої ж
рішення, щодо такого делегування.
Створення в структурі виконавчого
апарату обласної ради виконавчого
комітету, прямо не заборонено
законодавством, як не заборонено
обласній раді і можливості здійснення
контролю за майном, що перебуває у
спільній власності територіальних
громад області. Водночас право на
звернення до Верховної Ради України,
гарантоване статтею 40 Конституції
України.

Представник третьої особи, щодо
можливості задоволення
адміністративного позову не заперечив
з мотивів наведених ним у письмовому
поясненні, що долучене до матеріалів
справи.

Розглянувши адміністративний позов,
заслухавши думку представників сторін,
дослідивши наявні та витребувані
докази, судом установлено наступне.

10 грудня 2013 року позачерговою двадцять
шостою сесією Івано-Франківської
обласної ради прийнято рішення №
1139-26/2013 «Про втрату чинності рішення
Івано-Франківської обласної ради
народних депутатів від 11.07.1997 року «Про
делегування повноважень» та створення
у складі виконавчого апарату
Івано-Франківської обласної ради
виконавчого комітету». (а.с. 14-15).

Того ж дня, вказане рішення розміщене
на офіційній інтернет-сторінці
Івано-Франківської обласної ради. (а.с.
16-17).

Зазначене рішення містить 11 пунктів,
якими Івано-Франківська обласна рада
вирішила:

1. Висловити від імені територіальних
громад краю недовіру
Івано-Франківській обласній державній
адміністрації та вважати існування
такої інституції недоцільним, а
структуру влади, яка передбачає
адміністрації на місцях, такою, що
підлягає ліквідації.

2. Визнати таким, що втратило чинність,
рішення Івано-Франківської обласної
ради народних депутатів від 11.07.1997 р.
"Про делегування повноважень".

3. Доручити постійним комісіям та
виконавчому апарату
Івано-Франківської обласної ради до 31
грудня 2013 року виконувати
повноваження, визначені статтею 44
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

4. Створити у складі виконавчого
апарату Івано-Франківської обласної
ради виконавчий комітет, якому
доручити з 1 січня 2014 року виконувати
повноваження, передбачені статтею 44
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

5. Виконавчому апарату обласної ради до
1 січня 2014 року підготувати проект
рішення "Про структуру та чисельність
виконавчого апарату та управління
обласної ради" та проект положення про
виконавчий комітет виконавчого
апарату Івано-Франківської обласної
ради.

6. Доручити постійній комісії обласної
ради з питань бюджету, фінансів,
податків та інвестицій та виконавчому
апарату обласної ради передбачити у
проекті обласного бюджету на 2014 рік
кошти, необхідні для виконання
повноважень, передбачених статтею 44
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

7. Звернутися до Верховної Ради України
з вимогою здійснити на законодавчому
рівні реформування системи місцевого
самоврядування, передбачивши
утворення виконавчих органів обласних
та районних рад.

8. Створити у складі управління майна
спільної власності територіальних
громад області Івано-Франківської
обласної ради відділ
матеріально-технічного забезпечення
та доручити цьому відділу взяти на
баланс усі будівлі, що належать до
спільної власності територіальних
громад області, які використовуються
органами державної влади.

9. Управлінню майна спільної власності
територіальних громад області
обласної ради до 1 січня 2014 року подати
на розгляд обласної ради проект
рішення про використання приміщень
спільної власності територіальних
громад Івано-Франківської області.

10. Рекомендувати районним радам
області розглянути це рішення на
сесіях районних рад.

11. Контроль за виконанням рішення
покласти на першого заступника голови
обласної ради О. Левицького та
заступника голови обласної ради О.
Дзесу відповідно до розподілу
обов'язків.

При вирішенні даного спору суд виходив
із наступного правового регулювання
спірних правовідносин.

Законом України «Про місцеве
самоврядування в Україні», відповідно
до Конституції України, визначено
систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування.

Частиною 2 статті 10 вказаного Закону
встановлено, що обласні та районні ради
є органами місцевого самоврядування,
що представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст,
у межах повноважень, визначених
Конституцією України, цим та іншими
законами, а також повноважень,
переданих їм сільськими, селищними,
міськими радами.

Згідно з положеннями частини 1 статті 59
зазначеного Закону, рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України (надалі - КАС України) у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
зокрема: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
розсудливо; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілям, на досягнення яких спрямоване це
рішення.

Положеннями пункту 7 частини 1 статті 3
КАС України, визначено поняття суб'єкта
владних повноважень - орган державної
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Таким чином, оскаржуване рішення
відповідача є саме тим рішенням
суб»єкта владних повноважень, яке
адміністративний суд зобов»язаний
перевірити у відповідності до вимог
статті 2 КАС України та прийняти
рішення у відповідності до повноважень
наданих йому статтею 162 КАС України.

Водночас слід зазначити, що окремо
положеннями статті 171 КАС України
визначено особливості провадження у
справах щодо оскарження
нормативно-правових актів, в тому
числі, прийнятих і органами місцевого
самоврядування. Зокрема, у
відповідності до частини 8 вказаної
статті, повноваження
адміністративного суду щодо вирішення
справи в даному випадку не є тотожними
до повноважень визначених статтею 162
КАС України, оскільки суд може визнати
нормативно-правовий акт тільки
незаконним чи таким, що не відповідає
правовому акту вищої юридичної сили,
повністю або в окремій його частині.

За вказаних обставин, виникла
необхідність у встановленні факту
наявності ознак нормативно-правового
акту в оскаржуваному рішенні
відповідача.

Порядком подання нормативно-правових
актів на державну реєстрацію до
Міністерства юстиції України та
проведення їх державної реєстрації,
затвердженого згідно Наказу
Міністерства юстиції України від 12.04.2005
№ 34/5, визначено поняття
нормативно-правового акту, яким є
офіційний документ, прийнятий
уповноваженим на це суб'єктом
нормотворення у визначеній законом
формі та порядку, який встановлює норми
права для неозначеного кола осіб і
розрахований на неодноразове
застосування.

Таким чином, проаналізувавши рішення
Івано-Франківської обласної ради від 10
грудня 2013 року № 1139-26/2013, колегія суддів
дійшла до переконання, що пункти 2-4
даного рішення носять ознаки
нормативно-правового акту, а відтак,
підлягають перевірці з урахуванням
особливостей визначених статтею 171 КАС
України.

Отже, як вже встановлено,
Івано-Франківська обласна рада пунктом
1 рішення від 10 грудня 2013 року № 1139-26/2013
вирішила висловити від імені
територіальних громад краю недовіру
Івано-Франківській обласній державній
адміністрації та вважати існування
такої інституції недоцільним, а
структуру влади, яка передбачає
адміністрації на місцях, такою, що
підлягає ліквідації.

При наданні правової оцінки
зазначеному положенню рішення
відповідача, суд виходив із наступного.

Загальними засадами Конституції
України, зокрема статтею 7 Основного
Закону, в Україні визначено і
гарантується місцеве самоврядування.

У відповідності до вимог стаття 140
Конституції України, місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є районні та
обласні ради.

Як вже зазначено судом, спеціальним
Законом України, яким у відповідності
до Конституції України, визначено
систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування є Закон України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
статтею 10 якого встановлено, що обласні
та районні ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст, у межах
повноважень, визначених Конституцією
України, цим та іншими законами, а також
повноважень, переданих їм сільськими,
селищними, міськими радами.

Поряд із цим, Конституційний Суд
України неодноразово у своїх рішеннях
аналізував політико-правову сутність
органу місцевого самоврядування.

Так, своїм рішенням від 16.04.2009 року у
справі № 1-9/2009 за конституційним
поданням Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
Конституційний суд України вказав на
те, що відповідно до Конституції
України народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. В Основному Законі
України встановлено, що місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Водночас, Конституційний Суд України
вказав на те, що гарантоване державою
місцеве самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень вбачається, що
ці органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Таким чином, для належного вирішення
питання щодо висловлення недовіри
Івано-Франківській обласній державній
адміністрації, а також визначення
доцільності існування такої
інституції влади на місцях, такі
повноваження повинні входити в
компетенцію Івано-Франківської
обласної ради у відповідності до
Конституції та інших законів України,
та не бути покладеними на будь-який
інший орган і стосуватися питань
місцевого значення.

Створення та функціонування
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації в структурі місцевих
державних адміністрацій України,
регламентовано положеннями
Конституції України, Закону України
«Про місцеві державні адміністрації»
та іншими підзаконними
нормативно-правових актами, що
прийняті на їх виконання.

Так, згідно з статтею 118 Конституції
України, виконавчу владу в областях і
районах, містах Києві та Севастополі
здійснюють місцеві державні
адміністрації. Аналогічне положення
закріплене і у статті 1 Закону України
«Про місцеві державні адміністрації».

Виходячи з викладеного, питання щодо
існування в системі виконавчої влади
держави місцевих державних
адміністрацій не відноситься до питань
місцевого значення, оскільки вже
нормативно визначено і не залежить від
волевиявлення органів територіальних
громад.

Положення статті 118 Конституції
України, статті 72 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" та
статті 34 Закону України "Про місцеві
державні адміністрації" обласну раду
наділено правом висловлення недовіри,
проте лише стосовно голови обласної
державної адміністрації. Водночас, ні
Конституцією України, ні жодним іншим
законом України Івано-Франківська
обласна рада не наділена
повноваженнями, щодо висловлення
недовіри обласній державній
адміністрації, як органу в цілому.

Таким чином, приймаючи пункт 1
оскаржуваного рішення, відповідач діяв
не на підставі, не у межах повноважень
та не у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
внаслідок чого, зазначений пункт
рішення підлягає визнанню
протиправним та скасуванню, а позовні
вимоги в цій частині до задоволення.

Пункти 2-6 рішення відповідача від 10
грудня 2013 року № 1139-26/2013, на переконання
суду перебувають в логічному
взаємозв'язку один з одним, внаслідок
чого, потребують комплексного
дослідження в одному правовому полі, і
як вже зазначав суд, із урахуванням
особливостей статті 171 КАС України
стосовно пунктів 2-4 оскаржуваного
рішення.

Отже, як вже попередньо встановлено,
пунктами 2-6 оскаржуваного рішення
Івано-Франківська обласна рада
відповідно вирішила:

- визнати таким, що втратило чинність,
рішення Івано-Франківської обласної
ради народних депутатів від 11.07.1997 р.
"Про делегування повноважень" (пункт 2).

- доручити постійним комісіям та
виконавчому апарату
Івано-Франківської обласної ради до 31
грудня 2013 року виконувати
повноваження, визначені статтею 44
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" (пункт 3).

- створити у складі виконавчого апарату
Івано-Франківської обласної ради
виконавчий комітет, якому доручити з 1
січня 2014 року виконувати повноваження,
передбачені статтею 44 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
(пункт 4).

- виконавчому апарату обласної ради до
1 січня 2014 року підготувати проект
рішення "Про структуру та чисельність
виконавчого апарату та управління
обласної ради" та проект положення про
виконавчий комітет виконавчого
апарату Івано-Франківської обласної
ради. (пункт 5 ).

- доручити постійній комісії обласної
ради з питань бюджету, фінансів,
податків та інвестицій та виконавчому
апарату обласної ради передбачити у
проекті обласного бюджету на 2014 рік
кошти, необхідні для виконання
повноважень, передбачених статтею 44
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" (пункт 6).

Як вбачається з дослідженого в
судовому засіданні змісту рішення
Івано-Франківської обласної ради
народних депутатів від 11.07.1997 р. "Про
делегування повноважень",
Івано-Франківська обласна рада
народних депутатів, куруючись пунктом
27 статті 43 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" вирішила
делегувати повноваження обласній
державній адміністрації, які визначені
в частинах 1 і 2 статті 44 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні".
(а.с. 76).

При цьому слід зазначити наступне.

Статтею 44 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" визначено, що
районні, обласні ради делегують
відповідним місцевим державним
адміністраціям ряд повноважень, яких в
кількісному відношенні є 24.

У відповідності до статті 29 Закону
України «Про місцеві державні
адміністрації» місцеві державні
адміністрації здійснюють
повноваження, делеговані їм обласними
і районними радами відповідно до
Конституції України в обсягах і межах,
передбачених статтею 44 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні".

Однак, виходячи як з окремого змісту
вищевказаних норм так і Законів в
цілому, неможливо визначити напевне, чи
повноваження визначені статтею 44
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" набуваюся
районними та обласними державними
адміністраціями в силу імперативності
Закону, чи делегуюся у спосіб
визначений пунктом 27 частини 1 статті 43
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", шляхом
визначення їх у рішенні прийнятому на
пленарному засіданні відповідної ради.

Внаслідок чого, важливе значення для
повного, всебічного та об»єктивного
розгляду справи, в даному випадку має
питання правової суті зазначених
повноважень, визначення якої, слід
шукати в системному аналізі норм
зазначених спеціальних законів із
нормами Конституції України.

Так, статтею 6 Конституції України
визначено, що державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову.

Конституційний суд України, у своєму
рішенні від 1 квітня 2008 року у справі №
4-рп/2008 наголосив, що поділ державної
влади є структурною диференціацією
трьох рівнозначних основних функцій
держави: законодавчої, виконавчої,
судової. Він відображає
функціональну визначеність кожного з
державних органів, передбачає не
тільки розмежування їх повноважень, а й
їх взаємодію, систему взаємних
стримувань та противаг, які мають на
меті забезпечення їх співробітництва
як єдиної державної влади.

Принцип поділу державної влади набуває
сенсу лише за тієї умови, коли всі
органи державної влади діють у межах
єдиного правового поля. Це означає, що
органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених
Конституцією України межах і
відповідно до законів України. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Неухильне додержання органами
законодавчої, виконавчої та судової
влади Конституції та законів України
забезпечує реалізацію принципу поділу
влади і є запорукою їх єдності, важливо
передумовою стабільності, підтримання
громадського миру і злагоди в державі.

Слід зазначити, що принцип поділу
державної влади логічно пов»язаний зі
нормою статті 132 Конституції України,
якою визначено, що територіальний
устрій України ґрунтується на засадах
єдності та цілісності державної
території, поєднання централізації і
децентралізації у здійсненні
державної влади, збалансованості і
соціально-економічного розвитку
регіонів, з урахуванням їх історичних,
економічних, екологічних, географічних
і демографічних особливостей, етнічних
і культурних традицій.

В провадження застосування принципу
децентралізації влади, частиною 3
статті 143 Конституції України
передбачено можливість надання
законом органам місцевого
самоврядування окремих повноважень
органів виконавчої влади. Держава
фінансує здійснення цих повноважень у
повному обсязі за рахунок коштів
Державного бюджету України або шляхом
віднесення до місцевого бюджету у
встановленому законом порядку окремих
загальнодержавних податків, передає
органам місцевого самоврядування
відповідні об'єкти державної
власності.

Так, главою 2 Закону України «Про
місцеве самоврядування» визначено
вичерпний перелік таких делегованих
повноважень.

Поряд із цим, в провадження принципу
централізації влади, статтею 44 Закону
України «Про місцеве самоврядування»
визначено делегування ряду
повноважень і збоку районних та
обласних рад відповідним місцевим
державним адміністраціям.

На глибоке переконання суду, саме така
конструкція побудови вищевказаних
правових норм, створює відповідні
передумови стабільності, підтримання
громадського миру і злагоди в державі,
саме на яких і наголошував
Конституційний суд України у своєму
рішенні від 1 квітня 2008 року, оскільки
по своїй суті є своєрідною системою
стримувань і противаг між двома
носіями влади.

Виходячи з наведеного, повноваження
визначені статтею 44 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
набуваються районними та обласними
державними адміністраціями саме в силу
імперативності даного Закону та у
спосіб обов"язкового їх делегування
рішенням відповідної ради.

Таким чином, 11.07.1997 року
Івано-Франківська обласна рада своїм
рішенням "Про делегування повноважень"
обгрунтовано делегувала
Івано-Франківській обласній державній
адміністрації повноваження визначені
статтею 44 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", внаслідок
чого є безпідставними та такими, що не
базується на актах вищої юридичної
сили положення пункту 2 оскаржуваного
рішення, яким попереднє фактично
скасоване, врезультаті, в силу положень
статті 171 КАС України підлягає визнанню
незаконним, а позовні вимоги в цій
частині - до задоволення.

В подальшому, пунктами 3 та 4
оскаржуваного рішення, відповідач
доручив органам Івано-Франківської
обласної ради - постійним комісіям та
виконавчому апарату
Івано-Франківської обласної ради до 31
грудня 2013 року виконувати
повноваження, визначені статтею 44
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", а з 1 січня 2014
року створити у складі виконавчого
апарату Івано-Франківської обласної
ради виконавчий комітет, якому доручив
виконувати повноваження, передбачені
статтею 44 зазначеного Закону. Водночас
5 та 6 пунктом оскаржуваного рішення,
доручив зазначеним органами
підготувати відповідні проекти рішень,
щодо забезпечення
організаційно-правових та
матеріальних сторін функціонування
новоутвореного виконавчого комітету.

Виходячи із логічного взаємозв'язку з
попереднім обґрунтуванням щодо
незаконності положення пункту 2
оскаржуваного рішення, і як наслідок,
позбавлення обласної державної
адміністрації повноважень визначених
44 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", слід визнати
такими, що вчинені на підставі, не у
межах повноважень та не у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України також і положення пунктів 3-6
оскаржуваного рішення, однак додатково
ще й з наступних мотивів.

Для реалізації органом місцевого
самоврядування власних та делегованих
повноважень, частиною 3 статті 140
Конституції України передбачено
наявність виконавчих органів
сільських, селищних, міських та
районних у містах рад, якими у
відповідності до статті 11 Закону
України «Про місцеве самоврядування» є
їх виконавчі комітети, відділи,
управління та інші створювані радами
виконавчі органи.

У відповідності до вимог частини 2
статті 10 Закону України «Про місцеве
самоврядування» обласна та районна
ради, представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст,
і надані їй статтею 43 вказаного Закону
повноваження істотно відрізняються
від повноважень наданих сільським,
селищним, міським та районним у містах
радам.

Водночас, у структурі як обласних так і
районних рад Законом України «Про
місцеве самоврядування» не
передбачено функціонування жодного
виконавчого органу.

Виконання наданих обласній та районній
радам повноважень, у відповідності до
статті 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування» покладено на їх
виконавчий апарат, який утворюється
відповідною радою, а його структура та
чисельність визначається відповідно
до типових штатів, затверджених
Кабінетом Міністрів України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів
України від 3 грудня 1997 року за № 1349
«Про фінансове забезпечення
діяльності органів місцевого
самоврядування» рекомендовано, в тому
числі, і головам обласних рад, під час
підготовки пропозицій щодо структури
виконавчого апарату обласних рад
дотримуватися типових штатів згідно з
додатками № 1 - 5, а відповідним обласним
державним адміністраціям, під час
розроблення проектів відповідних
бюджетів застосувати зазначені типові
штати для проведення розрахунків
асигнувань на утримання апарату рад.

Згідно з додатком № 1 вказаної
постанови КМ України, типові штати
виконавчого апарату обласної ради з
урахуванням зростання чисельності
населення регіону може становити від 20
але не більше 27 чоловік. При цьому у
структуру виконавчого апарату може
входити тільки 1 відділ
(організаційний, загальний).

Водночас, як встановлено в судовому
засіданні зі змісту довідки
Івано-Франківської обласної ради від
19.12.2013 року про структуру та
чисельність виконавчого апарату та
управління обласної ради, в структуру
виконавчого апарату ради входить 38
чоловік, 7 відділів, та окремо -
управління майна спільної власності
територіальних громад, в якому працює 7
чоловік ( а.с. 75).

За таких умов, коли структура
виконавчого апарату обласної ради є
сформована понад допустимі нормативи,
а існування в складі ради виконавчого
комітету не передбачено як
вищевказаними типовими штатами
зокрема, так і Законом України «Про
місцеве самоврядування» в цілому,
протиправність пунктів 3-6
оскаржуваного рішення обумовлюється
ще й цими підставами.

З урахуванням наведеного, а також
положень статті 171 КАС України, пункти 3
та 4 рішення Івано-Франківської
обласної ради від 10 грудня 2013 року №
1139-26/2013 слід визнати незаконними, а
пункти 5 та 6 вказаного рішення, з
урахуванням положень статті 162 КАС
України, визнати протиправними та
скасувати.

Пунктом 7 оскаржуваного рішення
Івано-Франківська обласна рада
вирішила звернутися до Верховної Ради
України з вимогою здійснити на
законодавчому рівні реформування
системи місцевого самоврядування,
передбачивши утворення виконавчих
органів обласних та районних рад.

Як зазначено вище, для належного
вирішення питання чи вправі відповідач
приймати пункт рішення такого змісту,
слід визначити чи входять до
компетенції Івано-Франківської
обласної ради відповідні повноваження
у відповідності до Конституції та
інших законів України, чи не
покладаються вони на будь-який інший
орган та чи стосуються питань
місцевого значення.

Безумовно, питання утворення
виконавчих органів обласних та
районних рад по своїй суті можна
віднести до питань місцевого значення
саме в аспекті, що стосуються
оптимізації та можливого реформування
діяльності органів місцевого
самоврядування на місцях, і на
переконання суду, обласна рада як
орган місцевого самоврядування, що
представляє спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст
має беззаперечне право на його активне
обговорення на власних сесіях, у тому
числі і за наслідками його
попереднього вивчення постійними
комісіями ради у відповідності до
статті 47 Закону України «Про місцеве
самоврядування».

Водночас, право на звернення у спосіб
прийняття рішення до повноважень
будь-якого органу місцевого
самоврядування не належить.

Конституцією України у розділі ІІ
«Права, свободи та обов'язки людини і
громадянина» статтею 40 визначено, що
усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Однак, таким правом наділені лише
фізичні особи, а не орган, що виключає
його з компетенції Івано-Франківської
обласної ради.

Слід зазначити, що реалізація
громадянами свого права на звернення,
що визначена у статті 40 Конституції
України, також перебуває у системному
зв»язку зі статтею 13 Закону України
«Про статус депутатів місцевих рад»,
яка визначає право депутата
відповідної ради на депутатське
звернення - викладену в письмовій формі
вимогу депутата місцевої ради з питань,
пов'язаних з його депутатською
діяльністю, до місцевих органів
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування та їх посадових осіб, а
також керівників правоохоронних та
контролюючих органів, підприємств,
установ та організацій незалежно від
форми власності, розташованих на
території відповідної ради, здійснити
певні дії, вжити заходів чи дати
офіційне роз'яснення з питань,
віднесених до їх компетенції.

Окрім того, у відповідності до частини 2
статті 12 вказаного Закону, депутат
місцевої ради може направляти
одержані ним пропозиції, заяви і
скарги до відповідних органів,
підприємств, установ і організацій
незалежно від форми власності,
об'єднань громадян, якщо вирішення
питань належить до їх повноважень, які
зобов'язані розглянути їх відповідно
до закону і про результати повідомити
заявника, а також депутата місцевої
ради.

Відсутність у окремої ради, як органу
місцевого самоврядування права на
звернення, узгоджується також і з
правовою сутністю самого рішення, яке у
відповідності до вимог статті 144
Конституції України, приймається
органом місцевого самоврядування в
межах повноважень, визначених законом
і є обов'язковими до виконання на
відповідній території, а отже, оскільки
прийняте з питань, що входить до
компетенції ради, повинно нести певний
правовстановлюючий зміст, якого
звернення не має.

Таким чином, приймаючи пункт 7
оскаржуваного рішення, відповідач діяв
не на підставі, не у межах повноважень
та не у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
внаслідок чого, зазначений пункт
рішення підлягає визнанню
протиправним та скасуванню, а позовні
вимоги в цій частині до задоволення.

Пункти 8 та 9 рішення відповідача від 10
грудня 2013 року № 1139-26/2013, на переконання
суду, також логічно взаємопов"язані,
внаслідок чого, потребують
комплексного дослідження в одному
правовому полі.

Так, зазначеними пунктами
оскаржуваного рішення,
Івано-Франківська обласна рада
вирішила, створити у складі управління
майна спільної власності
територіальних громад області
Івано-Франківської обласної ради
відділ матеріально-технічного
забезпечення та доручити цьому відділу
взяти на баланс усі будівлі, що
належать до спільної власності
територіальних громад області, які
використовуються органами державної
влади, а управлінню майна спільної
власності територіальних громад
області обласної ради до 1 січня 2014 року
подати на розгляд обласної ради проект
рішення про використання приміщень
спільної власності територіальних
громад Івано-Франківської області.

Вказані правовідносини
регламентуються приписами статті 113, 142
Конституції України, статтею 319
Цивільного кодексу України, статтями 16,
43, 60 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Зокрема, відповідно до статті 142
Конституції України, матеріальною і
фінансовою основою місцевого
самоврядування є рухоме і нерухоме
майно, доходи місцевих бюджетів, інші
кошти, земля, природні ресурси, що є у
власності територіальних громад сіл,
селищ, міст, районів у містах, а також
об'єкти їхньої спільної власності, що
перебувають в управлінні районних і
обласних рад.

Аналогічне положення закріплене і у
статті 16 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», пунктом 5
якої також визначено і те, що
відповідні ради від імені та в
інтересах територіальних громад
здійснюють права суб»єкта комунальної
власності.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 43
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», виключно на
пленарних засіданнях районної,
обласної ради здійснюється вирішення в
установленому законом порядку питань
щодо управління об'єктами спільної
власності територіальних громад сіл,
селищ, міст, районів у містах, що
перебувають в управлінні районних і
обласних рад;

Також частиною 4 статті 60 цього Закону
встановлено, що районні та обласні ради
від імені територіальних громад сіл,
селищ, міст здійснюють управління
об'єктами їхньої спільної власності, що
задовольняють спільні потреби
територіальних громад.

Виходячи із системного аналізу
наведених норм слідує, що до виключної
компетенції органу місцевого
самоврядування належить вирішення
питань щодо управління об'єктами
спільної власності територіальних
громад сіл, селищ, міст, районів у
містах, що перебувають в управлінні
районних і обласних рад.

Водночас, у відповідності до вимог
статті 113 Конституції України, держава
забезпечує захист прав усіх суб'єктів
права власності і господарювання.

Цивільне законодавство, зокрема стаття
319 Цивільного кодексу України,
встановлює загальні правила та межі
здійснення права власності, в яких
власник майна: володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд; має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону та при здійсненні
своїх прав і виконанні обов'язків
власник зобов'язаний додержуватися
моральних засад суспільства; не може
використовувати право власності на
шкоду правам, свободам та гідності
громадян, інтересам суспільства,
погіршувати екологічну ситуацію та
природні якості землі.

Діяльність власника може бути обмежена
чи припинена або власника може бути
зобов'язано допустити до користування
його майном інших осіб лише у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Як пояснив в судовому засіданні
представник відповідача - голова
Івано-Франківської обласної ради,
створення відповідного відділу у
структурі управління майна, передусім
пов»язане із необхідністю проведення
обліку будівель, що належать до
спільної власності територіальних
громад області та не потягне за собою
збільшення штату виконавчого апарату
обласної ради, оскільки такий відділ
буде створений в межах існуючої
чисельності працівників із
відповідним перерозподілом необхідних
для цього обов»язків. Взяття на баланс
і підготовка проекту рішення про
використання таких приміщень, має на
меті їх раціональне використання,
збереження від знищення.

Із урахуванням наведеного, на
переконання суду, положення пунктів 8
та 9 оскаржуваного рішення цілком
узгоджуються з правом
Івано-Франківської обласної ради, як
уповноваженого органу, що здійснює
управління об'єктами спільної
власності територіальних громад
області на вільне володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном на власний розсуд, а також із
його повноваженнями, що визначені у
статті 60 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», в
результаті чого, позовні вимоги в цій
частині є не обґрунтованими та до
задоволення не підлягають.

При цьому, суд зазначає, що дії щодо
взяття на баланс об"єктів нерухомості,
як і сам проект рішення про їх
використання, на момент розгляду
справи не здійснені, внаслідок чого,
передчасним є твердження представника
прокуратури про можливі порушення прав
існуючих балансоутримувачів.

Пунктом 10 оскаржуваного рішення,
Івано-Франківська обласна рада
вирішила рекомендувати районним радам
області розглянути це рішення на
сесіях районних рад.

Як зазначено вище, у відповідності до
статті 140 Конституції України та статті
10 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» районні та
обласні ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст в межах
повноважень визначених Конституцією
та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 43 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» на пленарних засіданнях поряд
із повноваженнями визначеними у
частині 1 цієї статті, районні і обласні
ради можуть розглядати і вирішувати й
інші питання, віднесені до їх відання
цим та іншими законами.

Питання, що порушуються в рішенні
Івано-Франківської обласної ради від 10
грудня 2013 року № 1139-26/2013 зачіпають
окремі сторони як
організаційно-правових так і
матеріально-технічних аспектів
функціонування місцевого
самоврядування області, а отже,
виходячи із суті створення та
діяльності обласної ради, на
переконання суду, остання наділена
повноваженнями на ініціювання перед
територіальними громадами області
розгляду власного рішення в якому такі
питання викладені, внаслідок чого
позовні вимоги в цій частині слід
визнати не обґрунтованими та такими, що
до задоволення не підлягають.

Пунктом 101 оскаржуваного рішення,
Івано-Франківська обласна рада
вирішила контроль за його виконанням
покласти на першого заступника голови
обласної ради О. Левицького та
заступника голови обласної ради О.
Дзесу відповідно до розподілу
обов'язків.

У відповідності до вимог статті 56
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено
право обласної ради обрати першого
заступника та заступника голови, які
обираються відповідною радою в межах
строку її повноважень з числа
депутатів цієї ради.

Згідно з частиною 11 статті 49 вказаного
Закону, повноваження депутатів,
порядок організації і гарантії
депутатської діяльності визначаються
Конституцією України, цим Законом,
законом про статус депутата, іншими
законами.

Законом України «Про статус депутатів
місцевих рад», яким врегульовано також
і статус депутатів обласних рад, у
відповідності до частини 3 статті 18
вказаного Закону, на депутатів
покладається також і обов»язок
виконувати доручення ради та її
органів.

Таким чином, покладення на першого
заступника та заступника голови
обласної ради контролю за виконанням
рішення ради, на думку суду, є
дорученням органу ради щодо свого
депутата, а отже пункт 11 рішення ради
прийнятий в порядку, в межах
повноважень та у спосіб наданий
Івано-Франківській обласній раді
чинним законодавством України, що
виключає можливість задоволення
позовних вимог у цій частині.

У відповідності до частини 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, резолютивна частина
постанови суду про визнання
нормативно-правового акта незаконним
або таким, що не відповідає правовому
акту вищої юридичної сили, і про
визнання його нечинним невідкладно
публікується відповідачем у виданні, в
якому його було офіційно оприлюднено,
після набрання постановою законної
сили.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати
пункти 1, 5, 6, 7 рішення
Івано-Франківської обласної ради від 10
грудня 2013 року № 1139-26/2013 «Про втрату
чинності рішення Івано-Франківської
обласної ради народних депутатів від
11.07.1997 року «Про делегування
повноважень» та створення у складі
виконавчого апарату
Івано-Франківської обласної ради
виконавчого комітету.

Визнати незаконними пункти 2 - 4 рішення
Івано-Франківської обласної ради від 10
грудня 2013 року № 1139-26/2013 «Про втрату
чинності рішення Івано-Франківської
обласної ради народних депутатів від
11.07.1997 року «Про делегування
повноважень» та створення у складі
виконавчого апарату
Івано-Франківської обласної ради
виконавчого комітету.

В частині визнання протиправними та
скасування пунктів 8 - 11 рішення
Івано-Франківської обласної ради від 10
грудня 2013 року № 1139-26/2013 «Про втрату
чинності рішення Івано-Франківської
обласної ради народних депутатів від
11.07.1997 року «Про делегування
повноважень» та створення у складі
виконавчого апарату
Івано-Франківської обласної ради
виконавчого комітету - відмовити.

Після набрання постановою законної
сили, резолютивна частина постанови
невідкладно публікується відповідачем
у виданні в якому оскаржуване рішення
було офіційно оприлюднено.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого
Кодексом адміністративного
судочинства України, якщо таку скаргу
не було подано.

Головуючий суддя:
Панікар І.В.

Судді:
Кишинський М.І.

Тимощук О.Л.

Постанова складена в повному обсязі
14.01.2014 року.