Справа № 2а-10288/10/2070
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/1638/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Управління міграційної
служби в Харківській області про
скасування наказу та зобов'язання
прийняти рішення, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від
21 лютого 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 08 грудня 2011 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до Управління
міграційної служби в Харківській
області (далі по тексту - Управління), в
якому просив скасувати наказ
відповідача від 06 серпня 2010 року № 104-о
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про надання
статусу біженця і зобов'язання
прийняти рішення про оформлення
наведених документів.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 21 лютого 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08 грудня 2011
року, в задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, ОСОБА_1 звернувся з касаційною
скаргою, в якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати, а в справі прийняти нову
постанову про задоволення позовних
вимог, посилаючись на порушення судами
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 220 КАС
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з ч. 3 ст. 159 КАС України
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Правовідносини, які виникли між
сторонами регулюються Законом України
«Про біженців» (в редакції Закону від
21.06.2011 р. № 2557-ІІІ) (далі по тексту -
Закон), відповідно до ст. 1 якого
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Абзацом 5 ст. 10 вищенаведеного Закону
передбачено, що статус біженця не
надається особі стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону,
відсутні.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 30 липня 2010 року позивач
звернувся до Управління з заявою про
надання йому статусу біженця,
обґрунтував її тим, що в країні його
походження Камеруні йому загрожує
небезпека, а саме те, що через релігійні
переконання він має побоювання стати
жертвою переслідувань.

06 серпня 2010 року з посиланням на
частину 3 статті 12 Закону начальником
Управління міграційної служби в
Харківській області був виданий Наказ
№104-о про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця громадянину
Камеруну ОСОБА_1, оскільки його заява є
очевидно необґрунтованою.

З таким рішенням позивач не погодився і
оскаржив його в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що причини, які позивач наводить
для того, щоб отримати статус біженця
не пов'язані з його побоюваннями стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з таким висновком, з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що матеріали особової
справи позивача № 2010HAR00023-01 (заява про
надання статусу біженця, пояснення
позивача) не містять зазначень того, що
він перебуває за межами своєї країни
внаслідок переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи та не
встановлено фактів щодо можливості
застосування до заявника нелюдського
поводження та катування в разі
повернення на батьківщину.

Крім того, судом першої інстанції було
встановлено, що позивачем у Камеруні
був отриманий паспорт, позивач
безперешкодно виїхав за межі країни
постійного проживання.

Відповідно до пункту Е Конвенції ООН
про статус біженця 1951 року (Україна
приєдналась згідно із Законом України
від 10 січня 2002 року N2942-111), положення
цієї Конвенції не поширюються на осіб,
за якими компетентні органи країни, в
якій вони проживають, визнають права та
обов'язки, пов'язані з громадянством
цієї країни.

Крім того, судами попередніх інстанцій
при ухваленні рішень також було взято
до уваги те, що позивач раніше
звертався до Управління міграційної
служби в м.Києві щодо надання статусу
біженця, однак йому було відмовлено в
оформленні документів щодо надання
статусу біженця в Україні.

Повно та всебічно дослідивши всі
обставини справи та давши належну
правову оцінку доказам, суди першої та
апеляційної інстанцій обґрунтовано
відмовили у задоволенні позову,
оскільки дії суб'єкта оскарження
відповідають чинному законодавству

Відповідно до ч. 1 ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів вважає, що касаційну
скаргу слід залишити без задоволення,
оскільки судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими.

Керуючись статтею 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 21
лютого 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 08 грудня 2011 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: