Справа № 826/16123/13-а
Суддя: Пісоцька О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
03 січня 2014 року Справа
Окружний адміністративний суд міста
судді:Пісоцької О.В.,розглянувши у
приміщенні суду у місті Києві у порядку
письмового провадження справу
за позовною заявоютовариства з
обмеженою відповідальністю
«БНП»доуправління Пенсійного фонду
України в Голосіївському районі міста
Києваза участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача -
управління Державної казначейської
служби України у Голосіївському районі
міста Києва, -провизнання дій
неправомірними, зобов'язання повернути
Товариство з обмеженою
відповідальністю «БНП» (далі - ТОВ
«БНП», позивач) звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовною заявою до управління
Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва (далі -
управління ПФ, відповідач), в якій
- визнати дії відповідача щодо відмови
ТОВ «БНП» повернути переплату в сумі
7997грн. 79коп. - неправомірними;
- зобов'язати управління ПФ повернути
переплату ТОВ «БНП» в сумі 7997грн. 79коп.
«Імексбанк» у м. Києві, МФО 300766,
отримувач ТОВ «БНП».
В обґрунтування позову ТОВ «БНП»
зазначено про те, що позивач є
страхувальником та платником
страхових внесків в розумінні Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
перебуває на обліку в управлінні ПФ та
є платником єдиного податку.
Товариство обрало згідно з Указом
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03 липня 1998 року
№727/98 ставку єдиного податку з 01 січня
2012 року 10% суми виручки від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг). Так,
позивач сплачує єдиний податок
щомісяця не пізніше 20 числа наступного
місяця на окремий рахунок відділення
Державного казначейства України, яке
наступного дня після надходження
коштів перераховує суми єдиного
податку, зокрема, до Пенсійного фонду
України у розмірі 42%. Провівши звірку
розрахунків за платежами, які сплачені
до управління ПФ за період з січня 2011
року по січень 2012 року, встановлено, що
станом на 01 січня 2012 року у ТОВ «БНП»
існує переплата пенсійних внесків з
найманих працівників у розмірі 7997грн.
79коп. Повідомлялось, що у листі від 23
липня 2013 року №17 позивач просив
управління ПФ повернути наявну
переплату на рахунок товариства. Однак,
ТОВ «БНП» отримало лист, за яким
відповідач відмовив у поверненні
надміру сплачених коштів, мотивуючи
рішення тим, що вимоги платників щодо
повернення органом Пенсійного фонду
України грошових сум, які надійшли як
відрахування єдиного податку, не мають
законних підстав.

Управління ПФ стосовно задоволення
заявленого позову заперечує,
посилаючись на його безпідставність та
необґрунтованість. У судовому
засіданні представником відповідача
зауважено на тому, що Указ Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» є
нормативним актом, сфера дії якого
розповсюджується на податкові
правовідносини. Водночас,
правовідносини, що виникають в сфері
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування регулюються
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Так, відповідно до
частини 13 статті 20 вказаного Закону
страхувальникам повертаються або
зараховуються в рахунок майбутніх
платежів страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування. Частина сум сплаченого
єдиного податку, спрямована Державним
казначейством України до Пенсійного
фонду, зараховується в рахунок сплати
страхових внесків за найманих
працівників за відповідні періоди в
сумі, що не перевищує їх нарахування.
Отже, відсутні підстави вважати кошти,
що надходять до Пенсійного фонду від
Державного казначейства України як
відрахування частини єдиного податку,
страховими внесками, які нараховуються
та сплачуються страхувальниками у
порядку та строки, визначені Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».
Відповідач вважає доводи ТОВ «БНП»
такими, що не ґрунтуються на вимогах
чинного законодавства, а тому просить у
задоволенні вимог останнього
відмовити у повному обсязі.

Управління Державної казначейської
служби України у Голосіївському районі
міста Києва (далі - управління ДКС
України, третя особа), залучене ухвалою
суду (протокольною) від 18 листопада 2013
року до участі у справі як третя особа,
у письмових поясненнях вказувало на те,
що Державна казначейська служба
України веде бухгалтерський облік всіх
надходжень, що належать Державному
бюджету України та за поданням органів
стягнення здійснює повернення коштів,
що були помилково або надмірно
зараховані до бюджету. Звернуто увагу
суду й на те, що відповідно до пункту 5
розділу 1 Порядку повернення коштів,
помилково або надміру зарахованих до
державного та місцевих бюджетів,
затвердженого Наказом Державного
казначейства України від 03 вересня 2013
року №787, повернення помилково або
надміру зарахованих до бюджету
податків, зборів (обов'язкових
платежів) та інших доходів бюджетів
здійснюється за поданням органів, що
контролюють справляння надходжень
бюджету. Водночас, органи Пенсійного
фонду України є органами, які
забезпечують надходження до бюджету
зборів на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування. Додатково
третьою особою повідомлено про те, що в
даному випадку повернення коштів
можливе за умови надання управлінню
ДКС України наступних документів:
заяви платника, подання управління ПФ,
платіжних доручень, які підтверджують
зарахування коштів до відповідного
бюджету.

Ухвалою суду від 06 грудня 2013 року
(протокольною) розгляд справи
продовжено у порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи,
врахувавши усні та письмові пояснення
представників сторін і третьої особи,
судом встановлено наступне.

24 березня 2001 року ТОВ «БНП» (код за
) зареєстроване
Голосіївською районною у м. Києві
державною адміністрацією як суб'єкт
господарської діяльності
(реєстраційний запис №6001036),
перебуває на обліку в управлінні ПФ, є
платником страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування (страхувальником) та
відповідно до пункту 10 частини 1 статті
1 та частини 3 статті 4 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08 липня 2010
року №2464-VI (далі - Закон України №2464)
відповідач є платником внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування
(страхувальником) та відповідно до
статті 6 Закону України №2464 несе
обов'язки з нарахування, обчислення і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в установлені
строки у повному обсязі.

01 січня 2009 року ТОВ «БНП» отримало
свідоцтво про право сплати єдиного
податку суб'єктом малого
підприємництва-юридичною особою серії
Б №152011 за ставкою єдиного податку 10% та
застосування спрощеної системи
оподаткування, обліку та звітності.

10 травня 2012 року ТОВ «БНП» отримало
свідоцтво платника єдиного податку
серії А №487373, за яким ставка єдиного
податку - 5%, дата (період) обрання або
переходу на спрощену систему
оподаткування з 01 січня 2012 року.

16 січня 2013 року між позивачем та
управлінням ПФ підписано акт звірення
розрахунків за платежами, які сплачені
до управління ПФ станом на 01 січня 2013
року.

Відповідно до цього акту: 1) сальдо
субрахунку 651 на 01 січня 2012 року - 7997грн.
79коп. (за даними бухгалтерського обліку
платника) та 7997грн. 77коп. (за даними
управління ПФ); 5) сальдо субрахунку 651
на 01 січня 2013 року - 7997грн. 79коп. (за
даними бухгалтерського обліку
платника) та 7997грн. 77коп. (за даними
управління ПФ).

04 лютого 2013 року управлінням ПФ
складено довідку №53 про відсутність
порушень вимог законодавства щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та своєчасності сплати
внесків, єдиного соціального внеску,
інших платежів та надання достовірних
відомостей до органів Пенсійного фонду
ТОВ «БНП».

Позивач звернувся до управління ПФ з
листом від 23 липня 2013 року за вих.№17, в
якому, посилаючись на вище зазначені
акт звірення розрахунків за платежами,
які сплачені до управління ПФ станом на
01 січня 2013 року, та - довідку від 04
лютого 2013 року №53, просив переплату в
сумі 7997грн. 79коп. повернути на поточний
рахунок ТОВ «БНП».

Листом управління ПФ від 30 серпня 2013
року №18162/02 позивача повідомлено про
те, що відповідно до Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»
відділення Державного казначейства
України перераховують до Пенсійного
фонду України суми єдиного податку в
розмірі 42%.

У відповіді також зазначається, що дія
цього Указу розповсюджується на
податкові відносини. На відміну від
цього, правовідносини, що виникають між
суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування регулюються
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон України
№1058-IV). Згідно з частиною 4 статті 18
цього Закону страхові внески не
включаються до складу податків, інших
обов'язкових платежів, що складають
систему оподаткування. На ці внески не
поширюється податкове законодавство.
Разом з тим, частина сум сплаченого
єдиного податку (42%), спрямована
Державним казначейством України до
Пенсійного фонду, зараховується в
рахунок сплати страхових внесків.
Наведене, як вказує управління ПФ, не
дає підстав вважати кошти, що надходять
до Пенсійного фонду від Державної
казначейської служби України як
відрахування частини єдиного податку
(42%), страховими внесками, які
нараховуються та сплачуються
страхувальниками у порядку та строки,
визначені Законом України №1058-IV.

Оскільки відповідно до пункту 13 статті
20 Закону України №1058-IV страхувальникам
повертаються або зараховуються в
рахунок майбутніх платежів страхові
внески на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування, вимоги платників
щодо повернення органом Пенсійного
фонду України грошових сум, що надійшли
як відрахування єдиного податку не
мають законних підстав.

Вважаючи дії відповідача стосовно
відмови повернути переплату
неправомірними, ТОВ «БНП» звернулось з
даним позовом до суду.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
оцінивши, відповідно до статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України, докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору в межах заявлених
вимог, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно зі статтею 67 Конституції
України кожен зобов'язаний сплачувати
податки і збори в порядку і розмірах,
встановлених законом.

Завдання, права та обов'язки, порядок
діяльності управлінь Пенсійного фонду
України в районах, містах, районах у
містах як органів державної влади, що
здійснюють владні управлінські
функції, закріплюється у Положенні про
управління Пенсійного Фонду України в
районах, містах і районах у містах,
затвердженого Постановою Правління
Пенсійного фонду України від 30 квітня
2002 року №8-2.

Пунктом 2.2 зазначеного Положення
визначено, що управління ПФ забезпечує
додержання підприємствами, установами,
організаціями та громадянами актів
законодавства про пенсійне
забезпечення; планує доходи та видатки
коштів Фонду в районі (місті), у межах
своєї компетенції забезпечує
виконання бюджету Фонду; здійснює
реєстрацію та веде облік платників на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування та збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування,
забезпечує надходження страхових
внесків та інших платежів до Фонду;
контролює надходження страхових
внесків та інших платежів до Фонду від
підприємств, установ, організацій та
громадян, збирає у встановленому
порядку відповідну звітність,
проводить планові та позапланові
перевірки фінансово-бухгалтерських
документів, звітів та інших документів
щодо правильності нарахування та
сплати страхових внесків, призначення
(перерахунку) і виплати пенсій,
щомісячного довічного грошового
утримання суддям у відставці та інших
виплат, які згідно із законодавством
здійснюються за рахунок коштів Фонду
та інших джерел, визначених
законодавством, цільового
використання коштів Фонду в
організаціях, що здійснюють виплату і
доставку пенсій; виконує інші функції,
передбачені чинним законодавством.

Відповідно до Указу Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03 липня 1998 року
№727/98 (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин; далі
- Указ Президента України №727/98) для
суб'єктів малого підприємництва було
запроваджено спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності.

Згідно зі статтею 3 Указу Президента
України №727/98 суб'єкт підприємницької
діяльності - юридична особа, який
перейшов на спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності,
самостійно обирає одну з наступних
ставок єдиного податку, зокрема, 10
відсотків суми виручки від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг), за
винятком акцизного збору, у разі
включення податку на додану вартість
до складу єдиного податку.

Суб'єкти підприємницької діяльності -
юридичні особи сплачують єдиний
податок щомісяця не пізніше 20 числа
наступного місяця на окремий рахунок
відділень Державного казначейства
України.

Відділення Державного казначейства
України наступного дня, після
надходження коштів, перераховують суми
єдиного податку у таких розмірах: до
Державного бюджету України - 20
відсотків; до місцевого бюджету - 23
відсотки; до Пенсійного фонду України -
42 відсотки; на обов'язкове соціальне
страхування - 15 відсотків (у тому числі
до Державного фонду сприяння
зайнятості населення - 4 відсотки) для
відшкодування витрат, які здійснюються
відповідно до законодавства у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності, а
також витрат, зумовлених народженням
та похованням.

Відповідно до статті 1 Закону України
№1058-IV страхові внески - кошти
відрахувань на соціальне страхування,
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування та страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, сплачені (які підлягають
сплаті) згідно із законодавством, що
діяло раніше; надходження від сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, що
спрямовуються на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування.

Принципи, засади та механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, порядок
нарахування, обчислення, сплати,
розміри єдиного внеску та пропорції
його розподілу за видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; органи, що
здійснюють збір та ведуть облік
єдиного внеску, їх повноваження та
відповідальність; склад, порядок
ведення та використання даних
Державного реєстру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; порядок
здійснення державного нагляду за
збором та веденням обліку єдиного
внеску визначаються Законом України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08 липня 2010
року №2464-VI (з урахуванням відповідних
змін на час виникнення спірних
правовідносин; далі - Закон України
№2464).

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих
положень Закону України №2464 з дня
набрання чинності цим Законом суб'єкти
підприємницької діяльності, які обрали
спрощену систему оподаткування
відповідно до Указу Президента України
№727/98, розділу IV Декрету Кабінету
Міністрів України від 26 грудня 1992 року
№13-92 «Про прибутковий податок з
громадян», нараховують, обчислюють та
сплачують єдиний внесок відповідно до
цього Закону.

У статті 18 Закону України № 1058-IV
зазначено, що страхові внески є
цільовим загальнообов'язковим
платежем, який справляється на всій
території України у порядку,
встановленому цим Законом; вони не
включаються до складу податків, інших
обов'язкових платежів, з яких
складається система оподаткування. На
ці внески не поширюється податкове
законодавство.

Отже, є наявним висновок про те, що
суб'єкти малого підприємництва в
умовах дії вищезгаданого Указу
Президента України №727/98 сплачують на
рахунок у казначействі саме єдиний
податок, а не страхові внески у
розумінні Закону України №1058-IV.
Зазначені суми єдиного податку
підлягали розподілу казначейством та
як частина суми єдиного податку у
розмірі 42% підлягали перерахуванню
казначейством до управління ПФ, маючи
по суті статус спеціального джерела
надходження коштів до Пенсійного фонду
України. Законодавством не передбачено
для таких категорій платників як
позивач врахування частини цього
податку в рахунок зменшення
зобов'язань зі сплати страхових
внесків. Надходження частини єдиного
податку до управління ПФ не змінювало
статус цих коштів на категорію
страхових внесків, які сплачуються за
окремими правилами, встановленими
Законом №1058-IV для визначених цим
законом суб'єктів.

Оскільки позивач є платником страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування,
відповідна частина єдиного податку
зараховувалась управлінням ПФ на
погашення зобов'язань з їх сплати.

Окрім того, використання єдиного
податку на погашення зобов'язань зі
сплати страхових внесків не змінює
правової природи сплачених коштів,
оскільки для платника вони залишаються
податком.

Відповідно до частини 13 статті 20 Закону
України №1058-IV суми надміру сплачених
чи помилково сплачених страхових
внесків до солідарної системи
повертаються страхувальникам або за їх
згодою зараховуються в рахунок
майбутніх платежів страхових внесків у
порядку і в строки, визначені
правлінням Пенсійного фонду.

Відповідно до пункту 11.17 Інструкції про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України, затвердженої
Постановою Правління Пенсійного фонду
України від 19 грудня 2003 №21-1, суми
надміру сплачених чи помилково
сплачених страхових внесків та інших
платежів (в тому числі частина єдиного
та фіксованого податків, що надходить
за найманих працівників суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали
відповідний особливий спосіб
оподаткування) повертаються
страхувальникам або за їх згодою
зараховуються в рахунок майбутніх
платежів страхових внесків.

Разом з тим, є необхідним зазначити, що,
звертаючись до відповідача у 2013 році
відносно наявної у ТОВ «БНП», як вважає
останнє, переплати, та посилання у
позові на положення пункту 11.17
зазначеної Інструкції № 21-1 в контексті
обґрунтувань вимог до управління ПФ,
позивач залишив поза увагою, що
наведені положення втратили чинність з
01 січня 2011 року, а отже у 2013 році не
застосовуються.

Відповідно до частини 2 статті 45
Бюджетного кодексу України від 08 липня
2010 року №2456-VI (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин; далі - Бюджетний кодекс
України) Державна казначейська служба
України веде бухгалтерський облік усіх
надходжень Державного бюджету України
та за поданням органів, що контролюють
справляння надходжень бюджету,
здійснює повернення коштів, помилково
або надміру зарахованих до бюджету.

Згідно з частиною 1 статті 43 Бюджетного
кодексу України казначейське
обслуговування бюджетних коштів
передбачає:

1) розрахунково-касове обслуговування
розпорядників і одержувачів бюджетних
коштів, а також інших клієнтів
відповідно до законодавства;

2) контроль за здійсненням бюджетних
повноважень при зарахуванні
надходжень бюджету, взятті бюджетних
зобов'язань розпорядниками бюджетних
коштів та здійсненні платежів за цими
зобов'язаннями;

3) ведення бухгалтерського обліку і
складання звітності про виконання
бюджетів з дотриманням національних
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку;

4) здійснення інших операцій з
бюджетними коштами.

В органах Державної казначейської
служби України бюджетним установам
відкриваються рахунки у встановленому
законодавством порядку.

На виконання статей 43, 45, 78 та 112
Бюджетного кодексу України та
Положення про Міністерство фінансів
України, затвердженого Указом
Президента України від 08 квітня 2011 року
№446 розроблено Порядок повернення
коштів, помилково або надміру
зарахованих до державного та місцевих
бюджетів, затверджений Наказом
Міністерства фінансів України 03
вересня 2013 року №787, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 25 вересня
2013 року за №1650/24182 (далі - Порядок).

Цей Порядок визначає процедури
повернення коштів, помилково або
надміру зарахованих до державного та
місцевих бюджетів, а саме: податків,
зборів (обов'язкових платежів) та інших
доходів бюджету, коштів від повернення
до бюджетів бюджетних позичок,
фінансової допомоги, наданої на
поворотній основі, та кредитів, у тому
числі залучених державою (місцевими
бюджетами) або під державні (місцеві)
гарантії (далі - платежі) (пункт 2
Порядку).

Згідно з пунктом 5 Порядку повернення
помилково або надміру зарахованих до
бюджету податків, зборів (обов'язкових
платежів) та інших доходів бюджетів
здійснюється за поданням органів, що
контролюють справляння надходжень
бюджету. Подання подається до органу
Казначейства за формою, передбаченою
нормативно-правовими актами з питань
повернення помилково або надміру
зарахованих до бюджету коштів, або в
довільній формі на офіційному бланку
установи за підписом керівника
установи (його заступника відповідно
до компетенції), скріпленим гербовою
печаткою (у разі наявності) або
печаткою із найменуванням та
ідентифікаційним кодом установи, з
обов'язковим зазначенням такої
інформації: обґрунтування
необхідності повернення коштів з
бюджету, найменування платника
(суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ
(для юридичної особи) або прізвище, ім'я,
по батькові фізичної особи,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків (ідентифікаційний
номер) або серія та номер паспорта (для
фізичних осіб, які через свої релігійні
переконання в установленому порядку
відмовилися від прийняття
реєстраційного номера облікової
картки платника податків та мають
відмітку у паспорті), сума платежу, що
підлягає поверненню, дата та номер
документа на переказ, який підтверджує
перерахування коштів до відповідного
бюджету.

Подання в довільній формі подається
платником до органу Казначейства разом
з його заявою про повернення коштів з
бюджету та оригіналом або копією
документа на переказ, або паперовою
копією електронного розрахункового
документа, які підтверджують
перерахування коштів до бюджету.

Заява про повернення коштів з бюджету,
яка подається до відповідного органу
Казначейства, складається платником у
довільній формі з обов'язковим
зазначенням такої інформації: причини
повернення коштів з бюджету,
найменування платника (суб'єкта
господарювання), код за ЄДРПОУ (для
юридичної особи) або прізвище, ім'я, по
батькові фізичної особи, реєстраційний
номер облікової картки платника
податків (ідентифікаційний номер) або
серія та номер паспорта (для фізичних
осіб, які через свої релігійні
переконання в установленому порядку
відмовилися від прийняття
реєстраційного номера облікової
картки платника податків та мають
відмітку у паспорті), місцезнаходження
юридичної особи або місце проживання
фізичної особи та номер контактного
телефону, сума платежу, що підлягає
поверненню, спосіб перерахування
коштів з бюджету - у безготівковій
формі із зазначенням реквізитів
рахунку одержувача коштів чи готівкою.

Отже, враховуючи наведене, є наявним
висновок, що наявність у позивача
переплати не є страховими внесками до
управління ПФ, а відтак відсутні
підстави вважати неправомірними дії
відповідача у взаємовідносинах з
позивачем щодо відмови повернути
переплату та - зобов'язання повернути
позивачу суму єдиного податку, частина
якої зарахована казначейством на
рахунки управління ПФ.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Частина 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б свідчили про
обґрунтованість вимог позивача,
останній суду не надав, тоді як
відповідачем спростовано доводи ТОВ
«БНП».

Отже, враховуючи вище наведене та межі
заявлених позовних вимог, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову ТОВ
«БНП».

За статтею 2 Кодексу адміністративного
судочинства України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ
(частина 1).

Таким чином, враховуючи встановлені
обставини, положення чинного на час
виникнення спірних правовідносин
законодавства і, зокрема, статей 2, 11, 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд дійшов висновку про те, що
ТОВ «БНП» у задоволені позову
необхідно відмовити у повному обсязі.

Керуючись статтями 7, 9, 11, 69-72, 86, 128, 158-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України Окружний
адміністративний суд м. Києва

ПОСТАНОВИВ:

Товариству з обмеженою
відповідальністю «БНП» у задоволенні
позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя (підпис) О.В. Пісоцька