Справа № 809/3857/13-а
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"16" січня 2014 р.
Справа № 809/3857/13-a

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Матуляка Я.П.,

при секретарі Дубінській І.В.,

за участю:

представника позивача - Баралецької
М.В.,

представника відповідача - Карабин Н.Б.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Станіславська торгова компанія" про
визнання недійсним господарського
зобов'язання та стягнення коштів
отриманих за договором поставки в сумі
81 348 гривень,-

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція в м.
Івано-Франківську звернулася в суд з
адміністративним позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Станіславська
торгова компанія» (далі ТОВ «СТК»,
відповідач), приватного підприємства
«Меліта-Агро» про визнання недійсним
господарського зобов'язання, що
виникло на підставі договору поставки,
укладеного між ТОВ «СТК» та ПП
«Меліта-Агро» та стягнення в дохід
держави коштів в розмірі 81 348 гривень,
одержаних за вказаним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
укладений договір поставки за №2/1606 від
30.06.2009 року між товариством з обмеженою
відповідальністю «Станіславська
торгова компанія» та приватним
підприємством «Меліта-Агро» не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, суперечить
інтересам держави і суспільства, а тому
слід застосувати санкції, передбачені
ст. 228 ЦК України. Такий висновок
обґрунтовується обставинами
викладеними в акті про результати
планової виїзної перевірки Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Станіславська торгова компанія» з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2008 року по 30.09.2010 року за
№656/23-2/32873692 від 09.02.2010 року.

Ухвалою Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 21.09.2011 року,
провадження у даній справі в частині
позовних вимог звернутих до приватного
підприємства «Меліта-Агро» було
закрито у зв'язку із припиненням
юридичної особи.

Ухвалою Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 16.01.2014 року,
провадження у даній справі в частині
позовних вимог щодо визнання недійсним
зобов'язання, що виникло на підставі
договору поставки №2/1606 від 30.06.2009 року
закрито на підставі п.1 ч.1 статті 157 КАС
України, оскільки справу не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала з
мотивів викладених в позовній заяві.
Просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні подала письмове заперечення
на позов. Проти позову заперечила з
мотивів викладених в письмовому
запереченні. Просила в задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові докази по
справі, судом встановлено наступне.

09.02.2011 року, працівниками ДПІ в м.
Івано-Франківську проведено планову
виїзну перевірку товариства з
обмеженою відповідальністю
«Станіславська торгова компанія» з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2008 року по 30.09.2010 року, за
результатами якої складено Акт від
09.02.2011 року за №656/23-2/32873692. В ході
проведеної перевірки встановлено
наступні обставини.

30.06.2009 року між ТОВ «СТК» та ПП
«Меліта-Агро» був укладений договір
поставки за №2/1606. За умовами даного
договору ПП «Меліта-Агро»
зобов'язувалось поставити, а покупець -
ТОВ «СТК» оплатити та прийняти
обладнання в лінію розливу.

Вказаний товар відвантажено ПП
«Меліта-Агро» згідно накладної №85 від
14.09.2009 року та виписано податкові
накладні за №26 від 23.07.2009 року, за №81
від 03.09.2009 року та за №82 від 11.09.2009 року.
Кошти за отриманий комплект запчастин
перераховані 23.07.2010 року.

В той же час, в судом встановлено, що при
проведенні перевірки ДПІ в м.
Івано-Франківську допущено помилки
щодо відображення даних по вказаних
правовідносинах. Зокрема, в акті
перевірки, як і в листі ТОВ «СТК» від
09.02.2011 року, зазначено дату укладення
договору за №2/1606 «30.06.2009 року», хоча
фактично договір датовано 01.07.2009 року,
що підтверджується наданою до
перевірки копією договору та копією
вказаного договору, яка долучена
позивачем до позовної заяви та
міститься в матеріалах справи (а.с. 40).
Крім того, в акті перевірки зазначено,
що розрахунок за придбану продукцію
ТОВ «СТК» проведено 23.07.2010 року, хоча
фактично такі розрахунки проводились у
липні - вересні 2009 року, що
підтверджується наданими до перевірки
копіями платіжних доручень та копіями
платіжних доручень за №210 від 23.07.2009
року, за №207 від 03.09.2009 року, за №202 від
11.09.2009 року, які долучені позивачем до
позовної заяви та містяться в
матеріалах справи (а.с. 44-46).

В ході проведення перевірки до ДПІ у
Михайлівському районі Запорізької
області, ДПІ в м. Івано-Франківську був
надісланий запит щодо проведення
зустрічної перевірки ПП «Меліта-Агро».
Згідно відповіді ДПІ у Михайлівському
районі Запорізької області, стан
платника «8» - до ЄДР внесено запис про
відсутність за місцезнаходженням та
направлено акт позапланової невиїзної
документальної перевірки ПП
«Меліта-Агро» від 22.06.2010 року за
№70/23/36508401 та повідомлено, що згідно ст.
203, п.1,2 ст. 215, ч.1 ст. 216, ст. 228 ЦК України,
встановлено нікчемні правочини,
зокрема правочин між ПП «Меліта-Агро»
та ТОВ «СТК» на загальну суму ПДВ - 13 558
грн. (а.с. 28-38).

Як наслідок ДПІ в м. Івано-Франківську в
акті перевірки від 09.02.2011 року, також
зазначено, що договір поставки,
укладений ТОВ «СТК» з ПП «Меліта-Агро»
не спрямований на реальне настання
правових наслідків, а отже є нікчемними
(а.с.15).

Вказаний висновок ДПІ в м.
Івано-Франківську й слугував підставою
звернення з даним позовом до суду на
підставі положень статті 228 ЦК України.

Дослідивши подані докази та надавши їм
належну правову оцінку, суд приходить
висновку, що в задоволенні позову слід
відмовити, виходячи з наступних
мотивів.

Частиною 3 статті 228 ЦК України (в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
у разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Аналогічні санкції встановлені й
статтею 208 Господарського кодексу
України (в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
відповідно до якої, якщо господарське
зобов'язання визнано недійним як таке,
що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в
обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язаннями, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Однак, слід зазначити, що на відміну від
положень статті 208 ГК України, у
відповідності до змісту частини 3
статті 228 ЦК України, обов'язковою
умовою застосування наслідків
укладення правочину вчиненого з метою,
що завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства є визнання його
недійсним судом.

Згідно з вимогами вищенаведених норм
Цивільного та Господарського кодексів
України передбачені ними санкції
застосовує лише суд. Це правило
відповідає статті 41 Конституції
України, згідно з якою конфіскація
майна може бути застосована виключно
за рішенням суду у випадках, обсязі та
порядку, встановлених законом.

Оскільки зазначені санкції є
конфіскаційними, стягуються за
рішенням суду в доход держави за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, то вони
належать не до цивільно-правових, як
зазначає позивач в позовній заяві, а до
адміністративно-господарських санкцій
як такі, що відповідають визначенню,
наведеному в частині першій статті 238
Господарського кодексу України.

Слід також, зазначити, що стаття 228 ЦК
України доповнена частиною 3 в грудні
2010 року та набрала законної сили з
01.01.2011 року. Тобто, на момент укладення
та виконання правочинів відповідачем
ТОВ «СТК» з ПП «Меліта-Агро», вказаної
норми не існувало.

Встановлені частиною 1 статті 208
Господарського кодексу України
санкції можуть бути застосовані лише з
дотриманням строків, установлених
статтею 250 цього Кодексу, -протягом
шести місяців з дня виявлення
порушення, але не пізніше ніж через
один рік з дня порушення суб'єктом
установлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності, крім випадків,
передбачених законом.

З вищенаведеного вбачається, що умовою
для застосування санкцій встановлених
ст. 228 ЦК України та ст. 208
Господарського кодексу України є
визнання договору недійсним, як такого,
що вчинений з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства.

Згідно статті 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок якщо він
спрямований на порушення
конституційних прав людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Із системного аналізу норм цивільного
і господарського кодексів вбачається,
що для визнання договору недійним є
наявність умислу в обох сторін або
однієї із них. Такий умисел виникає при
укладенні договору або в момент
виконання такого договору.

Підсумовуючи все вищевикладене, та з
урахуванням посилань позивача на ту
обставину, що укладений правочин між
ТОВ «СТК» та ПП «Меліта-Агро» є
недійсним, суд констатує, що моментом
виникнення мети, яка завідомо
суперечить інтересам держави, в
контексті статті 208 Господарського
кодексу України, є укладення договору
за №2/1606 від 01.07.2009 року та проведення
остаточних розрахунків за вказаним
зобов'язанням у вересні 2009 року. Саме з
цього часу слід обчислювати строк
застосування
адміністративно-господарських
санкцій.

Оскільки ДПІ в м. Івано-Франківську,
звернулось в суд із даним позовом 05.08.2011
року, а договір поставки між ТОВ «СТК»
та ПП «Меліта-Агро» укладено 01.07.2009
року, розрахунки проведено у вересні 2009
року, то строк для застосування
адміністративно-господарських санкцій
встановлений ст. 250 Господарського
кодексу України, пропущено.

Як зазначено в акті перевірки,
вищезазначений договір укладений з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
водночас є таким, що порушує публічний
порядок, що в силу вимог ч.1 ст. 203, ч.2 ст.
215 ЦК України визначає його як
нікчемний. Визнання такої угоди
недійсною не вимагається, що й
відображено в ухвалі
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 16.01.2014 року
про закриття провадження в частині
позовних вимог щодо визнання недійсним
зобов'язання, що виникло на підставі
договору поставки №2/1606 від 30.06.2009 року.
Та враховуючи вищенаведені висновки
суду щодо характеру санкцій, укладення
таких угод тягне за собою наслідки у
вигляді застосування санкцій,
передбачених ч.1 ст. 208 Господарського
кодексу України.

Слід зазначити, що в матеріалах справи
відсутні обставини, встановлені
податковим органом на підтвердження
того, що укладаючи спірні договори,
відповідач діяв з метою, яка є завідомо
суперечною інтересам держави та
суспільства.

Податковим органом не доведено
наявності протиправного умислу та мети
при укладенні угоди між відповідачем
ТОВ «СТК» та ПП «Меліта-Агро», що мали
місце під час здійснення
підприємницької діяльності
відповідачем, оскільки мета є
суб'єктивною ознакою, притаманною
фізичним особам, юридичні особи діють
через органи управління і як наслідок
через фізичних осіб, які входять до
складу таких органів управління, а тому
для встановлення умислу та мети в діях
юридичної особи необхідно довести
наявність умислу та мети в діях
фізичних осіб, що діяли від імені
відповідної юридичної особи.

Доказів на підтвердження факту
порушення відповідачем встановленого
порядку здійснення підприємницької
діяльності, ухилення від сплати
податків, наявності шкоди заподіяної
державі, зокрема таких як, чинні
податкові вимоги, надіслані
відповідачу в зв'язку з несплатою ним
сум податкових зобов'язань, що виникли
внаслідок укладання та виконання
спірних зобов'язань за спірними
договорами або відомості про наявність
податкового боргу у відповідача,
представником ДПІ в м.
Івано-Франківську, також суду не
надано. Не доведено також позивачем й
наявності доказів кримінальної
відповідальності посадових осіб та
відповідальності суб'єктів
господарювання за ухилення від сплати
податків або інші податкові
правопорушення. Позивачем по даній
справі не було надано суду постанови
про притягнення до кримінальної
відповідальності відповідальних осіб
ТОВ «СТК» чи ПП «Меліта-Агро» та
визнання їх винними у вчиненні злочину,
передбаченого ст. 212 КК України, яка б
набрала законної сили.

Відповідно до п. 1.3 оглядового листа
Вищого арбітражного суду України №
01-8/481 від 20.04.2001 року зазначено, що
порушення сторонами договору
законодавства про податки не є
підставою для визнання його недійсним.
Якщо податковим органом не подано
доказів спрямованості укладеної угоди
на вчинення порушення податкового
законодавства, несплата податків
(обов'язкових платежів) не є підставою
для визнання угоди недійсною.

Окрім того, суд зазначає, що діяльність
по поставці та придбанню обладнання в
лінію розливу, виконання якої стало
предметом договору відносно якого
податковим органом зроблено висновок
щодо його нікчемності, не є
забороненою, немає й інших
законодавчих обмежень стосовно їх
виконання.

Таким чином, відсутність наявності в
діях хоча б однієї зі сторін угоди
умислу на її укладання з метою,
завідомо суперечною інтересам держави
та суспільства, зумовлює відсутність
підстав для застосування визначених
ст.ст. 215, 216, 228 ЦК України правових
наслідків, пов'язаних із стягненням
виконаного.

Позивач, обґрунтовуючи свої доводи, тим
що укладені відповідачем договори є
нікчемним, оскільки порушує публічний
порядок (ст.228 Цивільного кодексу
України), не врахував, що правові
наслідки вчинення правочину, який
порушує публічний порядок, також
встановлено ст.216 цього Кодексу, згідно
з якою кожна зі сторін зобов'язана
повернути іншій стороні в натурі все,
що вона отримала на виконання цього
правочину, що виключає підстави для
звернення позивача з позовом про
стягнення з відповідача всього
отриманого за угодою в доход держави.

За вчинення правочину з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, застосовуються санкції,
передбачені частиною 1 статті 208
Господарського кодексу України (як і ч.3
ст.228 ЦК України). Для стягнення цих
санкцій є необхідною наявність умислу
на укладення угоди з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, наявність якого в діях
відповідальних осіб ТОВ «СТК»,
податковим органом не доведено.

Підсумовуючи все вищенаведене, суд
приходить до висновку, що відповідачем
не доведено під ставності заявленого
адміністративного позову, тому в
задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст. 124 Конституції України,
керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого
Кодексом адміністративного
судочинства України, якщо таку скаргу
не було подано.

Суддя
/підпис/ Матуляк
Я.П.

Постанова складена в повному
обсязі 21.01.2014 року.