Справа № 2-940/10
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/67073/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого - судді суддів:Тракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду
України в м. Лебедині та Лебединському
районі на рішення
Лебединського районного суду
Сумської області від 14 червня 2010 року
та постанову
апеляційного суду Сумської області від
14 вересня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до управління
Пенсійного фонду України в
Лебединському
районі Сумської області про стягнення
недоплаченої державної соціальної
допомоги, як дитині війни,

в с т а н о в и л а :

У травні 2010 року позивачка
звернулась до суду із вказаним позовом
до відповідача. Просила зобов'язати
відповідача нарахувати і виплатити
підвищення до пенсії як дитині війни за
період з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2009
року.

Рішенням Лебединського районного суду
Сумської області від 14 червня 2010 року
позов задоволено частково. Зобов'язано
відповідача провести нарахування та
виплату позивачці пенсії з урахуванням
її підвищення на 30% мінімальної пенсії
за віком як дитині війни за період з 1
січня 2009 року по 31 грудня 2009 року.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 120 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду цивільної справи та судовий
збір 51 грн.

Постановою апеляційного суду Сумської
області від 14 вересня 2012 року рішення
суду першої інстанції змінено в
частині розподілу судових витрат.
Стягнуто з відповідача на користь
позивачки 37 грн. на відшкодування
судових витрат та з Державного бюджету
України на користь позивача 8 грн. 50 коп.
судового збору за розгляд справи у суді
першої інстанції. В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального права, просить скасувати
вказані судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалити нове
рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі у
межах доводів касаційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачка має право на
підвищення пенсії на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком відповідно
до вимог статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Відповідно до вимог статті 7 вказаного
Закону фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій,
передбачених цим Законом, здійснюється
за рахунок коштів Державного бюджету
України.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, правильно
виходив з того, що Законом України "Про
державний бюджет на 2009 рік" дію статті 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни"не зупинено. Відповідно до
частини 2 статті 54 Закону України "Про
державний бюджет на 2009 рік" розміри
державних соціальних гарантій на 2009
рік, що визначаються залежно від
прожиткового мінімуму, встановлюються
відповідними законами України, цим
Законом та нормативно-правовими актами
Кабінету Міністрів України.
Відповідним Законом, який встановлює
доплату до пенсії дітям війни є Закон
України "Про соціальний захист дітей
війни".

Вихідним критерієм обрахунку доплати
до пенсії дітям війни визначено
мінімальну пенсію за віком.

Мінімальний розмір пенсії за віком,
згідно статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»встановлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Будь-яких інших нормативно-правових
актів, які б визначали механізм
вирахування мінімальної пенсії за
віком або встановлювали її розмір,
немає.

За таких обставин положення частини 3
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»щодо застосування розміру
мінімального розміру пенсії за віком,
встановленого частиною 1 цієї статті,
тільки стосовно визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, не є перешкодою для
застосування даної величини
мінімального розміру пенсії за віком
до обрахування інших пенсій чи доплат,
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого, крім
передбаченого частиною 1 цієї статті
мінімального розміру пенсії за віком.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при розрахунку
підвищення пенсії, яке передбачено
статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
застосуванню підлягає мінімальний
розмір пенсії за віком, який
вираховується виходячи з прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законами
про Державний бюджет України на
відповідний рік, а не розмір, що
установлений постановою Кабінету
Міністрів України «Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян» від 28 травня 2008 року № 530.

Отже, суд першої інстанції, з яким
погодився і суд апеляційної інстанції,
правомірно задовольнив вимоги
позивача за період з 1 січня 2009 року по 31
грудня 2009 року.

При цьому, вирішуючи спір, суд
апеляційної інстанції правомірно
змінив постанову суду першої інстанції
в частині розподілу судових витрат та
стягнув з відповідача на користь
позивачки 37 грн. на відшкодування
витрат по сплаті
інформаційно-технічного забезпечення
судового розгляду з наступних підстав.

За правилами пункту 34 статті 4 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
державне мито», який підлягав
застосуванню на час розгляду справи
судом першої інстанції, від сплати
судового збору звільняється Пенсійний
фонд України, його підприємства,
установи й організації. Однак Декрет
Кабінету Міністрів України «Про
державне мито» не регулює питань,
пов'язаних з оплатою витрат з
інформаційно-технічного забезпечення
судових процесів, пов'язаних з
розглядом цивільних та господарських
справ.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів,
викладених у судових рішеннях.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
КАС України суд касаційної інстанції
не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення -без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення норм процесуального
права, якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а постанову суду
апеляційної інстанції та змінене
рішення суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м. Лебедині
та Лебединському районі залишити без
задоволення, а постанову апеляційного
суду Сумської області від 14 вересня 2012
року та змінене рішення Лебединського
районного суду Сумської області від 14
червня 2010 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк