Справа № 826/18675/13-а
Суддя: Савченко А.І.
Дата ухвалення: 2013-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 грудня 2013 року 15:10 №
826/18675/13-а

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Савченко А.І., суддів: Катющенка В.П.,
Пащенка К.С., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовомГромадянина Сирії
ОСОБА_2доДержавної міграційної служби
Українипровизнання протиправним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Сирії ОСОБА_2 (далі по тексту
- позивач) звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві, в якому
просив визнати незаконними дії щодо
відмови у задоволенні його заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, та
зобов'язати задовольнити відповідну
заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 листопада 2013
року відкрито провадження у справі та
призначено попереднє судове засідання
на 05 грудня 2013 року.

У попереднє судове засідання,
призначене на 05 грудня 2013 року, з'явився
представник відповідача. Позивач або
його представник в попереднє судове
засідання не з'явилися, що в силу
приписів частини 1 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
стало підставою для відкладення
розгляду справи на 12 грудня 2013 року.

У попереднє судове засідання 12 грудня
2013 року з'явились позивач, який позов
підтримав та представник відповідача,
який проти задоволення позову
заперечував.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12 грудня 2013 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду
на 23 грудня 2013 року.

У судове засідання 23 грудня 2013 року
позивач або його представник, в зв'язку
з чим суд відклав розгляд справи на 26
грудня 2013 року.

У судовому засіданні 26 грудня 2013 року
довіреною особою позивача подано
уточнений адміністративний позов, в
якому останній просить визнати
протиправним та скасувати рішення
Державної міграційної служби України
від 17 вересня 2013 року за №586-13 про
відмову у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, та зобов'язати Державну
міграційну службу України
задовольнити заяву позивача і прийняти
рішення про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Крім того, позивачем подано
клопотання про розгляд справи у
порядку письмового провадження.

За результатами розгляду клопотань
позивача, проти яких представник
відповідача не заперечував, суд
ухвалив замінити неналежного
відповідача - Головне управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві на належного - Державну
міграційну службу України (далі по
тексту - відповідач, ДМС України) та
прийняв до розгляду уточнений
адміністративний позов Громадянина
Сирії ОСОБА_2.

Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи положення частини 6 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 26
грудня 2013 року суд ухвалив перейти до
розгляду справи в письмовому
провадженні.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_2 є громадянином Сирії, арабом за
національністю, уродженцем міста Хомс,
за віросповідання християнин.

29 січня 2013 року позивач прибув до
України на підставі візи, легально,
літаком з міста Бейрута Лівану.

16 квітня 2013 року позивач звернувся до
міграційної служби із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду зазначеної
заяви та проведених співбесід, 14 серпня
2013 року працівником Управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві підготовлено висновок із
рекомендацією відмовити іноземцю у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, на
підставі якого рішенням Державної
міграційної служби України від 17
вересня 2013 року №586-13 позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Повідомленням Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві від 25 вересня 2013 року № 189
позивача повідомлено про відмову у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної
міграційної служби України від 17
вересня 2013 року № 586-13 позивач
звернувся з відповідним позовом до
суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Перевіряючи правомірність
оскаржуваного позивачем рішення, суд
звертає увагу на таке.

Основними нормативно-правовими актами,
які регулюють спірні правовідносини є:
Конвенція про статус біженців 1951 року,
Протокол щодо статусу біженців 1967 року
та Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI
(далі по тексту - Закон України від
08.07.2011р. № 3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI (тут і
далі в редакції, чинні на момент
винесення спірного рішення) біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та названої
правової норми, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких, особі може бути наданий
статус біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому, обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідувань є
визначальним у переліку критеріїв щодо
визначення біженця. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI до заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців особа,
яка клопоче про отримання статусу
біженця, повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного
Закону не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, зокрема, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону України від 08.07.2011р. №
3671-VI визначено порядок розгляду заяви
після прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.
Співбесіда із заявником проводиться за
правилами, встановленими частинами
другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону (частина 6 статті 9 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9
названого Закону у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (частина 11 статті 9 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті
особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI передбачено,
що за результатами всебічного вивчення
і оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI, відсутні.

Підставою для прийняття відповідачем
оскаржуваного рішення про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, є
висновок Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві від 14 серпня 2013 року про
відсутність підстав для визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Колегія суддів звертає увагу на ті
обставини, що під час співбесід в
органах міграційної служби України
позивач повідомив, що приїхав до
України на запрошення свого дядька на
підставі візи з метою працевлаштування
(а.с. 85). Саме з цих підстав позивач не
взяв із собою родину: дружину та сина.
Крім того, на запитання працівника
міграційної служби, чи повернеться він
до Сирії, якщо зміниться ситуація у
крайні і йому не буде загрожувати
небезпека, позивач відповів, що він не
хоче повертатися до Сирії на постійне
місце проживання (а.с. 86).

Також під час співбесід позивач
повідомляв, що до прибуття до України
він перебував на території Кувейту - 7
років (а.с. 94), а у 2012 році працював у
Москві (а.с. 85).

Зазначена інформація також
підтверджується копією закордонного
паспорта позивача, в якій містяться
візи до Кувейту та Російської
Федерації. При цьому, остання видана на
період з 26 травня 2012 року по 12 травня 2013
року (а.с. 71).

В заяві про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, позивач не зазначив, що є
членом будь-якої політичної,
релігійної, військової або громадської
організації у країні громадянської
належності; або до нього
застосовувались тортури, нелюдське або
таке, що принижує людську гідність,
поводження.

Так, пунктом 62 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року) визначено відмінність
економічного мігранта від біженця, а
саме якщо особа добровільно залишає
свою країну, щоб поселитися в іншому
місці. Така особа може керуватися в
своїх діях бажанням змін або пригод,
сімейними або іншими причинами
особистого характеру. Якщо особа
переїжджає виключно з економічних
міркувань, то вона є економічним
мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що позивач за жодною із
конвенційних ознак на батьківщині не
переслідувався, побоювання стати
жертвою переслідувань достовірними
доводами не підтверджуються,
інформаційні матеріали носять
загальний характер і свідчать про те,
що позивач не тікав від небезпеки,
рятуючи своє життя, а залишив територію
Сирії добровільно.

В матеріалах справи також відсутні
факти, які б підтверджували можливість
застосування до заявника смертної
кари, катування чи нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання в країні
походження.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
згідно із пунктом 164 глави 5 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців, особи,
вимушені покинути країну походження в
результаті внутрішніх та міжнародних
озброєних конфліктів, звичайно не
розглядаються як біженці за
визначенням Конвенції 1951 року та
Протоколу 1967 року про статус біженців.
Конвенція не застосовується до
конфліктів між групами, що змагаються,
чи за відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.
Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загально поширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

За таких обставин колегія суддів
вважає позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають, оскільки
позивач не повідомив жодних обставин,
які б обґрунтовували його побоювання
стати жертвою переслідувань саме за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, та залишив країну
постійного проживання в пошуках
роботи, тобто з економічних причин та
не має наміру повертатися до країни
свого походження.

Такі висновки суду узгоджуються з
позицією Вищого адміністративного
суду України, викладеною в ухвалах від
14 листопада 2013 року у справі № 818/3465/13-а
та від 04 грудня 2013 року у справі №
К/9991/26016/12.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
відповідача, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягають задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя -
А.І. Савченко

Судді:
В.П. Катющенко

К.С. Пащенко