Справа № 819/2729/13-а
Суддя: Хрущ В. Л.
Дата ухвалення: 2014-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 819/2729/13-a

"13" січня 2014 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Хрущ
В. Л.,

за участю:

секретаря судового
засідання Мельника
А.А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Світлика
О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду
України в Тернопільському районі про
визнання протиправним та скасування
рішення №67 від 29.10.2013 року про
застосування фінансових санкцій та
нарахування пені за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
страхувальниками внесків, у тому числі
донарахованих страхувальниками або
органом Пенсійного фонду, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до Тернопільського
окружного адміністративного суду з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Тернопільському районі про
визнання протиправним та скасування
рішення №67 від 29.10.2013 року про
застосування фінансових санкцій та
нарахування пені за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
страхувальниками внесків, у тому числі
донарахованих страхувальниками або
органом Пенсійного фонду.

Ухвалою судді Тернопільського
окружного адміністративного суду від
21.11.2013 року позовну заяву ОСОБА_3 було
залишено без руху, з наданням позивачу
строку для усунення недоліків,
визначених даною ухвалою.

У встановлений судом строк позивач
усунула недоліки позовної заяви,
зокрема, зазначивши належні доводи та
надавши достатні докази на
підтвердження поважності причин
пропуску нею строку на звернення до
адміністративного суду, після надання
оцінки яким, такий строк судом визнано
пропущеним з поважних причин, та,
відповідно, відкрито провадження у
даній справі.

У судовому засіданні, яке відбулось
13.01.2014 року, представник позивача
позовні вимоги підтримав повністю,
надав пояснення аналогічні викладеним
в позові, просив позовні вимоги
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти заявлених позовних
вимог заперечував, надав суду
пояснення аналогічні викладеним у
письмових запереченнях на
адміністративний позов, посилався на
те, оскаржуване позивачем рішення є
правомірним, оскільки відповідач
керувався вимогами абзацу 6 пункту 7
Розділу VIII Прикінцеві та перехідні
положення Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування». Просив у
задоволені позову відмовити.

Заслухавши пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, розглянувши доводи,
викладені в позові та запереченні,
надавши їм належну правову оцінку,
проаналізувавши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, у їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню, - з
огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у 2010 році
перебувала на обліку в Управліні
Пенсійного фонду України в
Тернопільському районі та, відповідно,
повиння була сплатити страхові внески
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування за вказаний
період.

04.08.2011 року та 14.11.2011 року ОСОБА_3 були
сплачені внески на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування за
квитанціями № 12-mandos/166192 від 04.08.2011 року
та 12-mandos/271175 від 14.11.2011 року. Однак,
вказані кошти на рахунок УПФУ у
Тернопільському районі зараховані - не
були, оскільки, помилково були сплачені
позивачем за реквізитами, які
призначені для сплати єдиного
соціального внеску на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

25.10.2013 року ОСОБА_3 повторно сплатила
кошти у сумі 6000,00 грн. у рахунок сплати
страхових внесків - за правильними
реквізитами, наданими їй відповідачем.

Вподальшому, 29.10.2013 року начальником
УПФУ у Тернопільському районі було
прийнято рішення про застосування до
позивача фінансових санкцій та
нарахування пені за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
страхувальниками внесків, у тому числі
донарахованих страхувальниками або
органом Пенсійного фонду, яким до
ОСОБА_3 застосовано санкції у виді
штрафу в розмірі 661,72 грн. (10%) та
нараховано пеню 5735,98 грн. (0,1% на суму
недоїмки і фінансових санкцій) за
період з 01.04.2011 року по 25.10.2013 року.

Не погоджуючись із вищезазначеним
рішенням відповідача, ОСОБА_3 оскаржила
його в судовому порядку, звернувшись до
суду із даним позовом.

При прийнятті рішення по даній справі
суд виходить з наступних мотивів та
керується наступними положеннями
законодавства.

Як видно з матеріалів справи, позивачем
страхові внески були сплачені 25.10.2013
року, - тобто, після набрання чинності
Законом України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування.

Водночас, як вбачається з
оскаржуваного рішення УПФУ в
Тернопільському районі, - фінансові
санкції були застосовані до позивача
на підставі пункту 2 частини 9 статті 106
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" - в редакції, що діяла до
01.01.2011 року.

Згідно з пунктами 1,2 частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
використанням повноваження з метою, з
якою повноваження надано.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень, та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

У зв'язку з цим суд зазначає наступне.

В даному випадку спірні
правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 року
№2464 та Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року №1058.

Порядок нарахування, обчислення та
сплати страхових внесків та стягнення
заборгованості по внескам -
визначається виключно Законом України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», з урахуванням
розділу VIII Прикінцевих та Перехідних
положень Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

Статтею 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» дано визначення окремим
поняттям, зокрема:

- страхувальники - це роботодавці та
інші особи, які відповідно до цього
Закону сплачують страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування;

- страхові внески - кошти відрахувань на
соціальне страхування та збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, сплачені згідно із
законодавством, що діяло раніше; кошти,
сплачені на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування
відповідно до цього Закону.

Страхові внески є цільовим
загальнообов'язковим платежем, який
справляється на всій території України
в порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 6 частини 2 статті 17 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» було
встановлено, що страхувальник, серед
іншого, зобов'язаний нараховувати,
обчислювати і сплачувати в установлені
строки та в повному обсязі страхові
внески.

Відповідності до частини 2 статті 106
зазначеного вище Закону, у редакції що
діяла до 01 січня 2011 року, - суми
страхових внесків своєчасно не
нараховані та/або не сплачені
страхувальниками у строки, визначені
статтею 20 цього Закону, в тому числі
обчислені територіальними органами
Пенсійного фонду у випадках,
передбачених частиною третьою статті 20
цього Закону, вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій.

Частиною 8 статті 106 Закону України «Про
загальнообов`язкове державне пенсійне
страхування» (в редакції, що діяла до
01.01.2011 року) - було встановлено, що на
недоїмку нараховується пеня з
розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати
за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 2 частини 9 статті 106 Закону
України «Про загальнообов`язкове
державне пенсійне страхування» (в
редакції, що діяла до 01.01.2011 року), на
який послався відповідач при прийнятті
оскаржуваного у даній справі рішення, -
було встановлено, що за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
страхувальниками страхових внесків, у
тому числі донарахованих
страхувальниками або територіальними
органами Пенсійного фонду,
накладається штраф у розмірі 10
відсотків своєчасно не сплачених сум.

Одночасно на суми своєчасно не
сплачених (не перерахованих) страхових
внесків і фінансових санкцій
нараховується пеня в розмірі 0,1
відсотка зазначених сум коштів,
розрахована за кожний день
прострочення платежу.

Однак, згідно з підпунктами «е» та «й»
підпункту 12 пункту 11 Розділу VIII
«Прикінцеві та перехідні положення»
Закону України від 08.07.2010 року № 2464 «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» -
внесено зміни, а саме: статті 17 - 19,
частини першу - дев'яту статті 106 -
виключено.

В свою чергу, Закон України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» - набрав
чинності з 01.01.2011 року.

Таким чином, наведене свідчить, що як
стаття 17, так і частина 2, частина 8 та
пункт 2 частини 9 статті 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» - з
01.01.2011 року втратили чинність, тобто, на
момент прийняття спірного рішення - не
діяли.

Частиною 1 статті 58 Конституції України
встановлено, що закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Позивач є фізичною особою, отже, на
нього розповсюджується дія вказаної
статті.

Відповідно до частини четвертої статті
150 Конституції України передбачено, що
з питань, передбачених цією статтею,
зокрема офіційне тлумачення
Конституції України, Конституційний
Суд України ухвалює рішення, які є
обов'язковими до виконання на
території України.

У рішенні Конституційного Суду України
№1-рп/99 від 09 лютого 1999 року зазначено,
що за загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою
дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається
з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

Таким чином суд приходить до
переконання, що винесення
оскаржуваного рішення УПФУ в
Тернопільському районі відбулось не на
підставі та не в межах повноважень,
визначених Законом, оскільки до
позивача було застосовано фінансові
санкції на підставі норми закону, яка
втратила чинність з 01.01.2011 року та
станом на момент застосування
фінансових санкцій - не діяла.

Відтак, застосування до позивача
фінансових санкцій на підставі пункту 2
частини 9 статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», що втратив чинність з
01.01.2011 року, станом на день прийняття
спірного рішення - є протиправним.

Твердження відповідача про те, що на
момент вчинення правопорушення в
нього, відповідно до абзацу 6 пункту 7
Розділу VIII Прикінцеві та перехідні
положення Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», були
повноваження на застосування
фінансових санкцій, - суд вважає
безпідставними та необґрунтованими, та
не бере їх до уваги, з огляду на
наступне.

В силу абзацу 6 пункту 7 Розділу VIII
Прикінцеві та перехідні положення
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування», на
період до повного стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Тобто, вказаною нормою встановлено, що
у відповідача зберігаються
повноваження саме щодо контролю за
правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків
та застосування відповідних
фінансових санкцій, а не повноваження
щодо встановлення порушення норми (в
даному випадку статті 17, яка
регламентує вчинене порушення), яка
втратила чинність на момент
застосовування відповідачем до
позивача штрафних санкцій за її
порушення.

Отже, законодавцем не скасовано
відповідальність за вчинення
відповідних порушень, однак, правовою
підставою рішень органів Пенсійного
фонду України про застосування
відповідальності до страхувальників
за порушення норм Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» повинна бути саме норма
пункту 7 розділу VIII Прикінцевих та
Перехідних положень Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

При цьому, повноваження щодо
застосування фінансових санкцій
збережено за органами Пенсійного фонду
України - лише в частині контролю за
правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків
за умови існування заборгованості зі
сплати внесків або нарахованих сум
штрафних санкцій у період до 01.01.2011
року.

Однак, доказів існування у позивача
заборгованості зі сплати страхових
внесків чи нарахованих сум штрафних
санкцій станом на 01.01.2011 року,
відповідачем - не надано, а судом - не
здобуто.

В той же час, як встановлено в ході
розгляду даної справи, та не
заперечувалось відповідачем, -
граничний строк сплати позивачем
зобов'язань по страхових внесках за 2010
рік згідно з вимогами чинного
законодавства - припадав лише на 01
квітня 2011 року, тобто, на момент, коли
стаття 17, частини 2, 8, пункт 2 частини 9
статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» - вже втратили чинність.

Таким чином, усе вищезазначене -
свідчить про відсутність правових
підстав для застосування до позивача
фінансових санкцій на підставі норми
закону, яка втратила чинність, та про
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів ОСОБА_3 при прийняті
відповідачем оскаржуваного рішення.

Зважаючи на встановлені обставини у
справі, невідповідності рішення
суб'єкта владних повноважень
Конституції України та
загальновизнаним принципам права, - суд
приходить до висновку, що відповідач
при прийнятті оскаржуваного рішення
діяв не на підставі, та не у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідачем не доведено
правомірності винесення оскаржуваного
рішення, в зв'язку з чим позовні вимоги
підлягають до задоволення в повному
обсязі, шляхом визнання оскаржуваного
рішення відповідача неправомірним та
його скасування.

Решта доводів сторін, окрім тих, про які
зазначено вище, вищенаведених
висновків суду - не спростовують та в
основу судового рішення за наслідками
розгляду даної адміністративної
справи - покладені бути не можуть,
оскільки надані на їх підтвердження
документи не містять жодної
інформації, яка б дозволяла віднести їх
до предмету доказування, та визнати
належними та допустимими доказами у
даній справі, враховуючи безпосередній
предмет спору, а відтак, - не повинні
прийматися до уваги судом в контексті
вимог щодо належності та допустимості
доказів, які можуть бути враховані при
розгляді конкретної адміністративної
справи, закріплених статтею 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, - суд присуджує
всі здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Тому, з Державного бюджету України на
користь позивача підлягають стягненню
понесені нею судові витрати зі сплати
судового збору в сумі 172,05 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 69-71, 94, 153,
158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов -
задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення Управління Пенсійного фонду
України в Тернопільському районі про
застосування фінансових санкцій та
нарахування пені за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
страхувальниками внесків, у тому числі
донарахованих страхувальниками або
органом Пенсійного фонду, - №67 від
29.10.2013 року.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_3 витрати зі
сплати судового збору в сумі 172,05 грн.
(сто сімдесят дві гривні 05 копійок), з
яких: 126,95 грн. - сплачені відповідно до
квитанції №14 від 19.11.2013 року та 45,10 грн. -
сплачені відповідно до квитанції №13
від 03.12.2013 року (у ТВБВ №10019/014 філії
Тернопільського обласного управління
АТ «Ощадбанк»).

Постанова набирає законної сили за
правилами статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

/Постанова в повному обсязі складена
17.01.2014 року/.

Головуючий суддя
Хрущ В. Л.

Копія вірна:

Суддя
Хрущ В. Л.