Справа № 809/3962/13-а
Суддя: Бобров Ю.О.
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"15" січня 2014 р.
Справа № 809/3962/13-a

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Боброва Ю.О.,

за участю секретаря судового засідання
Дмитрашко О.М.,

прокурора - Герасимика Т.О.,

представник позивача - Івашківа М.С.,

представника відповідача - Охрімця С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом Коломийської районної
державної адміністрації
Івано-Франківської області,
Коломийського міжрайонного прокурора
Івано-Франківської області

до Коломийської районної ради
Івано-Франківської області

про визнання протиправним та
скасування рішення Коломийської
районної ради від 11.12.2013 року за №493-XXI/13
«Про втрату чинності рішення
Коломийської районної ради щодо
делегування повноважень районній
державній адміністрації та створення у
складі виконавчого апарату
Коломийської районної ради
виконавчого комітету»,-

ВСТАНОВИВ:

20.12.2013 року Коломийська районна
державна адміністрація
Івано-Франківської області (надалі -
позивач) звернулася до суду з
адміністративним позовом до
Коломийської районної ради (надалі -
відповідач) про визнання незаконним та
скасування рішення Коломийської
районної ради від 11.12.2013 року за №493-XXI/13
«Про втрату чинності рішення
Коломийської районної ради щодо
делегування повноважень районній
державній адміністрації та створення у
складі виконавчого апарату
Коломийської районної ради
виконавчого комітету».

Ухвалою суду від 24.12.2013 року за даним
позовом відкрито провадження в
адміністративній справі №809/4097/13-а та
призначено її до судового розгляду.

Відповідно до ухвали від 08.01.2014 року за
клопотанням позивача об'єднані в одне
провадження адміністративний позов у
справі №809/3962/13-а за позовом
Коломийського міжрайонного прокурора
до Коломийської районної ради про
визнання протиправним та скасування
рішення Коломийської районної ради від
11.12.2013 року за №493-XXI/13 з
адміністративним позовом у даній
справі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
оскаржуване рішення прийняте
відповідачем із порушенням норм
Конституції України, Законів України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», «Про місцеві державні
адміністрації», інших
нормативно-правових актів, що є
підставою для визнання зазначеного
рішення протиправним та скасування.

Прокурор та представник позивача в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали повністю з підстав,
зазначених у позовних заявах. Просили
позов задовольнити. При цьому, кожен
окремо, пояснили суду, що оскаржуване
рішення прийняте Коломийською
районною радою поза межами наданих
Конституцією та законами України
повноважень та протиправно.

Представник відповідача проти позову
заперечив з мотивів, викладених у
письмових запереченнях та просив
відмовити в задоволенні позовних
вимог. При цьому, він пояснив суду, що
рішення від 11.12.2013 року за №493-XXI/13 «Про
втрату чинності рішення Коломийської
районної ради щодо делегування
повноважень районній державній
адміністрації та створення у складі
виконавчого апарату Коломийської
районної ради виконавчого комітету»
прийняте Коломийською районною радою
відповідно до Конституції України і
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та викликане
складною політичною і
соціально-економічною ситуацією в
державі.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення прокурора, представника
позивача та представника відповідача,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення проти них, дослідивши і
оцінивши докази в їх сукупності, суд
установив наступне.

11 грудня 2013 року двадцять першою сесією
Коломийської районної ради шостого
демократичного скликання прийняте
рішення за №493-XXI/13 «Про втрату чинності
рішення Коломийської районної ради
щодо делегування повноважень районній
державній адміністрації та створення у
складі виконавчого апарату
Коломийської районної ради
виконавчого комітету» (а.с. 12-13).

13 грудня 2013 року вказане рішення було
розміщене на офіційній
інтернет-сторінці Коломийської
районної ради (а.с. 73-74).

Вказане рішення містить вісім пунктів
та викладене в наступній редакцій:

« 1. Висловити від імені територіальних
громад району недовіру Коломийській
районній державній адміністрації та
вважати існування такої інституції
недоцільним, а структуру влади, яка
передбачає адміністрації на місцях,
такою, що підлягає ліквідації.

2. Визнати таким, що втратив чинність п. 2
рішення районної ради від 06.06.2013 року
№411-XV/13 «Про управління об'єктами
спільної власності територіальних
громад сіл, селищ району».

3. Доручити постійним комісіям та
виконавчому апарату Коломийської
районної ради до 31 грудня 2013 року
виконувати повноваження, визначені
статтею 44 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

4. Створити у складі виконавчого
апарату Коломийської районної ради
виконавчий комітет, якому доручити з 1
січня 2014 року виконувати повноваження,
передбачені статтею 44 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні».

5. Виконавчому апарату районної ради до
1 січня 2014 року підготувати проект
рішення «Про структуру та чисельність
виконавчого апарату та управління
районної ради» та проект положення про
виконавчий комітет виконавчого
апарату Коломийської районної ради.

6. Доручити постійній комісії районної
ради з питань бюджету, фінансів та
податків та виконавчому апарату
районної ради передбачити у проекті
районного бюджету на 2014 рік кошти,
необхідні для виконання повноважень,
передбачених статтею 44 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні».

7. Звернутися до Верховної Ради України
з вимогою здійснити на законодавчому
рівні реформування системи місцевого
самоврядування, передбачивши
утворення виконавчих органів обласних
та районних рад.

8. Контроль за виконанням даного
рішення покласти на заступника
районної ради Михайла Угорського.»

Відповідно до пункту 2 рішення
п'ятнадцятої сесії Коломийської
районної ради шостого демократичного
скликання від 06.06.2013 року за №411-XV/13 «Про
управління об'єктами спільної
власності територіальних громад сіл,
селищ району» районною радою
делеговані районній державній
адміністрації повноваження щодо
управління об'єктами спільної
власності територіальних громад сіл,
селищ району згідно з додатком 2 (а.с.
114-118).

При вирішенні даної адміністративної
справи суд застосував наступне правове
регулювання спірних правовідносин.

Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року за №280/97-ВР, зі змінами та
доповненнями (надалі - Закон №280/97-ВР)
відповідно до Конституції України
визначає систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
№280/97-ВР місцеве самоврядування в
Україні - це гарантоване державою право
та реальна здатність територіальної
громади - жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища, міста - самостійно
або під відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що
місцеве самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районні
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Згідно частини 2 статті 10 Закону
№280/97-ВР районна рада є органом
місцевого самоврядування, що
представляє спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст,
у межах повноважень, визначених
Конституцією України, цим та іншими
законами, а також повноважень,
переданих їм сільськими, селищними,
міськими радами.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону
№280/97-ВР рада в межах своїх повноважень
приймає нормативні та інші акти у формі
рішень.

Згідно частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
(надалі - КАС України) у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Положеннями пункту 7 частини 1 статті 3
КАС України визначено, що суб'єкт
владних повноважень - це орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Отже, оскаржуване рішення відповідача
є саме тим рішенням суб'єкта владних
повноважень щодо якого суд у межах
повноважень, наданих йому статтею 162
КАС України, повинен вирішити, чи
прийняте воно згідно вимог статті 2
Кодексу.

Окрім вказаного, слід зазначити, що
положеннями статті 171 КАС України
визначено особливості провадження у
справах щодо оскарження
нормативно-правових актів, в тому
числі, прийнятих і органами місцевого
самоврядування. Зокрема, у
відповідності до частини 8 вказаної
статті суд може визнати
нормативно-правовий акт незаконним чи
таким, що не відповідає правовому акту
вищої юридичної сили, повністю або в
окремій його частині.

Відповідно до Порядку подання
нормативно-правових актів на державну
реєстрацію до Міністерства юстиції
України та проведення їх державної
реєстрації, який затверджений наказом
Міністерства юстиції України від 12.04.2005
року за № 34/5 (надалі - Порядок
визначено, що нормативно-правовий акт -
це офіційний документ, прийнятий
уповноваженим на це суб'єктом
нормотворення у визначеній законом
формі та порядку, який встановлює норми
права для неозначеного кола осіб і
розрахований на неодноразове
застосування.

Таким чином, проаналізувавши рішення
Коломийської районної ради від 11.12.2013
року за №493-XXI/13, суд дійшов переконання,
що пункти 2-4 даного рішення носять
ознаки нормативно-правового акту, а
відтак, підлягають перевірці з
урахуванням особливостей визначених
статтею 171 КАС України.

Судом установлено, що відповідно до
пункту 1 оскаржуваного рішення
відповідач вирішив висловити від імені
територіальних громад району недовіру
Коломийській районній державній
адміністрації та вважати існування
такої інституції недоцільним, а
структуру влади, яка передбачає
адміністрації на місцях, такою, що
підлягає ліквідації.

Надаючи правову оцінку зазначеному
пункту рішення відповідача, суд
прийняв до уваги наступне.

Відповідно до статті 7 Конституції
України в Україні визнається і
гарантується місцеве самоврядування.

Згідно статті 140 Конституції України
місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є районні та
обласні ради.

Як зазначено судом вище, спеціальним
Законом, яким відповідно до
Конституції України визначено систему
та гарантії місцевого самоврядування в
Україні, засади організації та
діяльності, правового статусу і
відповідальності органів та посадових
осіб місцевого самоврядування є Закон
№280/97-ВР, статтею 10 якого встановлено,
що обласні та районні ради є органами
місцевого самоврядування, що
представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст,
у межах повноважень, визначених
Конституцією України, цим та іншими
законами, а також повноважень,
переданих їм сільськими, селищними,
міськими радами.

Гарантії місцевого самоврядування
закріпленні статтею 71 Закону №280/97-ВР,
відповідно до якої територіальні
громади, органи та посадові особи
місцевого самоврядування самостійно
реалізують надані їм повноваження.

Поряд із цим, Конституційний Суд
України неодноразово у своїх рішеннях
аналізував політико-правову сутність
органу місцевого самоврядування.

Так, рішенням від 16.04.2009 року у справі
№1-9/2009 за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закон №280/97-ВР,
Конституційний суд України вказав на
те, що відповідно до Конституції
України народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. В Основному Законі
України встановлено, що місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Виходячи з вказаних конституційних
положень в їх системному зв'язку з
положеннями статті 6 Конституції
України про те, що державна влада в
Україні здійснюється на засадах її
поділу на законодавчу, виконавчу та
судову, Конституційний Суд України у
своєму Рішенні від 26.03.2002 року у справі
№1-9/2002 визначив політико-правову
природу органів місцевого
самоврядування, які не є органами
державної влади, а є представницькими
органами, через які здійснюється право
територіальної громади самостійно
вирішувати не будь-які питання
суспільного життя, а питання саме
місцевого значення, тобто такі, які
пов'язані передусім з життєдіяльністю
територіальних громад і перелік яких
визначено у Конституції і законах
України.

Водночас, у вказаному рішенні
Конституційний Суд України вказав на
те, що гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень вбачається, що
ці органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Таким чином, для вирішення питання щодо
висловлення недовіри Коломийській
районній державній адміністрації, а
також визначення доцільності
існування такої інституції влади на
місцях, Коломийська районні рада
повинна бути наділена відповідними
повноваженнями Конституцією України
та законами України.

Створення і функціонування
Коломийської районної державної
адміністрації в структурі місцевих
державних адміністрацій України,
регламентовано нормами Конституції
України, Закону України «Про місцеві
державні адміністрації» від 09.04.1999 року
за №586-XIV, із змінами та доповненнями
(надалі - Закон №586-XIV) та іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими у відповідності до закону.

Так, згідно статті 118 Конституції
України та статті 1 Закону №586-XIV
виконавчу владу в областях і районах,
містах Києві та Севастополі здійснюють
місцеві державні адміністрації.
Місцева державна адміністрація є
місцевим органом виконавчої влади і
входить до системи органів виконавчої
влади.

Відповідно до статті 2 цього ж Закону
місцеві державні адміністрації в межах
відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці забезпечують: виконання
Конституції, законів України, актів
Президента України, Кабінету Міністрів
України, інших органів виконавчої
влади вищого рівня; законність і
правопорядок, додержання прав і свобод
громадян; виконання державних і
регіональних програм
соціально-економічного та культурного
розвитку, програм охорони довкілля, а в
місцях компактного проживання
корінних народів і національних меншин
- також програм їх
національно-культурного розвитку;
підготовку та виконання відповідних
бюджетів; звіт про виконання
відповідних бюджетів та програм;
взаємодію з органами місцевого
самоврядування; реалізацію інших
наданих державою, а також делегованих
відповідними радами повноважень.

Враховуючи вказані норми
законодавства, питання щодо існування
в системі виконавчої влади держави
місцевих державних адміністрацій не
відноситься до компетенції органів
місцевого самоврядування, оскільки
воно нормативно визначено і не
залежить від волевиявлення
територіальної громади.

Положеннями статті 118 Конституції
України, статті 43, 72 Закону №280/97-ВР та
статті 34 Закону №586-XIV районну раду
наділено правом висловлення недовіри
лише стосовно голови районної
державної адміністрації. Водночас, ні
Конституцією України, ані жодним іншим
законом України Коломийська районна
рада не наділена повноваженнями
висловити недовіру районній державній
адміністрації, як органу влади в
цілому.

Таким чином, приймаючи пункт 1
оскаржуваного рішення, відповідач діяв
не на підставі, не у межах повноважень
та не у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
внаслідок чого, зазначений пункт
рішення підлягає визнанню
протиправним та скасуванню, а позовні
вимоги в цій частині слід задовольнити.

Пункти 2-6 рішення Коломийської
районної ради від 11.12.2013 року за №493-XXI/13,
на переконання суду перебувають в
логічному взаємозв'язку один з одним,
внаслідок чого, потребують
комплексного дослідження в одному
правовому полі і, як вже зазначав суд, з
урахуванням особливостей статті 171 КАС
України стосовно пунктів 2-4
оскаржуваного рішення.

Отже, як вказано вище, пунктами 2-6
оскаржуваного рішення Коломийська
районна рада вирішила:

- визнати таким, що втратив чинність п. 2
рішення районної ради від 06.06.2013 року
№411-XV/13 «Про управління об'єктами
спільної власності територіальних
громад сіл, селищ району» (пункт 2);

- доручити постійним комісіям та
виконавчому апарату Коломийської
районної ради до 31 грудня 2013 року
виконувати повноваження, визначені
статтею 44 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» (пункт 3);

- створити у складі виконавчого апарату
Коломийської районної ради виконавчий
комітет, якому доручити з 1 січня 2014
року виконувати повноваження,
передбачені статтею 44 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
(пункт 4);

- виконавчому апарату районної ради до 1
січня 2014 року підготувати проект
рішення «Про структуру та чисельність
виконавчого апарату та управління
районної ради» та проект положення про
виконавчий комітет виконавчого
апарату Коломийської районної ради
(пункт 5);

- доручити постійній комісії районної
ради з питань бюджету, фінансів та
податків та виконавчому апарату
районної ради передбачити у проекті
районного бюджету на 2014 рік кошти,
необхідні для виконання повноважень,
передбачених статтею 44 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
(пункт 6).

Відповідно дослідженого судом пункту 2
рішення п'ятнадцятої сесії
Коломийської районної ради шостого
демократичного скликання від 06.06.2013
року за №411-XV/13 «Про управління
об'єктами спільної власності
територіальних громад сіл, селищ
району» районною радою делеговані
районній державній адміністрації
повноваження щодо управління об'єктами
спільної власності територіальних
громад сіл, селищ району згідно з
додатком 2 (а.с. 114-118).

Надаючи правову оцінку вказаним вище
пунктам оскаржуваного рішення
відповідача, суд врахував наступні
норми закону.

Статтею 6 Конституції України
визначено, що державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову.
Органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією межах відповідно до
законів України.

Конституційний суд України в рішенні
від 01.04.2008 року в справі №1-8/2008
наголосив, що поділ державної влади є
структурною диференціацією трьох
рівнозначних основних функцій держави:
законодавчої, виконавчої, судової. Він
відображає функціональну
визначеність кожного з державних
органів, передбачає не тільки
розмежування їх повноважень, а й їх
взаємодію, систему взаємних стримувань
та противаг, які мають на меті
забезпечення їх співробітництва як
єдиної державної влади.

Принцип поділу державної влади набуває
сенсу лише за тієї умови, коли всі
органи державної влади діють у межах
єдиного правового поля. Це означає, що
органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених
Конституцією України межах і
відповідно до законів України. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Неухильне додержання органами
законодавчої, виконавчої та судової
влади Конституції та законів України
забезпечує реалізацію принципу поділу
влади і є запорукою їх єдності, важливо
передумовою стабільності, підтримання
громадського миру і злагоди в державі.

Слід зазначити, що принцип поділу
державної влади логічно пов'язаний з
нормою статті 132 Конституції України,
якою визначено, що територіальний
устрій України ґрунтується на засадах
єдності та цілісності державної
території, поєднання централізації і
децентралізації у здійсненні
державної влади, збалансованості і
соціально-економічного розвитку
регіонів, з урахуванням їх історичних,
економічних, екологічних, географічних
і демографічних особливостей, етнічних
і культурних традицій.

В провадження застосування принципу
децентралізації влади, частиною 3
статті 143 Конституції України
передбачено можливість надання
законом органам місцевого
самоврядування окремих повноважень
органів виконавчої влади. Держава
фінансує здійснення цих повноважень у
повному обсязі за рахунок коштів
Державного бюджету України або шляхом
віднесення до місцевого бюджету у
встановленому законом порядку окремих
загальнодержавних податків, передає
органам місцевого самоврядування
відповідні об'єкти державної
власності.

Відповідно до пункту 27 частини 1 статті
43 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних
засіданнях районної ради вирішуються
питання прийняття рішень щодо
делегування місцевим державним
адміністраціям окремих повноважень
районних рад.

Статтею 44 Закону №280/97-ВР установлено,
що районні, обласні ради делегують
відповідним місцевим державним
адміністраціям повноваження,
передбачені пунктами 1-18 частини 1 та 1-6
частини 2 цієї статті.

Відповідно до частини 3 статті 1 Закону
№586-XIV місцева державна адміністрація в
межах своїх повноважень здійснює
виконавчу владу на території
відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою.

Як зазначено вище, статтею 2 Закону
№586-XIV визначені основні завдання
місцевих державних адміністрацій.

Відповідно до статті 3 Закону №586-XIV
місцеві державні адміністрації діють
на засадах:відповідальності перед
людиною і державою за свою діяльність;
верховенства права; законності;
пріоритетності прав людини; гласності;
поєднання державних і місцевих
інтересів.

Частиною 1 статті 7 Закону №586-XIV
правовий статус місцевих державних
адміністрацій встановлюється
Конституцією України, цим Законом та
іншими законами України.

Згідно статті 14 вказаного Закону
місцеві державні адміністрації
здійснюють повноваження місцевого
самоврядування, делеговані їм
відповідними радами. Кабінет Міністрів
України в межах, визначених законами
України, може передавати місцевим
державним адміністраціям окремі
повноваження органів виконавчої влади
вищого рівня. Передача місцевим
державним адміністраціям повноважень
інших органів супроводжується
передачею їм відповідних фінансових,
матеріально-технічних та інших
ресурсів, необхідних для здійснення
цих повноважень.

Частинами 1 та 2 статті 15 Закону №586-XIV
передбачено, що в управлінні
відповідних місцевих державних
адміністрацій перебувають об'єкти
державної власності, передані їм в
установленому законом порядку. У разі
делегування місцевим державним
адміністраціям районними чи обласними
радами відповідних повноважень в їх
управлінні перебувають також об'єкти
спільної власності територіальних
громад.

У відповідності до статті 29 Закону
№586-XIV місцеві державні адміністрації
здійснюють повноваження, делеговані їм
обласними і районними радами
відповідно до Конституції України в
обсягах і межах, передбачених статтею 44
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Отже, враховуючи зазначені вище норми
Конституції України, Законів №280/97-ВР
та №586-XIV суд дійшов висновку про те, що
повноваження визначені статтею 44
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» набуваються
районними державними адміністраціями
в силу імперативності Закону та у
спосіб обов'язкового їх делегування
рішенням відповідної ради.

На переконання суду, саме така
конструкція побудови вищевказаних
правових норм, створює відповідні
передумови стабільності, підтримання
громадського миру і злагоди в державі,
на яких і наголошував Конституційний
суд України вказаному вище рішенні від
01.04.2008 року в справі №1-8/2008, оскільки
делегування повноважень по своїй суті
є своєрідною системою стримувань і
противаг між двома носіями влади.

Таким чином, Коломийська районна рада
пунктом 2 рішення від 06.06.2013 року за
№411-XV/13 «Про управління об'єктами
спільної власності територіальних
громад сіл, селищ району» районною
радою правомірно делегувала районній
державній адміністрації повноваження
щодо управління об'єктами спільної
власності територіальних громад сіл,
селищ району. Тому, пункт 2
оскаржуваного рішення слід визнати
незаконним, а позовні вимоги в цій
частині - задовольнити.

Відповідно до пунктів 3 та 4
Коломийської районної ради від 11.12.2013
року за №493-XXI/13 відповідач доручив
постійним комісіям та виконавчому
апарату Коломийської районної ради до
31 грудня 2013 року виконувати
повноваження, визначені статтею 44
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та
передбачив створення у складі
виконавчого апарату Коломийської
районної ради виконавчий комітет,
якому доручити з 1 січня 2014 року
виконувати повноваження, передбачені
статтею 44 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Окрім вказаного, пунктами 5 та 6
оскаржуваного рішення відповідач
доручив виконавчому апарату районної
ради до 1 січня 2014 року підготувати
проект рішення «Про структуру та
чисельність виконавчого апарату та
управління районної ради» та проект
положення про виконавчий комітет
виконавчого апарату Коломийської
районної ради, а постійній комісії
районної ради з питань бюджету,
фінансів та податків та виконавчому
апарату районної ради - передбачити у
проекті районного бюджету на 2014 рік
кошти, необхідні для виконання
повноважень, передбачених статтею 44
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Виходячи із логічного взаємозв'язку з
попереднім обґрунтуванням щодо
незаконності положення пункту 2
оскаржуваного рішення і, як наслідок,
позбавлення районної державної
адміністрації повноважень визначених
44 Закону №280/97-ВР, слід визнати такими,
що вчинені на підставі, не у межах
повноважень та не у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України також і положення пунктів 3-6
оскаржуваного рішення. При цьому, суд
додатково наводить ще й наступні
мотиви такого рішення.

Для реалізації органом місцевого
самоврядування власних та делегованих
повноважень, частиною 3 статті 140
Конституції України передбачено
наявність виконавчих органів
сільських, селищних, міських та
районних у містах рад, якими у
відповідності до статті 11 Закону
№280/97-ВР є їх виконавчі комітети,
відділи, управління та інші створювані
радами виконавчі органи.

У відповідності до вимог частини 2
статті 10 Закону №280/97-ВР районна рада,
представляє спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст,
і надані їй статтею 43 вказаного Закону
повноваження істотно відрізняються
від повноважень наданих сільським,
селищним, міським та районним у містах
радам.

Крім того, у структурі районної ради
Законом №280/97-ВР не передбачено
функціонування жодного виконавчого
органу.

Виконання наданих районній раді
повноважень, відповідно до статті 58
Закону №280/97-ВР покладено на їх
виконавчий апарат, який утворюється
радою.

Відповідно до частини 1 статті 58 Закону
№280/97-ВР виконавчий апарат районної,
обласної ради забезпечує здійснення
радою повноважень, наданих їй
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що
виконавчий апарат ради здійснює
організаційне, правове, інформаційне,
аналітичне, матеріально-технічне
забезпечення діяльності ради, її
органів, депутатів, сприяє здійсненню
відповідною радою взаємодії і зв'язків
з територіальними громадами, місцевими
органами виконавчої влади, органами та
посадовими особами місцевого
самоврядування. Виконавчий апарат ради
забезпечує виконання заходів з
відстеження результативності
регуляторних актів, прийнятих
відповідною радою, якщо рішенням цієї
ради повноваження щодо забезпечення
виконання заходів з відстеження
результативності цих регуляторних
актів не делеговано відповідним
місцевим державним адміністраціям.

Згідно частини 3 Закону №280/97-ВР
структура виконавчого апарату, його
чисельність, визначена відповідно до
типових штатів, затверджених Кабінетом
Міністрів України, та витрати на
утримання встановлюються радою за
поданням її голови. Зокрема,
чисельність апарату ради визначається
відповідно до типових штатів,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 03.12.1997 року за
№1349 «Про фінансове забезпечення
діяльності органів місцевого
самоврядування».

З урахуванням наведеного, а також
положень статті 171 КАС України, пункти 3
та 4 рішення від 11.12.2013 року за №493-XXI/13
слід визнати незаконними, а пункти 5 та 6
вказаного рішення, з урахуванням
положень статті 162 КАС України,
необхідно визнати протиправними та
скасувати.

Стосовно пункту 7 оскаржуваного
рішення суд установив наступне.

Відповідно до вказаного пункту
Коломийська районна рада вирішила
звернутися до Верховної Ради України з
вимогою здійснити на законодавчому
рівні реформування системи місцевого
самоврядування, передбачивши
утворення виконавчих органів обласних
та районних рад.

Для вирішення питання чи вправі
відповідач приймати рішення такого
змісту, слід визначити чи входять до
компетенції Івано-Франківської
обласної ради відповідні повноваження
у відповідності до Конституції та
інших законів України, чи не
покладаються вони на будь-який інший
орган та чи відносяться до питань
місцевого значення.

Безумовно, питання утворення
виконавчих органів обласних та
районних рад по своїй суті можна
віднести до питань місцевого значення
саме в аспекті, що стосуються
оптимізації та можливого реформування
діяльності органів місцевого
самоврядування на місцях і, на
переконання суду, Коломийська районна
рада як орган місцевого
самоврядування, що представляє спільні
інтереси територіальних громад сіл,
селищ району має беззаперечне право на
його активне обговорення на власних
сесіях, у тому числі і за наслідками
його попереднього вивчення постійними
комісіями ради у відповідності до
статті 47 Закону №280/97-ВР .

Водночас, право на звернення у спосіб
прийняття рішення на сесії ради до
повноважень будь-якого органу
місцевого самоврядування не належить.

Статтею 40 Конституції України
закріплено право людини і громадянина
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Однак, відповідно до Основного Закону,
таким правом наділені лише фізичні
особи, а не орган, що виключає його з
компетенції Івано-Франківської
обласної ради.

Слід зазначити, що реалізація
громадянами свого права на звернення,
що визначена у статті 40 Конституції
України, також перебуває у системному
зв'язку зі статтею 13 Закону України
«Про статус депутатів місцевих рад»
від 11.07.2002 року за №93-IV (надалі - Закон
№93-IV), яка визначає право депутата
відповідної ради на депутатське
звернення - викладену в письмовій формі
вимогу депутата місцевої ради з питань,
пов'язаних з його депутатською
діяльністю, до місцевих органів
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування та їх посадових осіб, а
також керівників правоохоронних та
контролюючих органів, підприємств,
установ та організацій незалежно від
форми власності, розташованих на
території відповідної ради, здійснити
певні дії, вжити заходів чи дати
офіційне роз'яснення з питань,
віднесених до їх компетенції.

Окрім того, у відповідності до частини 2
статті 12 вказаного Закону, депутат
місцевої ради може направляти
одержані ним пропозиції, заяви і
скарги до відповідних органів,
підприємств, установ і організацій
незалежно від форми власності,
об'єднань громадян, якщо вирішення
питань належить до їх повноважень, які
зобов'язані розглянути їх відповідно
до закону і про результати повідомити
заявника, а також депутата місцевої
ради.

Відсутність у окремої ради, як органу
місцевого самоврядування права на
звернення, узгоджується також і з
правовою сутністю самого рішення, яке у
відповідності до вимог статті 144
Конституції України, приймається
органом місцевого самоврядування в
межах повноважень, визначених законом
і є обов'язковими до виконання на
відповідній території, а отже, оскільки
прийняте з питань, що входить до
компетенції ради, повинно нести певний
правовстановлюючий зміст, якого
звернення не має.

Таким чином, приймаючи пункт 7
оскаржуваного рішення, відповідач діяв
не на підставі, не у межах повноважень
та не у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
внаслідок чого, він підлягає визнанню
протиправним та скасуванню, а позовні
вимоги в цій частині слід задовольнити.

Пунктом 8 оскаржуваного рішення,
Коломийська районна рада вирішила
контроль за його виконанням покласти
на заступника голови районної ради
Михайла Угорського.

Відповідності до вимог частини 1 статті
56 Закону №280/97-ВР передбачено право
районної ради обрати заступника голови
ради з числа депутатів цієї ради шляхом
таємного голосування, який здійснює
свої повноваження до припинення ним
повноважень депутата ради
відповідного скликання, крім випадків
дострокового припинення повноважень у
порядку, встановленому частинами
третьою та четвертою цієї статті.

Згідно з частиною 11 статті 49 вказаного
Закону, повноваження депутатів,
порядок організації і гарантії
депутатської діяльності визначаються
Конституцією України, цим Законом,
законом про статус депутата, іншими
законами.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
18 Закону №93-IV на депутата ради
покладено обов'язок виконувати
доручення ради, її органів чи голови
ради, інформувати їх про виконання
доручень.

Таким чином, покладення на заступника
голови Коломийської районної ради
контролю за виконанням рішення ради, на
думку суду, є дорученням органу ради
щодо свого депутата, а отже пункт 8
рішення ради прийнятий в порядку, в
межах повноважень та у спосіб наданий
відповідачу чинним законодавством
України, що виключає можливість
задоволення позовних вимог у цій
частині.

Відповідно до вимог статті 11 КАС
України суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб про
захист яких вони просять.

Таким чином, ураховуючи встановлені в
судовому засіданні фактичні обставини
даної адміністративної справи, норми
чинного законодавства, що регулюють
спірні правовідносини, суд дійшов
висновку про те, що даний позов
необхідно задовольнити частково. У
зв'язку з чим, слід визнати
протиправними та скасувати пункти 1, 5, 6,
7 та незаконними пункти 2, 3, 4 рішення
Коломийської районної ради від 11.12.2013
року за №493-XXI/13 «Про втрату чинності
рішення Коломийської районної ради
щодо делегування повноважень районній
державній адміністрації та створення у
складі виконавчого апарату
Коломийської районної ради
виконавчого комітету». В задоволенні
позовних вимог щодо визнання
протиправним та скасування пункту 8
оскаржуваного рішення - відмовити.

Згідно частини 11 статті 171 КАС України,
резолютивна частина постанови суду про
визнання нормативно-правового акта
незаконним або таким, що не відповідає
правовому акту вищої юридичної сили, і
про визнання його нечинним невідкладно
публікується відповідачем у виданні, в
якому його було офіційно оприлюднено,
після набрання постановою законної
сили.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 11, 158-163, 167,
171 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати
пункти 1, 5, 6 та 7 рішення Коломийської
районної ради від 11.12.2013 року за №493-XXI/13
«Про втрату чинності рішення
Коломийської районної ради щодо
делегування повноважень районній
державній адміністрації та створення у
складі виконавчого апарату
Коломийської районної ради
виконавчого комітету».

Визнати незаконними пункти 2, 3 та 4
рішення Коломийської районної ради від
11.12.2013 року за №493-XXI/13 «Про втрату
чинності рішення Коломийської
районної ради щодо делегування
повноважень районній державній
адміністрації та створення у складі
виконавчого апарату Коломийської
районної ради виконавчого комітету».

В задоволенні позовних вимог щодо
визнання протиправним та скасування
пункту 8 рішення Коломийської районної
ради від 11.12.2013 року за №493-XXI/13 «Про
втрату чинності рішення Коломийської
районної ради щодо делегування
повноважень районній державній
адміністрації та створення у складі
виконавчого апарату Коломийської
районної ради виконавчого комітету» -
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки, установлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відповідно до частини 11 статті 171
Кодексу адміністративного судочинства
України резолютивна частина постанови
суду про визнання нормативно-правового
акта незаконним і про визнання його
нечинним невідкладно публікується
відповідачем у виданні, в якому його
було офіційно оприлюднено, після
набрання постановою законної сили.

Суддя:
/підпис/ Ю.О.
Бобров

Постанова в повному обсязі
складена 20.01.2014 року.