Справа № 826/12212/13-а
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2013-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Шрамко Ю.Т.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

28 листопада 2013 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.

суддів:
Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в залі суду апеляційну
скаргу представника Державної
податкової інспекції у Деснянському
районі головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м. Києві - Кавунця Валентина
Васильовича на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
серпня 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Державної податкової інспекції у
Деснянському районі головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Деснянському районі головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення. Свої
вимоги обгрунтовує тим, що вона є
фізичною особою підприємцем, платником
єдиного податку та фактично
здійснювала протягом 2012 року такий вид
підприємницької діяльності як
здавання в оренду власного нерухомого
майна, а тому, відповідно до положень
п.п. 4 п. 297.1. ст. 297 Податкового кодексу
України звільнена від сплати
земельного податку. Крім того, позивач
звертала увагу суду на те, що вона не є
ні власником, ні землекористувачем
земельних ділянок-об'єктів
оподаткування за вказаними у
податковому розрахунку адресами, про
що мають засвідчити дані Державного
земельного кадастру, які може отримати
податковий орган для здійснення
покладених на нього повноважень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
серпня 2013 року задоволено вказаний
позов. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Деснянському
районі м. Києва Державної податкової
служби № від 25.04.2013 року.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням представник Державної
податкової інспекції у Деснянському
районі головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м. Києві - Кавунець Валентин
Васильович подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції як таку, що
постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нову постанову про відмову
у задоволенні даного позову.

До суду апеляційної інстанції всі
особи, які беруть участь в справі не
прибули, хоча і були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
апеляційного розгляду.

Статтею 128 КАС України встановлено
наслідки неприбуття в судове засідання
особи, яка бере участь в справі.

Згідно до ч. 6 зазначеної вище статті
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні, але
прибули не всі особи, які беруть участь
в справі, хоча і були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Підстави для проведення апеляційного
розгляду справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами визначено ст. 197 КАС
України.

За змістом ч. 1 вищезазначеної статті
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: 1) відсутності
клопотань від усіх осіб, які беруть
участь в справі, про розгляд справи за
їх участю; 2) неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання; 3) подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції, які прийняті у
порядку скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої статті 183-2 цього Кодексу.

З огляду на викладене та враховуючи те,
що справу можливо вирішити на основі
наявних у ній доказів, а також те, що до
суду апеляційної інстанції всі особи,
які беруть участь в справі не прибули,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, відсутні клопотання про
розгляд справи за їх участю, колегія
суддів ухвалила про апеляційний
розгляд справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС
України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства України, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, оскаржувану
постанову суду першої інстанції - без
змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено, що позивач зареєстрована
Оболонською районною у місті Києві
державною адміністрацією 26 серпня 2004
року як фізична особа -підприємець, що
підтверджується Довідкою Головного
управління статистики у м. Києві № 2747
від 21.08.2013 року.

Позивач також зареєстрована
платником єдиного податку, що
підтверджується свідоцтвом платника
єдиного податку від 12 січня 2012 року,
згідно з яким з 01.01.2012 року позивачем
обрано спрощену систему оподаткування,
а видом господарської діяльності
обрано здавання в оренду власного
нерухомого майна.

Також судом першої інстанції було
встановлено, що позивач є власником
нежилих приміщень загальною площею 65,80
кв.м. та нежилих приміщень загальною
площею 57,20 що підтверджується
Свідоцтвами Головного управління
комунальної власності м. Києва ВО КМР
(КМДА) від 27.08.2007 року та не
заперечувалось представниками сторін.

25 квітня 2013 року відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення №
, яким позивачу згідно з
підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54
розділу ІІ та пункту 286.5 статті 286
розділу ХІІ Податкового кодексу
України визначено суму податкового
зобов'язання із земельного податку з
фізичних осіб в сумі 2977,36 грн.

Не погоджуючись з зазначеним
податковим повідомленням-рішенням
відповідача, позивач звернулася з
даним позовом до суду.

Задовольняючи даний позов суд першої
інстанції виходив з того, що вимоги
позивача в є правомірними та
обгрунтованими, а тому підлягають
задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його обгрунтованим з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог статті 206
Земельного кодексу України
використання землі в Україні є платним.
Об'єктом плати за землю є земельна
ділянка. Плата за землю справляється
відповідно до закону.

Право власності на землю набувається
та реалізується на підставі
Конституції України, цього Кодексу, а
також інших законів, що видаються
відповідно до них (ч. 2 ст. 78 Земельного
кодексу України).

Частиною першою ст. 81 Земельного
кодексу України встановлені
відповідні підстави набуття
громадянами України права власності на
землю.

Підставами виникнення у громадян
України права власності на землю є
певні юридичні факти, зокрема
придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;
прийняття спадщини; виділення в натурі
(на місцевості) належної їм земельної
частки (ст. 81 Земельного кодексу
України).

Судом першої інстанції було
встановлено відсутність доказів
наявності юридичних фактів, що б
призвели до виникнення у позивача
права власності на земельну ділянку.

Право постійного користування
земельною ділянкою - це право володіння
і користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку (ч. 1
ст. 92 Земельного кодексу України).

Судом першої інстанції не було
встановлено можливість виникнення у
позивача права постійного
користування земельною ділянкою,
оскільки, по-перше, таке право можуть
мати лише відповідні юридичні особи та
громадські організації, по-друге,
земельна ділянка не перебуває в
державній або комунальній власності.

Право оренди земельної ділянки - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
провадження підприємницької та іншої
діяльності. (ч. 1 ст. 93 Земельного
кодексу України).

З матеріалів адміністративної справи
та з пояснень сторін також не було
встановлено наявність у позивача права
користування земельною ділянкою, яке
виникло на підставі відповідного
договору.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що
відповідачем не доведено наявність у
позивача прав на земельну ділянку,
зокрема, права власності або права
користування земельною ділянкою, на
якій знаходиться зазначені вище нежилі
приміщення, право власності на які
належить позивачу.

Щодо підстав та порядку нарахування
земельного податку, судом першої
інстанції було встановлено наступне.

Плата за землю - це загальнодержавний
податок, який справляється у формі
земельного податку та орендної плати
за земельні ділянки державної і
комунальної власності. Земельний
податок справляється з власників
земельних ділянок та земельних часток
(паїв), а також постійних
землекористувачів (п.п. 14.1.72, п.п. 14.1.147 п.
14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Платниками податку є власники
земельних ділянок, земельних часток
(паїв) та землекористувачі (ст. 269
Податкового кодексу України)

Об'єктами оподаткування є земельні
ділянки, які перебувають у власності
або користуванні, а також земельні
частки (паї), які перебувають у
власності (ст. 270 Податкового кодексу
України).

Порядок обчислення плати за землю
визначено статтею 286 вказаного Кодексу.

Відповідачем не доведено суду внесення
даних щодо позивача до Державного
земельного кадастру в статусі власника
чи землекористувача земельних ділянок,
на яких розташовані нежилі приміщення,
право власності чи право користування
на які належить позивачу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
статтею 14 Податкового кодексу України
визначено землекористувачів, як
юридичних та фізичних осіб, яким у
відповідності до закону надані у
користування земельні ділянки
держаної та комунальної власності, у
тому числі і на умовах оренди.

Тобто, для цілей оподаткування, особа
має статус землекористувача лише у
разі набуття такого статусу в порядку,
встановленому Земельним кодексом
України,

Поряд з цим, згідно з п.п. 4 п. 297.1. ст. 297
Податкового кодексу України
встановлено, що платники єдиного
податку звільняються від обов'язку
нарахування, сплати та подання
податкової звітності з таких податків
і зборів, зокрема, земельного податку,
крім земельного податку за земельні
ділянки, що не використовуються ними
для провадження господарської
діяльності.

Позивач стверджував, а відповідач не
заперечував, що нежилі приміщення,
використовуються позивачем як
фізичною особою-підприємцем для
провадження підприємницької
діяльності, а саме: здаються в оренду.

Колегія суддів зауважує, що
представником відповідача не надано
доказів того, що позивач є власником чи
користувачем частини земельної
ділянки, чи того, що позивачем
укладався договір оренди земельної
ділянки, на якій розташовані нежилі
приміщення, що є власністю позивача.

Зокрема, представником відповідача не
надано суду даних державного
земельного кадастру, які були
підставою для нарахування позивачу
земельного податку, не надано належних
доказів щодо суми такого податку та не
спростовано доводи позивача.

Таким чином, приймаючи до уваги
викладене, зокрема, що позивач є
платником єдиного податку і
використовує нежилі приміщення для
провадження господарської діяльності,
колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про те,
що нарахування позивачу податкового
зобов'язання зі сплати земельного
податку з фізичних осіб, за земельні
ділянки, які знаходяться під цими
приміщенням, без належного
обґрунтування суми та підстав такого
нарахування є протиправним та
суперечить вимогам Податкового
кодексу України.

Правова позиція по даному питанню
висловлена Вищим адміністративним
судом України в ухвалах від 23 квітня 2007
року у справі № К-9157/06, від 17 травня 2006
року у справі № К-1188/06 та від 16 липня 2007
року у справі № К-8726/06, від 10 листопада
2011 року у справі № К-18091/09.

Відповідно до положень частини другої
статті 19 Конституції України, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
КАС України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Представником відповідача не доведено
правомірність та обґрунтованість
прийняття оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

Таким чином колегія суддів вважає
правильним висновок суду першої
інстанції про те, що позовні вимоги
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищевикладеним, а тому
вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 197, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
Державної податкової інспекції у
Деснянському районі головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві - Кавунця
Валентина Васильовича - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
серпня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п?ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

.

Головуючий суддя
Мельничук В.П.

Судді:
Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.