Справа № 2а-3465/12/0970
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2013-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" грудня 2013 р. м. Київ
К/800/26990/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Карася О.В.

Рибченка А.О.

при секретарі судового засідання:
Мосійчук І.М.,

розглянувши касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби

на ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.03.2013 року

та постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
29.01.2012 року

по справі № 2а-3465/12/0970

за позовом ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2012 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до Державної
податкової інспекції у
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби
про скасування податкових
повідомлень-рішень № та №
від 21.02.2012 року.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
29.01.2012 року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.03.2013 року
у даній справі позов задоволено з
огляду на правомірність заявлених
вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у позові відмовити, оскільки
вважає, що постанову та ухвалу було
прийнято з порушенням норм
матеріального права та без належного
врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 05.01.2012 року по
26.01.2012 року ДПІ у м. Івано-Франківську
провела планову виїзну комплексну
документальну перевірку з питань
дотримання позивачем вимог
податкового законодавства за період з
01.01.2010 року по 31.12.2010 року.

На підставі висновків вказаної
перевірки та відповідно до
встановлених порушень 21.02.2012 року
відповідачем були прийняті податкові
повідомлення-рішення № та №
, якими позивачу визначено
грошові зобов'язання за 2010 рік зі
сплати податку на доходи фізичних осіб
в сумі 318 442,95 грн. та податку на додану
вартість в сумі 395 808,75 грн.

Підставою для цього слугували висновки
перевірки про порушення позивачем
вимог п.п.3.1.1 п. 3.1 ст.3, п.4.1 ст.4, п.п.7.4.1,
п.п.7.4.5 п.7.4, п.п.7.5.1 п.7.5, п.п.7.7.1 п.7.7 ст.7
Закону України від 03.04.1997 року № 168/97-ВР
«Про податок на додану вартість» (далі -
Закон № 168/97-ВР), п.19.1 ст.19 Закону України
від 22 травня 2003 року № 889-IV «Про податок
з доходів фізичних осіб» (далі - Закон №
889-IV), п.6 ст.128 Господарського Кодексу
України, ст.13 Декрету Кабінету
Міністрів України від 26.12.1992 року № 13-92
«Про прибутковий податок з громадян»,
ст.13 Інструкції «Про прибутковий
податок з громадян», затвердженої
наказом ГДПІ України від 21.04.1993 року №
12, зареєстрованої в Мін'юсті 09.06.1993 року
за № 64, а саме те, що позивачем
безпідставно, в порушення вимог
податкового законодавства, завищено
валові витрати й таким чином зменшено
оподатковуваний дохід від
господарської діяльності, проведеної
із контрагентами.

Задовольняючи позов, суди виходили з
наступних мотивів, з чим погоджується
суд касаційної інстанції.

Валові витрати виробництва та обігу,
відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України
від 28.12.1994 року № 334/94-ВР «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(далі Закон №334/94-ВР) - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно із п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону №334/94-ВР
до складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Відповідно до п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3 Закону №
168/97-ВР об'єктом оподаткування є,
зокрема, операції платників податку з
поставки товарів та послуг, місце
поставки яких знаходиться на митній
території України.

Згідно із п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону № 168/97-ВР
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду, зокрема, у зв'язку з
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР встановлено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, реальність господарських
операцій з контрагентами у повній мірі
підтверджена належними документами,
зокрема, податковими накладними,
платіжними документами, договорами,
актами приймання-передачі будівельних
робіт, довідками про вартість
виконаних робіт, відомостями.

Доводи відповідача про нікчемність
угод, укладених між позивачем та його
контрагентами, судами попередніх
інстанцій правомірно не прийняті до
уваги, оскільки в матеріалах справи
відсутні докази на підтвердження
такого факту.

Крім того, чинне законодавство України
не ставить в залежність виникнення у
платника ПДВ права на податковий
кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Невиконання
контрагентом свого зобов'язання зі
сплати ПДВ до бюджету зумовлює
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи.

За таких обставин, суди дійшли вірного
висновку щодо наявності підстав для
задоволення позову.

Відповідно до ст. 224 КАС України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
залишити без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби
залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.03.2013 року
та постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
29.01.2012 року по справі № 2а-3465/12/0970
залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписКарась О.В. підписРибченко А.О.

Ухвала складена у повному обсязі
13.12.2013р.