Справа № 804/11959/13-а
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2013-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 р. Справа № 804/11959/13-а
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О. при
секретарі судового
засіданняБезрученко К.В. за участю
представників сторін: від позивача: від
відповідача: Муссаєва Р.М. Семейко Н.Ю.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «АВС БІЛД
СЕРВІС» до Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення від 06.08.2013р.
№, -

ВСТАНОВИВ:

11.09.2013р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «АВС БІЛД СЕРВІС»
звернулося з позовом до Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м.Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області та, з
урахуванням заяви позивача від 05.12.2013р.
щодо відмови від частини позовних
вимог, просить скасувати податкове
повідомлення-рішення від 06.08.2013р.
№ повністю.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що податковою
інспекцією було проведено позапланову
документальну невиїзну перевірку
позивача за результатами якої складено
акт від 23.07.2013р. за яким зроблено
висновки про те, що наявність первинних
документів по придбанню позивачем
товарів у ПП «Рембудкомплект-Плюс» не
спричинили реального настання
правових наслідків та встановлено
юридичну дефектність первинних
документів. Позивач вважає, що такі
висновки є незаконними, оскільки
уповноваженим органом не було
досліджено всіх фактичних даних, які б
суттєво вплинули на прийняття рішення.
Позивачем був укладений правочин без
порушення норм чинного законодавства,
був спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
тобто ПП «Рембудкомплект-Плюс» товар
було поставлено, а з боку позивача
отримано та оплачено у зв'язку з чим
вважає, що оспорюване податкове
повідомлення-рішення прийняте на
підставі акту від 23.07.2013р. є таким, що
підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував, в
усних поясненнях та письмових
запереченнях на позов просив у
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі посилаючись на те, що перевіркою
було встановлено відсутність об'єктів
оподаткування при придбанні товарів
(послуг) у листопаді 2012р. у ПП
«Рембудкомплект-Плюс», які підпадають
під визначення ст.134 ПК України. Таким
чином операції з купівлі-продажу
товарів (робіт, послуг) у ПП
«Рембудкомплект-Плюс» порушують ч.1, 5
ст.203, ч.1,2 ст.215, ст.228 ЦК України в
частині додержання в момент вчинення
правочину вимог, які не спрямовані на
реальне настання наслідків, що
обумовлені ними та суперечать
моральним засадам суспільства. На
думку податкового інспектора
відсутність у ПП «Рембудкомплект-Плюс»
необхідних умов для здійснення
господарської діяльності в частині
купівлі, продажу, реалізації,
зберігання та відвантаження ТМЦ, а
також доказів щодо перевезення товару,
його походження, сертифікації та інше
призвело до порушення позивачем ст.198
ПК України у зв'язку з чим було занижено
суму податкового кредиту у розмірі
22507,00 грн.

У судовому засіданні оголошувалася
перерва до 16.12.2013р.

Судом у ході судового розгляду справи
встановлені наступні обставини у
справі.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «АВС БІЛД СЕРВІС»
04.05.2005р. зареєстроване як юридична
особа виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради за
адресою: м.Дніпропетровськ,
вул.Алтайська, буд. 51, перебуває на
обліку у ДПІ у Ленінському районі м.
Дніпропетровська, є платником податку
на додану вартість, що підтверджується
копією свідоцтва про реєстрацію
юридичної особи від 18.02.2009р., копією
довідки про взяття на облік,копією
виписки з ЄДРПОУ від 21.02.2012р., копією
свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ
та змістом акту від 23.07.2013р.(а.с.12-14, 23,182).

У період з 11.07.2013р. по 17.07.2013р. органами
державної податкової служби на
підставі наказу №10 від 11.07.2013р., згідно
п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78,ст.79
Податкового кодексу України була
проведена документальна позапланова
невиїзна перевірка ТОВ «АВС БІЛД
СЕРВІС» з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства при здійсненні
експортних операцій у грудні 2012р. за
результатами якої складено акт від
23.07.2013р. №47/22-02/33667932 за висновками якого
були встановлені наступні порушення:

- нереальність здійснення
господарських операцій між ТОВ «АВС
БІЛД СРВІС» та його контрагентом
постачальником ПП
«Рембудкомплект-Плюс» за листопад 2012
року та встановлено юридичну
дефектність первинних документів
навіть у разі їх наявності;

- в порушення п.п.185.1 ст.185, п. 198.2, п.198.3,
п.198.6 ст.198 ПК України позивачем
завищено суму ПДВ, яка віднесена до
складу податкового кредиту, всього у
розмірі 22507,00 грн.(а.с.22-42).

Позивачем була подана скарга на
вказаний акт перевірки, яка була
розглянута податкового інспекцією та
висновки, викладені в акті визнано
правомірними, що підтверджується
відповіддю на акт перевірки від 06.08.2013р.
(а.с.43-48).

В подальшому, на підставі
вищевказаного акту перевірки,
податковою інспекцією було прийнято
податкове повідомлення-рішення форми
«Р» від 06.08.2013р. № за яким
позивачеві було збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у загальній сумі 33760
грн. 50 коп. (за основним платежем - 22507
грн., за штрафними санкціями - 11253,50 грн.
(а.с.49).

Заслухавши представників позивача та
відповідача, які брали участь у
судовому засіданні, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши обставини
справи, перевіривши доводи та давши їм
належну правову оцінку,
проаналізувавши норми чинного
законодавства України, оцінивши їх у
сукупності, суд дійшов висновку про
необхідність задоволення позовних
вимог, виходячи з наступного.

Нормами підпункту 14.1.191 пункту 14.1
статті 14 ПКУ передбачено, що постачання
товарів - це будь-яка передача права на
розпорядження товарами як власник, у
тому числі продаж, обмін чи дарування
такого товару, а також постачання
товарів за рішенням суду.

У відповідності до підпункту «а»
пункту 185.1 статті 185 ПКУ об'єктом
оподаткування є операції платника
податку з постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій , зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг - п.198.1 ст.
198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище
Кодексу, визначено, що датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні
фонди почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного
податкового періоду, а також від
того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201
ПКУ податкова накладна виписується у
двох примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг. Податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкуванням оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Так, як вбачається із наявних в
матеріалах справи документів, які
також були досліджені і у ході
перевірки посадовою особою податкової
інспекції, 01.08.2012р. між позивачем
(Покупцем) та ПП «Рембудкомплект-Плюс»
(Постачальником) було укладено договір
поставки №99ДН за умовами якого
постачальник зобов'язувався передати
у власність позивача як покупця товар у
вигляді будівельних матеріалів та
матеріалів для ремонту і виготовлення
ліфтового устаткування та
електрообладнання, а позивач
зобов'язувався прийняти товар та
оплатити його на умовах договору
(а.с.9-10).

Факти реальності здійснення
господарської операції за
вищевказаним договором у перевіряємий
період підтверджується наявними в
матеріалах справи первинними
бухгалтерськими документами, а саме:
копією відповідного договору
поставки,копіями видаткових та
податкових накладних, а також копіями
виписок банку, де у складі вартості
придбаного товару(робіт, послуг)
позивачем, у тому числі було сплачено і
суми ПДВ (а.с.50-181).

Вказані будівельні матеріали були
використані підприємством позивача у
своїй господарській діяльності у
відповідності до основного виду
діяльності - будівництво житлових і
нежитлових будівель (а.с.23).

Зазначені вище первинні бухгалтерські
документи відповідають вимогам ст.ст.1,
9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», а тому є належними доказами
виконання господарської операції та не
визивають у суду сумнівів щодо їх
недостовірності.

Незважаючи на те, що вищевказані
первинні бухгалтерські документи були
досліджені у ході перевірки і
посадовою особою органу державної
податкової служби, у акті від 23.07.2013р.
зроблено висновки про те, що у зв'язку з
тим, що згідно отриманої інформації
від ДПІ у м. Полтаві ГУ Міндоходів у
Полтавській області встановлено
відсутність об'єктів оподаткування при
придбанні товарів (послуг) у листопаді
2012р. з ПП «Рембудкомплект-Плюс»,
внаслідок чого наявність первинних
документів у позивача по придбанню
товарів (робіт, послуг) у ПП
«Рембудкомплект-Плюс» не спричинили
реального настання правових наслідків
у зв'язку з чим в порушення ст. 198 ПК
України позивачем завищено суму
податкового кредиту у листопаді 2012р. по
придбаному товару на суму 22507,00 грн. При
цьому, податковий інспектор дійшов
висновку про те, що операції з купівлі
товарів (робіт, послуг) у ПП
«Рембудкомплект-Плюс» порушують ч.ч.1,5
ст. 203, ч.ч.1,2 ст.215, ст. 228 ЦК України в
частині недодержання в момент вчинення
правочину вимог, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними та суперечать
моральним засадам суспільства (а.с. 38-39).

Однак, такі висновками органу
державної податкової служби є
помилковими та не ґрунтуються на
нормах чинного податкового
законодавства України, виходячи з
наступного.

Статтею 20 Податкового кодексу України
податковим органам надано право,
зокрема, для здійснення функцій,
визначених податковим
законодавством, отримувати
безоплатно від платників податків, у
тому числі благодійних та інших
неприбуткових організацій, у порядку,
визначеному цим Кодексом, інформацію,
довідки, копії документів (засвідчені
підписом платника податків або його
посадовою особою та скріплені
печаткою (за наявності) про
фінансово-господарську діяльність,
отримувані доходи, видатки платників
податків та іншу інформацію, пов'язану
з обчисленням та сплатою податків,
дотриманням вимог іншого
законодавства, здійснення контролю
за яким покладено на органи
державної податкової служби, а також
фінансову та статистичну звітність, в
порядку та на підставах, визначених цим
Кодексом; під час проведення перевірок
вимагати виготовлення і надання копій
первинних документів (засвідчені
підписом платника податків або його
посадовою особою та скріплені
печаткою), які свідчать про порушення
податкового та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, та отримувати їх
у платників податків у порядку,
встановленому цим Кодексом; під час
проведення перевірок вивчати та
перевіряти первинні документи, які
використовуються в бухгалтерському
та податковому обліку, інші
регістри, фінансову, статистичну
звітність, пов'язані з обчисленням і
сплатою податків та зборів, виконанням
вимог іншого законодавства, контроль
за дотриманням якого покладено на
органи державної податкової служби.

З аналізу вищенаведених норм чинного
законодавства України, вбачається, що
відповідачу відповідно до покладених
на нього функцій та повноважень не
надано повноваження щодо
встановлення у висновках в акті
перевірки фактів реальності чи
нереальність правочинів, нікчемності
укладених правочинів суб'єктами
господарювання при перевірці їх
господарської діяльності.

Як свідчать зміст та висновки акту
перевірки від 23.07.2013р., податковим
органом в основу встановленого
порушення позивачем норм податкового
законодавства України було покладено
висновки акту контрагента позивача - ПП
«Рембудкомплект-Плюс», яким було
встановлено відсутність у вказаного
контрагента необхідних умов для
здійснення господарської діяльності в
частині купівлі, продажу, реалізації,
зберігання та відвантаження
товарно-матеріальних цінностей, а
також доказів щодо перевезення товару,
його походження, сертифікації та інше
(а.с.39).

Проте, є безпідставним покладення в
основу акту перевірки від 23.07.2013р.
висновків акту перевірки контрагента
позивача, складеного ДПІ у м.Полтаві
ГУ Міндоходів у Полтавській області, з
огляду на те, що у відповідності до
вимог ст. 61 Конституції України
юридична відповідальність носить
індивідуальний характер та позивач не
може нести відповідальність за дії
своїх контрагентів.

Окрім того, відповідач, зробивши
висновок у акті перевірки від 23.07.2013р.
про нереальність господарських
операцій на підставі акту про
неможливість проведення зустрічної
звірки контрагента позивача, що
фактично є актами перевірки, не міг
керуватися лише припущеннями щодо
нереальності укладених договорів,
його позиція про ймовірність
нереальності господарських операцій з
контрагентом позивача не підкріплена
належними доказами.

При цьому, відповідачем не надано
відповідних доказів, що податковий
орган після проведення відповідної
перевірки, та маючи сумнів у реальності
виконання сторонами вищевказаного
договору посадовою особою відповідача
були вчинені дії щодо звернення з
відповідними службовими документами
до податкової міліції та відносно
посадових осіб позивача відкрито
кримінальне провадження з приводу
ухилення від сплати податків.

Також, слід зазначити, що акт перевірки
фактично не містить посилань на
відсутність документів
бухгалтерського обліку та порушення
саме позивачем будь-яких норм чинного
податкового законодавства України.

Отже, актом перевірки не встановлено
жодного фактичного порушення вимог
наведених норм законодавства, яке б
позбавляло позивача права на
формування податкового кредиту у
перевіряє мий період.

Податковий кодекс України не ставить
право позивача на формування податку
на додану вартість в залежність від
факту підтвердження реальності
здійснення своїх зобов'язань
позивачем або його контрагентами.

У відповідності до вимог ст. 61
Конституції України юридична
відповідальність носить
індивідуальний характер.

Отже, якщо контрагент позивача - ПП
«Рембудкомплект-Плюс» не виконав своїх
зобов'язань щодо сплати податку на
додану вартість до бюджету це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме для них та така
відповідальність не може бути
покладена на позивача.

Не можуть бути покладені в основу
даного рішення і доводи податкової
інспекції про те, що операції з купівлі
товарів (робіт, послуг) з ПП
«Рембудкомплект-Плюс» порушують ч.ч.1, 5
ст.203, ч.ч.1,2 ст. 215, ст. 228 ЦК України в
частині недодержання в момент вчинення
правочину вимог, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними та суперечать
моральним засадам суспільства з огляду
на наступне.

Частинами 1 та 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Статтею 228 ЦК України передбачено:
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, зниження, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Разом з тим, висновок суду стосовно
нікчемності правочину має бути
викладений у мотивувальній частині
судового рішення.

Пленум Верховного Суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені ст.228 ЦК
України, є:

1) правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Отже, договори поставки, виконання
робіт чи надання послуг не віднесені до
переліку тих правочинів, які посягають
на суспільні, економічні та соціальні
основи держави, тобто такі, що
порушують публічний порядок.

Акт перевірки від 23.07.2013р. не тільки не
містить посилань на вину позивача, яка
виразилася в намірі позивача порушити
публічний порядок, а й не доводить
умислу позивача на порушення
публічного порядку, не містить
посилання і на те, в чому таке
порушення полягає.

Статтею 207 ГК України встановлено, що
господарське зобов'язання, що
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Аналізуючи наведені норми, суд дійшов
висновку, що відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочини
ухвалюється судове рішення.

Отже, відповідач, зробивши висновок у
акті від 23.07.2013р. про нікчемність,
нереальність правочинів, не міг
керуватися лише припущеннями, його
позиція про те, що цей правочин
здійснений без мети настання
реальності наслідків, не підкріплена
належними доказами, а саме: рішеннями
суду про визнання їх недійсними або
вироком суду про визнання вини
позивача у фіктивності (нереальності)
вчинення господарських операцій.

Відповідно до норм Податкового
кодексу України ведення податкового
обліку покладено на кожного окремого
платника податку. Такий платник несе
самостійну відповідальність за
порушення правил ведення податкового
обліку. Зазначена відповідальність
стосується кожного окремого платника
податку і не може автоматично
поширюватися на третіх осіб, у тому
числі на його контрагентів.

Виходячи з наведеного, порушення,
допущені одним платником податків у
відображенні в податковому обліку
певної господарської операції, за
загальним правилом, не впливають на
права та обов'язки іншого платника
податків.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на формування
податкового кредиту або відшкодування
податку на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документально
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Відповідної правової позиції
дотримується і Вищий адміністративний
Суд України у своїх ухвалах від 09.11.2011р.
№ К-1837/10, від 15.09.2011р. № К-24505/10, від
08.11.2011р. № К-46076/09, від 26.11.2012р. №
К/9991/54239/12, а також в постанові від
14.11.2012р. №К/9991/50772/12.

Статтею 8 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у
своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД
проти Болгарії») зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз.
На думку Європейського Суду такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності. Право на
податковий кредит є «власністю» у
розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке
повинно розглядатися як таке, що
виникло у момент повного виконання нею
своїх зобов'язань щодо податкової
звітності з ПДВ. Визнання права на
нарахування податкового кредиту було
поставлено в залежність від виконання
обов'язків постачальником, в той час
коли це не залежало від волі одержувача
поставки - застосування відповідних
положень Закону «Про ПДВ» стало не
передбаченим і самовільним. Платник
податку не має абсолютно ніяких
повноважень відслідковувати,
контролювати і забезпечувати
виконання постачальником його
обов'язків із складення та подання
декларації з ПДВ, а також обов'язку зі
сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище
рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» практика Європейського Суду з
прав людини є джерелом права та
свідчить про те, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(рішення Європейського Суду від 09.01.2007р.
у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не
приймаються доводи відповідача щодо
покладення юридичної
відповідальності на позивача за
порушення, вчинені контрагентом
позивача, які викладені в акті
перевірки від 23.07.2013р., оскільки у
відповідності до ст. 61 Конституції
України та вищенаведених норм чинного
податкового законодавства позивач не
може нести відповідальність за дії
своїх контрагентів.

Частина 1 статті 71 КАС України
встановлює, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Представником відповідача у ході
судового розгляду справи не доведено
належними і допустимими доказами
правомірність прийняття оспорюваного
рішення з підстав порушення саме
позивачем норм чинного податкового
законодавства, оскільки жодними
нормами чинного законодавства України
не передбачено позбавлення платника
податків права на формування
податкового кредиту у разі порушень,
які вчинені контрагентом позивача,
встановлених іншими податковими
інспекціями по ланцюгу постачання
товарів з урахуванням того, юридична
відповідальність носить
індивідуальний характер згідно ст. 61
Конституції України.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позивачем правомірно було
сформовано податковий кредит з ПДВ по
взаємовідносинах з контрагентом
позивача - ПП «Рембудкомплект-Плюс» на
основі договору поставки, податкових
накладних виписаних продавцем товару
та первинних бухгалтерських
документів, які відповідають вимогам
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», досліджені судом та наявні у
справі.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті (вчинені) вони на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноважень з
метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, суд
приходить до висновку, що висновки
відповідача, викладені в акті
перевірки від 23.07.2013р. щодо
нереальності здійснення господарських
операцій по взаємовідносинах з
контрагентом позивача - ПП
«Рембудкомплект-Плюс» є протиправними
та такими, що прийняті не у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, не обґрунтовано та без
врахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії), а тому позовні вимоги
позивача щодо скасування податкового
повідомлення-рішення,прийнятого на
підставі висновків, викладених в акті
від 23.07.2013р., підлягають задоволенню.

Статтями 7, 8, 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що принципами здійснення
правосуддя в адміністративній справі
є: верховенство права, законність,
рівність усіх учасників
адміністративного процесу перед
законом і судом. Суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого суд вирішує справи
відповідно до Конституції та Законів
України.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд виходить із того, що
відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Виходячи з норм ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
та враховуючи, що позивачем при
поданні позову за платіжними
дорученнями № 1290 від 19.09.2013р. сплачено
судовий збір у розмірі 337 грн. 60
коп.(а.с.192), то зазначені судові
витрати підлягають стягненню з
Державного бюджету на користь
позивача.

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160,
161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "АВС БІЛД
СЕРВІС" до Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення від 06.08.2013р.
№ -задовольнити.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 06.08.2013р.
№.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «АВС БІЛД СЕРВІС»
(49064, м. Дніпропетровськ, вул. Алтайська,
буд. 51 ) - судові витрати
по сплаті судового збору у розмірі 337
грн. 60 коп. (триста тридцять сім грн. 60
коп.).

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги до суду першої
інстанції з одночасним направленням
копії апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня проголошення постанови, або
протягом десяти днів з моменту
отримання копії постанови відповідно
до вимог ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку та у строки, визначені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст постанови складений
23.12.2013р.

Суддя С.О. Конєва