Справа № 809/4053/13-а
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2014-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"13" січня 2014 р.
Справа № 809/4053/13-a

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

Судді Тимощука О.Л.

при секретарі Маковійчук С.М.,

за участю:

прокурорів - Аверкової Н.О., Головашкіна
В.А..

представника відповідача - Поповича
І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом: Прокурора Галицького
району Івано-Франківської області

до відповідача: Галицької районної
ради

про визнання протиправним та
скасування рішення двадцять другої
(позачергової) сесії районної ради
шостого скликання від 27.11.2013 р., "Про
суспільно-політичну ситуацію в Україні
та перспективи євроінтеграції",-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Галицького району
Івано-Франківської області (надалі
також - позивач) звернувся в суд з
адміністративним позовом до Галицької
районної ради (надалі також -
відповідач) про визнання протиправним
та скасування рішення двадцять другої
(позачергової) сесії районної ради
шостого скликання від 27.11.2013 р., "Про
суспільно-політичну ситуацію в Україні
та перспективи євроінтеграції".

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Галицькою районною радою 27.11.2013 року на
двадцять другій (позачерговій) сесії
районної ради шостого скликання
прийнято рішення "Про
суспільно-політичну ситуацію в Україні
та перспективи євроінтеграції", яке за
своїм змістом суперечить Конституції
України та Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», оскільки
врегулювання таких правовідносин не
входить до компетенції органів
місцевого самоврядування, в тому числі,
шляхом оформлення його у формі рішення
районної ради.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали в
повному обсязі з підстав, викладених в
позовній заяві, просили
адміністративний позов задовольнити в
повному обсязі.

Представник відповідача проти
адміністративного позову заперечив,
надав суду усні пояснення, що
оскаржуване рішення є результатом
волевиявлення територіальної громади
району, в особі депутатів районної
ради, а оскільки законодавством про
органи місцевого самоврядування прямо
не заборонено прийняття таких рішень,
вимоги прокурора Галицького району є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню. В своїх пояснення
посилався на приписи частини другою
статті 43 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» згідно з
якими, зокрема, районні ради можуть
розглядати і вирішувати на пленарних
засіданнях й інші питання, віднесені до
їх відання. Просив в задоволенні позову
відмовити.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши
і оцінивши зібрані по справі докази, в
їх сукупності, проаналізувавши зміст
норм матеріального права, які
врегульовують спірні правовідносини,
судом встановлено наступне.

Згідно з рішенням двадцять другої
(позачергової) сесії Галицької
районної ради шостого скликання від
27.11.2013 р., "Про суспільно-політичну
ситуацію в Україні та перспективи
євроінтеграції" вирішено:

1. Підтримати Резолюцію Народного Віча
"За європейську Україну", прийняту 24
листопада 2013 року на Європейській
площі у Києві (додаток 1).

2. Схвалити звернення районної ради у
зв'язку з призупиненням Урядом
Януковича-Азарова процесу підготовки
до підписання Угоди про асоціацію між
Україною та Європейським Союзом.

3. Вимагати від Президента України В.
Януковича негайно припинити
повноваження Прем'єр-міністра України
М. Азарова та прийняти рішення про його
відставку.

4. Вимагати від Президента України В.
Януковича та Верховної Ради України
терміново вчинити всі необхідні дії
для підписання на саміті у Вільнюсі 28-29
листопада 2013 року Угоди про асоціацію
між Україною та Європейським Союзом.

5. Рекомендувати територіальним
громадам та органам місцевого
самоврядування Галицького району
відреагувати на відмову Президента
України В. Януковича підписати Угоду
про асоціацію між Україною та
Європейським Союзом.

6. Вимагати від управління Міністерства
внутрішніх справ України у Галицькому
районі, управління Служби безпеки
України у Галицькому районі,
прокуратури району та звернутися до
керівників підприємств, установ,
організацій району щодо не
перешкоджання проведенню в населених
пунктах району масових акцій на
підтримку євроінтеграції, в тому числі
й акції "Євромайдан", не перешкоджати
мешканцям краю в реалізації їх
конституційного права на свободу
зібрань, права на мирний протест на
всій території України.

7. Рішення опублікувати в газеті
"Галицьке слово" та оприлюднити в інших
засобах масової інформації області.

В грудні 2013 року прокуратурою
Галицького району у порядку нагляду за
додержанням і застосуванням законів
встановлено порушення Галицькою
районною радою Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» та
Конституції України, що виразилося у
прийнятті вказаного рішення.

Виявлені позивачем порушення стали
підставою для звернення до суду про
визнання рішення відповідача
протиправним та його скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

За змістом вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють,
зокрема, чи прийняті вони на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Поняття законності визначено як
соціально-правове явище, що
характеризує організацію і
функціонування суспільства і держави
на правових засадах.

Законність - це правовий режим точного
виконання чинних законів усіма
суб'єктами права; режим, за якого
забезпечуються права і виконуються
обов'язки людиною, органами державної
влади, місцевого самоврядування і
громадянським суспільством. Основними
засадами законності вважають:
верховенство закону в системі
нормативних актів; найвища юридична
сила належить Конституції України.
Єдина законність означає, що на всій
території України закон однаковою
мірою повинен діяти стосовно до всіх
суб'єктів права. Отже, законність, як
режим відповідності суспільних
відносин чинному законодавству,
утворюється завдяки його дотриманням
суб'єктами права та характеризується
правопорядком.

Основною ознакою законності є
обов'язок виконувати розпорядження
законів і підзаконних правових актів
державними органами і органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, громадянами і
різними об'єднаннями.

Прийняття органами місцевого
самоврядування рішень поза межами
власних повноважень не в спосіб
визначений законом, на переконання
суду, порушує законність і
правопорядок в державі.

Неухильне дотримання законів
забезпечується державою через
відповідні органи державної влади,
правоохоронні органи і органи
контролю, якими на рівні законів надані
відповідні повноваження.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про прокуратуру» прокурорський
нагляд за додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону
України «Про прокуратуру» на
прокуратуру України покладаються
функції представництва інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

Положеннями частин 1 і 3 статті 36-1
Закону визначено, що представництво
прокуратурою інтересів держави в суді
полягає у здійсненні прокурорами від
імені держави процесуальних та інших
дій, спрямованих на захист держави у
випадках, передбачених законом.
Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень інтересів
держави.

В силу вимог пункту 1 частини першої та
частини другої статті 19 коментованого
Закону предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів,
серед іншого, є відповідність актів,
які видаються всіма органами,
підприємствами, установами,
організаціями та посадовими особами,
вимогам Конституції України та чинним
законам.

При цьому, перевірка виконання законів
за наявності приводів може проводитися
з власної ініціативи прокурора.

Так, згідно з пунктом 2 частини п'ятої
статті 23 Закону України «Про
прокуратуру» прокурор, серед іншого,
може звернутися до суду щодо визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень.

Підсумовуючи зазначене, предметом
прокурорського нагляду за додержанням
і застосуванням законів є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, вимогам Конституції
України та чинним законам, а до функцій
прокурора входить представництво
інтересів держави в суді у випадках,
визначених пунктом 2 частини 5 статті 23
Закону.

Таким чином, в розгляді даної справи
прокурор наділений правом на захист
інтересів держави, а отже звертаючись
до суду з вимогами, передбаченими
частиною 5 статті 23 Закону України «Про
прокуратуру», прокурор діє як посадова
особа органу державної влади, відтак
такі справи, незалежно від статусу
відповідача, предметно підсудні
окружним адміністративним судам.

За змістом вимог статей 140 та 144
Конституції України місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є районні та
обласні ради.

Органи місцевого самоврядування
вправі самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України, шляхом прийняття
рішень, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території.

Рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються у
встановленому законом порядку з
одночасним зверненням до суду.

Системний аналіз статті 4 Європейської
Хартії місцевого самоврядування,
ратифікованої Верховною Радою України
15.07.1997 року, вказує на те, що органи
місцевого самоврядування, в тому числі,
районні ради, мають право вирішувати
будь-які питання, включені до їх
повноважень і функцій конституцією або
законами національного законодавства.
Коло таких питань і компетенція
встановлюється в межах, визначених
відповідними законами.

Така правова позиція кореспондується з
рішенням Конституційного Суду України
№7 від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009
за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до Конституції України
народ здійснює владу безпосередньо і
через органи державної влади та органи
місцевого самоврядування (частина 2
статті 5 Конституції). Основним Законом
встановлено, що місцеве самоврядування
є правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина 1 статті 140
Конституції). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою, зокрема,
через районні ради та їх виконавчі
органи, в особі виконавчого апарату
районної ради, і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень слідує, що ці
органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

В главі 4 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» закріплені
повноваження районних і обласних рад.

Так, статтею 43 цього Закону
встановлений вичерпний перелік питань,
що вирішуються, в тому числі, районними
радами, виключно на їх пленарних
засіданнях. Перелік виключної
компетенції у відповідних
правовідносинах включає в себе 37
пунктів частини першої. Тобто,
компетенція районних рад є правовою
формою виразу їх функцій, вона водночас
служить і правовим засобом їх
реалізації.

Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» надає
можливість районним радам розглядати і
вирішувати й інші питання, віднесені до
їх відання Конституцією та законами
України (ч.2 ст.43). Тобто, знову ж таки
Закон закріплює можливість вирішення
не будь-яких інших питань, а тільки тих,
які законодавчо віднесені до
повноважень відповідної ради.

Представником відповідача в судовому
засідання не наведено жодної норми
матеріального права, яка б наділяла
районну раду повноваженнями
вирішувати на пленарних засіданнях
питання, викладені в оскаржуваному
рішенні.

Дослідивши та оцінивши кожен пункт
вказаної норми Закону, та об'єднавши їх
в сукупному розумінні, можна дійти
висновку, що у переліку виключної
компетенції районних рад відсутні
повноваження звертатися із будь-якими
вимогами до Президента України,
районного відділу управління
внутрішніх справ, відділу управління
Служби безпеки України в
Івано-Франківській області,
прокуратури району, як і схвалювати
документи у вигляді резолюції, яка
містить такі вимоги.

Що стосується пункту 2 оскаржуваного
рішення, згідно з яким схвалено
звернення районної ради у зв'язку з
призупиненням Урядом
Януковича-Азарова процесу підготовки
до підписання Угоди про асоціацію між
Україною та Європейським Союзом, слід
зазначити наступне. Вказане звернення
оформлене у вигляді Додатку 2 до
рішення районної ради від 27.11.2013 року та
адресоване до самих депутатів районної
ради та керівників району та містить
оціночні судження щодо рішення Уряду
про припинення євроінтеграційних
процесів.

Поняття депутатського звернення
закріплено в статті 13 Закону України
«Про статус депутатів місцевих рад» №
93-IV від 11.07.2002 року, із змінами та
доповненнями, згідно з якою
депутатське звернення - це викладена в
письмовій формі вимога депутата
місцевої ради з питань, пов'язаних з
його депутатською діяльністю, до
місцевих органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування та їх
посадових осіб, а також керівників
правоохоронних та контролюючих
органів, підприємств, установ та
організацій незалежно від форми
власності, розташованих на території
відповідної ради, здійснити певні дії,
вжити заходів чи дати офіційне
роз'яснення з питань, віднесених до їх
компетенції.

З наведеної правової норми та з
врахуванням приписів статті 43 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» слідує, що відповідне
звернення може бути оформлене виключно
як депутатське звернення, а не у
вигляді рішення сесії, водночас
порушені в ньому питання повинні бути
пов'язані виключно з депутатською
діяльністю.

При цьому суд зазначає, що ані депутати
місцевої ради, ані районна рада як і
кожен громадянин України не позбавлені
права, до виразу своєї власної думки,
позиції, власного заклику, промови
тощо, адресованої окремому учаснику
територіальної громади, якомусь
колективові, установі, організації чи
народові загалом. Це є власним закликом
окремого депутата, чи більшості
депутатів від місцевої ради, без
встановлення вимог та обов'язковості
виконання чи ні, що публічно
висловлюється у сесійній залі місцевої
ради одноособово або колективно під
час пленарного засідання, чи поза
межами нього. Такі звернення чи позиція
розраховані саме на донесення та
підтримку власної або колективної
думки, міркувань громадянина, громади
тощо. Однак, згадані звернення чи
декларативна позиція (заклик) не
потребують затверджень в органах
місцевого самоврядування, в тому числі
на пленарних засіданнях районних рад у
формі рішення, оскільки вказане не
визначено чинним законодавством. А в
силу вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Враховуючи наявність ознак
протиправності в пунктах 1-4, 6
оскаржуваного рішення, відповідач
позбавлений повноважень рекомендувати
іншим органам місцевого
самоврядування в районі вживати
аналогічних заходів реагування, які не
входять до їхньої компетенції та не
передбачені законодавством про
місцеве самоврядування, відтак пункт 5
оскаржуваного рішення теж є
протиправним та підлягає скасуванню.

При розгляді і вирішення по суті
заявлених позовних вимог судом
встановлено, що оскаржуване рішення
прийнято поза межами повноважень та не
в спосіб, визначених Конституцією та
законами України.

Оскаржене рішення Галицької районної
ради від 27.11.2013 р., "Про
суспільно-політичну ситуацію в Україні
та перспективи євроінтеграції", в
розумінні вимог статті 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» не є нормативно-правовим,
нормативним або іншим (ненормативним)
актом, а відтак, у відповідності до
пункту 1 частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
та пункту 2 частини 5 статті 23 Закону
України «Про прокуратуру», підлягає
визнанню протиправним та скасуванню.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає
вимоги позивача обґрунтованими, а
позов таким, що підлягає до задоволення
в повному обсязі.

На підставі ст. 124 Конституції України,
керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення двадцять другої (позачергової)
сесії Галицької районної ради шостого
скликання від 27.11.2013 р., "Про
суспільно-політичну ситуацію в Україні
та перспективи євроінтеграції".

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Суддя: /підпис/
Тимощук О.Л.

Постанова складена в повному обсязі
17.01.2014 року.