Справа № 538/1379/13-а
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2014-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 р. Справа № 538/1379/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Лохвицькому районі
Полтавської області на постанову
Лохвицького районного суду
Полтавської області від 19.11.2013р. по
справі № 538/1379/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Лохвицькому районі
Полтавської області

про визнання неправомірними дій
посадових осіб,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Лохвицькому районі Полтавської
області, в якому просив:

- визнати неправомірними дій посадових
осіб відповідно щодо прийняття рішення
Пенсійного фонду № 229 від 08.05.2013 року
котрим припиняються виплати пенсії в
порушення норм закону та вступившої з
законну силу постанови Лохвицького
районного суду від 14.12.2010 року;

- зобов'язати відповідача скасувати
своє рішення № 229 від 08.05.2013 року в
частині призупинення виплати пенсії
визначеної на підставі постанови
Лохвицького районного суду
Полтавської області від 14.12.2010 року
залишеної без змін апеляційним судом
Полтавської області від 19.10.2011 року та
проводити ОСОБА_1 виплату пенсії котру
він отримував до 01.06.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що позивач після виходу на пенсії
продовжує працювати. У відповідності
до ч. 3 ст. 42 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" позивач звернувся до
відповідача із заявою про перерахунок
пенсії. Не погодившись із проведеним
перерахунком пенсії, позивач звернувся
до суду із відповідним позовом.
Постановою Лохвицького районного суду
Полтавської області 14.12.2010 року по
справі № 2-а-2229/2010, залишеною без змін
ухвалою Апеляційного суду Полтавської
області від 19.10.2011 року,
адміністративний позов було
задоволено та зобов'язано відповідача
здійснити позивачу перерахунок пенсії
за віком у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 40,
ч. 4 ст. 42 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" із застосуванням
показника середньої заробітної плати
за 2009 рік починаючи з 01.09.2010 року. На
виконання вказаних судових рішень було
видано виконавчий лист. Позивач вказує,
що впродовж двох з половиною років
відповідач щомісячно нараховував
доплату до пенсії на підставі рішення
суду. Разом з тим, 08.05.2013 року
відповідачем було прийнято рішення №
229, яким призупинив з 01.06.2013 року виплату
позивачу пенсії на підставі рішення
суду. Позивач вважає вказане рішення
відповідача незаконним та таким, що
порушує його права, які визначені
законодавством.

Постановою Лохвицького районного суду
Полтавської області від 19.11.2013 року
адміністративний позов було
задоволено.

Визнано неправомірними дії посадових
осіб Управління Пенсійного фонду
України в Лохвицькому районі
Полтавської області, щодо прийняття
рішення № 229 від 08.05.2013 року, котрим
припиняються виплати пенсії в
порушення норм закону та вступившої в
законну силу постанови Лохвицького
районного суду від 14.12.2010 року по справі
№ 2-а- 2229/2010.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Лохвицькому районі
Полтавські і області скасувати своє
рішення № 229 від 08.05.2013 року в частині
призупинення виплати пенсії
визначеної на підставі постанови
Лохвицького районного суду
Полтавської області по справі №
2-а-2229/2010 від 14.12.2010 року залишено без
змін ухвалою Апеляційного суду
Полтавської області від 19.10.2011 року та
проводити позивачу виплату пенсії,
котру він отримував до 01.06.2013 року.

Відповідач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скарги, в
якій просить скасувати постанову
Лохвицького районного суду
Полтавської області від 19.11.2013 року та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні адміністративного позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційних
скарг, відповідачі посилаються на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Вказує, що задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції не вірно
застосував до спірних правовідносин
положення ст. 42 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", ч. 1 ч. 2 ст. 23 Бюджетного
кодексу України, та не прийняв до уваги,
що рішення суду, яким відповідача було
зобов'язано позивачу здійснити
перерахунок пенсії, є виконаним.

Позивач надав письмові заперечення на
апеляційну скаргу, в яких просив
залишити її без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Представники сторін у судове
засідання апеляційної інстанції не
з'явилися, про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином.

Колегія суддів на підставі п.2 ч. 1 ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) вважає за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними в
справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено під час апеляційного
розгляду, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
пенсіонером за віком та перебуває на
обліку в Управлінні Пенсійного фонду
України в Лохвицькому районі
Полтавської області.

Враховуючи, що після виходу на пенсію
позивач продовжив працювати, він 29.10.2010
року звернувся до відповідача із
заявою про проведення перерахунку
пенсії на підставі ч. 3 ст. 42 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування". При
проведенні перерахунку, відповідачем
було прийнято за основу показник
середньої заробітної плати по Україні
за 2007 рік.

Не погодившись із проведеним
перерахунком пенсії, позивач звернувся
до суду із відповідним позовом.

Постановою Лохвицького районного суду
Полтавської області 14.12.2010 року по
справі № 2-а-2229/2010, залишеною
без змін ухвалою Апеляцйіного суду
Полтавської області від 19.10.2011 року,
адміністративний позов було
задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
Лохвицькому районі Полтавської
області.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Лохвицькому районі
Полтавської області здійснити
перерахунок пенсії за віком позивачу у
відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 40, ч. 4 ст. 42
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" із застосуванням
показника середньої заробітної плати
за 2009 рік починаючи з 01.09.2010 року.

На виконання вказаного судового
рішення, відповідачем було проведено
перерахунок пенсії позивача.

Разом з тим, 08.05.2013 року відповідач
прийняв рішення № 229, яким призупинив з
01.06.2013 року виплату позивачу пенсії на
підставі вищезазначеного рішення суду.

Позивач, не погодившись із вказаним
рішенням, звернувся до суду із даним
позовом.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої виходив з
того, що оскільки оскаржуване рішення
відповідача є незаконним, то заявлені
позивачем вимоги є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Колегія суддів частково погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Згідно ст. 255 КАС України, постанова або
ухвала суду, яка набрала законної сили,
є обов'язковою для осіб, які беруть
участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть оспорюватися в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до ст. 5 КАС України, адміністративне
судочинство здійснюється відповідно
до Конституції України, цього кодексу
та міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
радою України.

Згідно ч.2 ст. 8 КАС України, суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV
зазначається, що суди при розгляді
справ застосовують Конвенцію та
практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікована
Україною 17.07.1997 року (далі -Конвенція), є
частиною національного законодавства.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції
встановлено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Варто зазначити, що
статтею 19 Конвенції передбачено, що для
забезпечення дотримання Високими
Договірними Сторонами, однією з яких є
Україна, їхніх зобов'язань за
Конвенцією та протоколами до неї,
створюється Європейський суд з прав
людини. Він функціонує на постійній
основі. Статтею 46 Конвенції
передбачено, що Високі Договірні
Сторони зобов'язуються виконувати
остаточні рішення Суду в будь-яких
справах, у яких вони є сторонами.

Складовою принципу верховенства права
є вимога юридичної визначеності,
відповідно до якої остаточне рішення
суду не може піддаватись сумніву, а
також належне виконання судових рішень
проти органів державної влади: "Принцип
верховенства права, один з
основоположних принципів
демократичного суспільства, який є
невід'ємним аспектом всіх статей
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, зобов'язує
державу та будь-який державний орган
виконувати судові розпорядження чи
рішення, ухвалені проти держави
(органу)" (параграф 87 рішення
Європейського Суду з прав людини:
"Гасан і Чеус проти Болгарії" від 26.10.2000
року).

Європейський суд з прав людини в
рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі
"Комнацький проти України" визначився,
що держава повинна забезпечити
гарантії, передбачені Конвенцією, і що
протиріччя між органами місцевої влади
не повинні вплинути на права заявника,
гарантовані Конвенцією (від 04
листопада 1950 року № ETS N 005 "Конвенція
про захист прав людини і
основоположних свобод").

У справі "Горнсбі проти Греції"
Європейський суд з прав людини
зазначив, що виконання рішення,
ухваленого будь-яким судом, має
розцінюватись як складова частина
судового розгляду. Здійснення права на
звернення до суду з позовом стосовно
його прав та обов'язків цивільного
характеру було б ілюзорним, якби
внутрішня правова система допускала,
щоб остаточне судове рішення, яке має
обов'язкову силу, не виконувалося б на
шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, судовий акт, який набрав
законної сили, підлягає обов'язковому
та безумовному виконанню особою, на яку
покладено такий обов'язок. Це означає,
що особа, якій належить виконати
судовий акт, повинна здійснити
достатні дії для організації процесу
його виконання, незалежно від будь-яких
умов, оскільки інше суперечило б
запровадженому статтею 8 Конституції
України принципу верховенства права.

Крім того, в рішенні Європейського суду
з прав людини Гордєєви і Гурбик проти
України від 17 січня 2006 року зазначено,
що державний орган не може довільно
посилатись на брак коштів для оплати
заборгованості, присудженої рішенням
суду. Таким чином, відмовою протягом
декількох років здійснити необхідні
заходи для виконання остаточних
судових рішень державні органи України
частково позбавили положення пункту 1
статті 6 Конвенції її корисного ефекту.
Цього достатньо для того, щоб Суд міг
зробити висновок про те, що було
порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, відповідно до правової
позиції Європейського суду, в тому
числі по справі Кечко проти України
(рішення від 08.11.2005р.), якщо чинне
правове положення передбачає виплату
певних надбавок і дотримано всі вимоги,
необхідні для цього, органи державної
влади не можуть свідомо відмовляти у
цих виплатах доки відповідні положення
є чинними. Тобто, органи державної
влади не можуть посилатися на
відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань.

При цьому, колегія суддів зазначає,
суб'єкт владних повноважень не має
прав, у розумінні міри свободи
поведінки, а лише наділений
законодавцем певними повноваженнями,
необхідними для реального виконання
завдань та функцій держави, що
покладені на нього.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що відповідач на має
встановлених законодавством
повноважень зупиняти виконання
рішення суду, яке набрало законної сили
та є обов'язковим для виконання.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції з приводу неправомірності
прийняття відповідачем спірного
рішення про призупинення виконання
постанови Лохвицького районного суду
Полтавської області 14.12.2010 року по
справі № 2-а-2229/2010, залишеної без змін
ухвалою Апеляційного суду Полтавської
області від 19.10.2011 року.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено,
що в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що відповідач,
будучи суб'єктом владних повноважень
та заперечуючи проти
адміністративного позову не виконав
покладений на нього ч.2 ст.71 КАС України
обов'язок та не довів юридичної та
фактичної обґрунтованості мотивів
винесення спірного рішення.

З огляду на зазначене, оцінюючи дії
відповідача на відповідність
критеріям зазначеним в ч. 3 ст. 2 КАС
України, колегія суддів дійшла
висновку, що прийняте останнім
оскаржуване рішення є таким, що не
відповідає вимогам діючого
законодавства.

Посилання відповідача на той факт, що
рішення суду було виконано в повному
обсязі, оскільки постановою суду було
зобов'язано здійснити перерахунок по
день її прийняття, тобто до 14.12.2010 року,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки вказана
постанова суду даних положень не
містить.

Разом з тим, надійшовши вірного
висновку щодо незаконності спірного
рішення, суд першої інстанції
помилково не прийняв рішення про його
скасування.

Колегія суддів зазначає, що у тих
випадках, коли предметом спору є
індивідуальний акт, дія або
бездіяльність позовною вимогою за
правилами КАС України має бути
визнання такого акта, дії чи
бездіяльності протиправними
(недійсними, незаконними,
неправомірними, скасування такого
акту), а в разі оскарження
нормативно-правового акта визнання
його нечинним.

Виходячи з вищенаведеного, керуючись
вимогами ч. 2 ст. 11 КАС України, а також
системного аналізу вищевказаних
правових норм, колегія суддів зазначає,
що в даному випадку відповідач не
дотримав вимоги закону про захист
охороняємих прав та інтересів фізичних
осіб у сфері публічно-правових
відносин, на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а
тому його оскаржуване рішення як
суб'єкта владних повноважень є
неправомірним, що дає суду підстави для
його скасування.

В свою чергу, зобов'язання на підставі
рішення суду суб'єкта владних
повноважень скасувати власне рішення
не передбачено вимогами діючого
законодавства, в зв'язку з чим, з
урахуванням положень ч. 2 ст. 162 КАС
України, колегія суддів дійшла
висновку, що належним способом захисту
порушених прав та інтересів позивача
буде скасування спірного рішення, яке є
протиправним.

В зв'язку з чим, оскаржуване судове
рішення в частині зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України в
Лохвицькому районі Полтавські і
області скасувати своє рішення № 229 від
08.05.2013 року в частині призупинення
виплати пенсії визначеної на підставі
постанови Лохвицького районного суду
Полтавської області по справі №
2-а-2229/2010 від 14.12.2010 року, залишеної без
змін ухвалою Апеляційного суду
Полтавської області від 19.10.2011 року,
підлягає скасуванню з прийняттям
нового рішення про визнання
оскаржуваного рішення протиправним та
його скасування.

Також, колегія суддів дійшла висновку,
що оскільки заявлені позовні вимоги з
приводу визнання неправомірними дій
посадових осіб Управління Пенсійного
фонду України в Лохвицькому районі
Полтавської області, щодо прийняття
рішення № 229 від 08.05.2013 року, котрим
припиняються виплати пенсії в
порушення норм закону та вступившої в
законну силу постанови Лохвицького
районного суду від 14.12.2010 року по справі
№ 2-а- 2229/2010 є похідними від
вищезазначених вимог, то правові
підстави для їх задоволення відсутні. В
зв'язку з чим, постанова суду першої
інстанції в цій частині є
необґрунтованою та підлягає
скасуванню.

З приводу заявлених позовних вимог
щодо зобов'язання Управління
Пенсійного фонду України в Лохвицькому
районі Полтавські і області проводити
позивачу виплату пенсії, котру він
отримував до 01.06.2013 року, колегія суддів
дійшла висновку про наступне.

З системного аналізу положень ч.1 ст.2 та
ч.3 ст.2 КАС України в кореспонденції з
приписами ст. 6 Конституції України,
якою закріплений принцип розподілу
державної влади, слідує, що суд не може
перебирати на себе функцій суб'єкта
владних повноважень в реалізації
відповідних управлінських функцій і
вирішенні питань, віднесених до
виключної компетенції такого суб'єкта.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, щодо позовні
вимоги в цій частині є передчасними,
оскільки лише після набрання законної
сили судовим рішенням про скасування
оскаржуваного рішення про
призупинення виплати позивачу пенсії
на підставі рішення суду у відповідача
виникають підстави для вчинення певних
дій з приводу відновлення такої
виплати, а у разі відмови - судовий спір
про законність такої відмови.

В зв'язку з чим, рішення суду першої
інстанції в цій частині є незаконним та
підлягає скасуванню, з прийняттям
нового рішення про відмову в
задоволенні вказаної частини позовних
вимог.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

З урахуванням встановлених обставин у
справі та допущених судом першої
інстанції порушень норм матеріального
права, колегія суддів вважає, що
постанова Лохвицького районного суду
Полтавської області від 19.11.2013 року по
справі №538/1379/13-а не відповідає вимогам
ст.159 КАС України, а тому відповідно до
ч.2 ст. 205 ст. 202 КАС України підлягає
скасуванню з прийняттям нової
постанови про часткове задоволення
позовних вимог позивача в частині
визнання протиправним та скасування
оскаржуваного рішення відповідача про
призупинення виплати позивачу пенсії
на підставі рішення суду.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п. 3 ст. 198,
п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Лохвицькому
районі Полтавської області -
задовольнити частково.

Постанову Лохвицького районного суду
Полтавської області від 19.11.2013р. по
справі № 538/1379/13-а - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Лохвицькому районі Полтавської
області про визнання неправомірними
дій посадових осіб - задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Управління Пенсійного фонду
України в Лохвицькому районі
Полтавської області № 229 від 08.05.2013 року
в частині призупинення з 01.06.2013 року
виплати ОСОБА_1 пенсії визначеної на
підставі постанови Лохвицького
районного суду Полтавської області від
14.12.2010 року по справі № 2-а-2229/2010,
залишеною без змін ухвалою
Апеляційного суду Полтавської області
від 19.10.2011 року.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Бенедик А.П.Судді
Бегунц А.О. Калиновський В.А.