Справа № К/9991/67622/11-С
Суддя: Мироненко О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/67622/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

судді - доповідача Мироненка О.В.

суддів - Сороки М.О.

Чумаченко Т.А.

провівши попередній розгляд справи за
позовом ДП "Монтажник" СГ ВАТ
"Браїлівське" до Державної інспекції з
контролю за цінами у Вінницькій
області про скасування рішення та
застосування штрафних (фінансових)
санкцій за касаційною скаргою
Державної інспекції з контролю за
цінами у Вінницькій області на
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 16 червня 2010
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 червня 2011
року,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2010 року позивач звернувся в
суд із позовом до Державної інспекції з
контролю за цінами у Вінницькій
області про скасування рішення та
застосування штрафних (фінансових)
санкцій.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 16 червня 2010
року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду
першої інстанції, відповідач звернувся
зі скаргою до суду апеляційної
інстанції щодо скасування зазначеного
вище рішення.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 червня 2011
року апеляційну скаргу відповідача
залишено без задоволення, постанову
суду першої інстанції залишено без
змін.

Не погоджуючись із постановою суду
першої та ухвалою суду апеляційної
інстанцій, відповідач звернувся із
касаційною скаргою до Вищого
адміністративного суду України, в якій
просить скасувати судові рішення,
ухвалити рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені в скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 Положення про
Державну інспекцію з контролю за
цінами, яке затверджено постановою
Кабінету Міністрів України від 13
грудня 2000 року № 1819, Державна інспекція
з контролю за цінами (далі -
Держцінінспекція) є урядовим органом,
що діє у системі Мінекономіки,
відповідальним перед Кабінетом
Міністрів України, підзвітним та
підконтрольним Міністрові економіки.

Судом встановлено, що службовими
особами Державної інспекції з контролю
за цінами у Вінницькій області(далі -
відповідач) 16.02.2010 року було проведено
перевірку дочірнього підприємства
«Монтажник» сільськогосподарського
відкритого акціонерного товариства
«Браїлівське» (далі - позивач) з питань
застосування та формування цін на
природний газ для різних категорій
споживачів, за результатами якого було
складено акт № 000076 від 16.02.2010 року.

Відповідно до вказаного акта позивачем
було порушено вимоги постанов Кабінету
Міністрів України «Про встановлення
повноважень органів виконавчої влади
та виконавчих органів міських рад щодо
регулювання цін (тарифів)» від 25 грудня
1996 року № 1548 та «Деякі питання
діяльності Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» від 29
квітня 2006 року № 605, а саме застосовано
завищені тарифи на природний газ для
бюджетних організацій та установ за
період з 01.01.2009 року по 18.02.2009 року,
внаслідок чого позивачем було отримано
необґрунтовано одержану виручку у
розмірі 82720,00 грн.

За наслідками розгляду висновків
вказаного акта відповідачем було
прийнято рішення про застосування
економічних санкцій за порушення
державної дисципліни цін № 1 Ц-02-12/18 від
17.02.2010 року, яким до позивача
застосовано економічні санкції у
розмірі 82720 грн. необґрунтовано
отриманої виручки та накладено штрафні
санкції у розмірі 164440 грн.

Пунктом 4 вказаного Положення
визначено, що Держцінінспекція
відповідно до покладених на неї
завдань проводить моніторинг цін і
тарифів на товари і послуги споживчого
ринку, узагальнює його І
результати, готує пропозиції щодо
вжиття заходів до стабілізації цінової
ситуації; у межах своєї компетенції
здійснює перевірки додержання порядку
формування, встановлення і
застосування цін і тарифів, а також їх
економічного обґрунтування.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про
ціни і ціноутворення» від 03 грудня 1990
року № 507XII (далі - Закон № 507, у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), в народному
господарстві застосовуються вільні
ціни і тарифи, державні фіксовані та
регульовані ціни і тарифи.

Статтею 8 вказаного Закону визначено,
що державне регулювання цін і тарифів
здійснюється шляхом встановлення
граничних рівнів цін (тарифів) або
граничних відхилень від державних
фіксованих цін І тарифів.

Згідно ч.1 ст. 14 Закону № 507, вся
необґрунтовано одержана
підприємством, організацією сума
виручки в результаті порушення
державної дисципліни цін та діючого
порядку визначення вартості
будівництва, що здійснюється із
залученням коштів Державного бюджету
України, бюджету Автономної Республіки
Крим, місцевих бюджетів, а також коштів
державних підприємств, установ та
організацій підлягає вилученню в доход
відповідного бюджету залежно від
підпорядкованості підприємства.
Організації. Крім того, в позабюджетні
фонди місцевих Рад стягується штраф у
двократному розмірі необґрунтовано
одержаної суми виручки. Вказані суми
списуються з рахунків підприємств і
організацій в банківських установах за
рішенням суду.

Постановою НКРЕ № 194 від 19.02.2009 року
«Про затвердження граничного рівня
ціни на природний газ для установ та
організацій, що фінансуються з
державного і місцевих бюджетів, на 2009
рік» (далі - постанова № 194) було
затверджено граничний рівень ціни на
природний газ для промислових
споживачів на рівні 2020,25 грн. за 1000 м3.
Цією ж постановою постанову № 56
визнано такою, що втратила чинність.
Тобто, постанова № 56 діяла до набрання
чинності постанови № 194.

Отже, при формуванні ціни на природний
газ позивач керувався чинним
нормативним актом, що встановлював
граничний рівень ціни на природний газ.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 14 липня 2010 року №
572 «Про внесення зміни до пункту 2
постанови Кабінету Міністрів України
від 28 січня 2009 р. № 36», внесено зміну до
пункту 2 постанови Кабінету Міністрів
України від 28 січня 2009 року № 36 «Про
внесення змін до деяких постанов
Кабінету Міністрів України» та
викладено його в такій редакції: « 2.
Установити, що розрахунки за природний
газ, закуплений за період з 1 січня по 19
лютого 2009 р., здійснюються відповідно
до граничних рівнів цін, установлених
на 19 лютого 2009 року».

Судом, також зазначено, що п. 9 постанови
КМУ № 605 передбачено, що витрати
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» на реалізацію
природного газу затверджуються
Міністерством палива та енергетики за
погодженням з Міністерством фінансів
та Міністерством економіки України.

Оскільки позивач здійснює реалізацію
природного газу бюджетним установам і
організаціям з ресурсу інших
підприємств газовидобувної
промисловості, які не входять до складу
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України», застосування щодо
нього положень постанови КМУ від 29.04.2006
року № 605 «Про деякі питання діяльності
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» є безпідставним.

Ухвалюючи рішення, суд дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
вказана постанова не регулює спірні
правовідносини та не може бути до них
застосована, оскільки прийнята пізніше
виникнення вказаних відносин. Проте,
вказаною постановою КМ України було
викладено позицію вищого органу
виконавчої влади у сфері застосування
граничних цін на природний газ для
промислових споживачів за період з
01.01.2010 року по 19.02.2010 року.

Також, судом було зазначено, що
відповідачем не було враховано природу
вказаних штрафних санкцій та строки, в
межах яких останній має право їх
застосовувати.

Вказані штрафні санкції за своєю
юридичною природою є
адміністративно-господарськими
санкціями, передбаченими статтею 238 ГК
України за порушення встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності.

Відповідно до статті 250 ГК України,
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніше як через рік з дня порушення
цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Рішення відповідача № 1 Ц-02-12/18 від
17.02.2010 року про застосування
економічних санкцій за порушення
державної дисципліни цін відносно
позивача прийнято 17 лютого 2010 року, а
період діяльності, який підлягав
перевірці, становив з 01.01.2009 року по
18.02.2009 року. Тобто, рішення про
застосування до позивача спірної суми
штрафних санкцій прийняте
контролюючим органом поза межами
строків, встановлених статтею 250 ГК
України, а з моменту, коли було вчинено
порушення, пройшло більше одного року,
передбаченого ст.. 250 ГК України для
застосування такого виду штрафних
санкцій, колегія суддів зазначає, що
відповідачем пропущено строк
застосування штрафних санкцій.

З огляду на викладене, постанова суду
першої та ухвала суду апеляційної
інстанцій відповідають обставинам
справи наданим доказам та нормам
процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновки суду
не спростовують.

Підстав для скасування судового
рішення з мотивів, викладених в
касаційні скарзі, не вбачається.

За правилами частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо суди не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових рішень, то суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення-без змін.

Керуючись статтями 220-1, 224, 230, 231 КАС
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної інспекції з
контролю за цінами у Вінницькій
області залишити без задоволення,
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 16 червня 2010
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 червня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Судді