Справа № 9101/73759/2011
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2012-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2012 р. справа № 2а-0470/1954/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Туркіної Л.П.

суддів: Щербака А.А.
Олефіренко Н.А.

за участю секретаря судового
засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Прокурора
Ленінського району м.Дніпропетровська

на постанову : Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
31.03.2011 р. у справі № 2а-0470/1954/11

за позовом: Прокурора Ленінського
району м.Дніпропетровська

до: Ленінського відділу Державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції
Дніпропетровської орбласті

Треті особи: 1) ОСОБА_1 2) ОСОБА_2

про: визнання незаконною та
скасування постанови про вилучення
майна та заміну зберігача майна від
26.11.2010 року ,

ВСТАНОВИВ

У лютому 2011 року до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду
надійшов адміністративний позов
прокурора Ленінського району м.
Дніпропетровська до Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції про визнання
постанови державного виконавця
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції
Дмитрієвої С.В. від 26.11.2010 року про
вилучення майна та зміну зберігача
майна у виконавчому проваджені № 20924945
при виконанні наказу Господарського
суду Дніпропетровської області № 21/137
від 25.06.2010 року про стягнення з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 боргу незаконною та
її скасування.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
31.03.2011 р. у задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що
постанова державного виконавця
відповідала нормам Закону «Про
виконавче провадження» та була
обґрунтованою.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, прокурор подав
апеляційну скаргу, у якій, посилаючись
на невідповідність рішення суду нормам
ст..ст. 55,58 Закону «Про виконавче
провадження» та неповне з'ясування
судом обставин справи, просить
скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 31.03.2011 р. та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги.

У судовому засідання прокурор та
третя особа - ОСОБА_2 доводи та вимоги
апеляційної скарги підтримали.
Представник відповідача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечив, просив залишити рішення
суду першої інстанції без змін як
законне та обґрунтоване.

Суд, заслухавши пояснення сторін, інших
осіб, що беруть участь у справі,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та матеріали справи, дійшов висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з такого.

Як свідчать матеріали справи,
підставою звернення прокурора до суду
є відхилення Ленінським ВДВС
Дніпропетровського міського
управління юстиції протесту прокурора
від 10.01.2011р., принесеного прокурором на
постанову державного виконавця
Ленінського ВДВС Дмитрієвої С.В. від
26.11.2010 року про вилучення майна та зміну
зберігача майна у виконавчому
проваджені № 20924945 при виконанні наказу
Господарського суду Дніпропетровської
області № 21/137 від 25.06.2010 року. Отже, у
даному випадку прокурор діє не як
учасник виконавчого провадження, а як
суб'єкт владних повноважень,
визначених ст. 21 Закону «Про
прокуратуру».

Судом встановлено, що 15.07.2010 року
державним виконавцем Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дмитрієвою С.В.
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження по
примусовому виконанню наказу № 21/137,
виданого 25.06.2010 року господарським
судом Дніпропетровської області, про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошових коштів у розмірі 15492,00 грн.

16.08.2010 року державним виконавцем
винесено постанову про звернення
стягнення на майно боржника у звязку з
недостатністю у боржника коштів для
повного задоволення вимог стягувача.

15.09.2010 року та 13.11.2010 року державним
виконавцем за участю понятих складено
акти про неможливість перевірити
майновий стан боржника за адресою її
мешкання у звязку з тим, що двері
квартири ніхто не відчинив.

15.11.2010 року Ленінський відділ державної
виконавчої служби, в порядку ст. 20
Закону України «Про виконавче
провадження», повідомив Кіровський
відділ державної виконавчої служби про
проведення виконавчих дій на території
Кіровського району у звязку зі
здійсненням боржником підприємницької
діяльності за адресою, АДРЕСА_1.

16.11.2010 року державним виконавцем
було складено акт опису й арешту майна,
відповідно до якого описано і
накладено арешт на таке майно:
багатофункціональний пристрій XEROX
модель PE 120 J, швейна машинка «Альтін -
8332», оверлок «Veritas», оверлок «Protek»,
петельний напівавтомат «Minerva», швейна
машинка «Protek» дві одиниці,
розпошивальна машинка, прасувальний
пристрій, праска, стіл однотумбовий
подвійний дві одиниці. Зазначене майно
було передано на відповідальне
зберігання ОСОБА_2 В акті опису й
арешту майна боржником було зазначено,
що арештоване майно належить
громадянину ОСОБА_4, про що до відділу
ДВС 18.11.2010 року будуть надані
підтверджуючі документи.

25.11.2010 року державним виконавцем
складено акт, відповідно до якого
встановлено, що на прийомі у державного
виконавця громадянин ОСОБА_4 заявив, що
майно, яке було описано й арештовано
16.11.2010 року в приміщенні ательє,
належить йому. На вимогу державного
виконавця надати документи, які
підтверджують належність майна саме
йому, названий громадянин заявив, що в
разі, якщо майно, а саме швейне
обладнання, не буде виключено з акту
опису й арешту майна, він вивезе його з
приміщення ательє. Зазначені обставини
учасниками не спростовуються.

22.11.2010р. та 25.11.2010 року до Ленінського
відділу ДВС надійшли заяви стягувача
про передачу арештованого майна їй на
зберігання.

26.11.2010 року державним виконавцем було
винесено постанову про вилучення у
ОСОБА_2 майна та звільнення її від
обов'язків відповідального зберігача
описаного і арештованого 16.11.2010 року
майна та призначення зберігачем
арештованого майна ОСОБА_5

Того ж дня державним виконавцем було
складено акт про неможливість заміни
зберігача, оскільки приміщення ательє
було зачиненим та в ньому нікого не
було.

01.12.2010 року державним виконавцем
складено акт, відповідно до якого
встановлено, що з метою виконання
рішення суду та проведення виконавчих
дій державним виконавцем здійснено
вихід за адресою, де зберігається
майно. На момент виходу ОСОБА_2 умисно
перешкоджала виконанню виконавчих дій
та ухилялась від виконання рішення
суду. Виконати вимогу державного
виконавця щодо передачі описаного і
арештованого майна ОСОБА_2 відмовилась.

07.12.2010 року описане і арештоване майно
було передано відповідно до постанови
від 26.11.2010 року на відповідальне
зберігання ОСОБА_5, про що складено акт
державного виконавця та зроблено
відмітку на самій постанові.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначаються Законом України
«Про виконавче провадження » (далі -
Закон).

Державний виконавець, згідно ст. 5
Закону, зобов'язаний вживати заходів
примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії та, як це передбачено ст. 7
Закону, використовувати надані йому
права у точній відповідності із
законом і не допускати у своїй
діяльності порушення прав та законних
інтересів громадян і юридичних осіб.

В той же час, стаття 5 зазначеного
Закону закріплює права державного
виконавця при здійсненні виконавчого
провадження, серед яких йому надано
право накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в порядку,
встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону
України «Про виконавче провадження»
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті (опису), вилученні
та примусовій реалізації.

Порядок накладення арешту на майно
боржника та його вилучення встановлено
статтею 55 зазначеного Закону.

Відповідно до частини 1 цієї статті
арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом:

-винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження, якою
накладається арешт на майно боржника
та оголошується заборона на його
відчуження;

-винесення постанови про арешт коштів
та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні в банках або інших
фінансових установах;

-винесення постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження;

-проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.

Частинами 4, 5, 6, 7 цієї статті
встановлено, що про проведення опису
майна боржника і накладення на нього
арешту державний виконавець складає
акт опису й арешту майна боржника. Під
час проведення опису й арешту майна
боржника державний виконавець вправі
оголосити заборону розпоряджатися ним,
а у разі потреби - обмежити права
користування майном або вилучити його
у боржника та передати на зберігання
іншим особам, про що зазначається в
акті опису й арешту. Види, обсяги і
строк обмеження встановлюються
державним виконавцем у кожному
конкретному випадку з урахуванням
властивостей майна, його значення для
власника чи володільця, необхідності
використання та інших обставин.

Порушення заборони державного
виконавця розпоряджатися або
користуватися майном, на яке накладено
арешт, тягне за собою відповідальність
зберігача майна, передбачену законом.

Арешт застосовується:

1) для забезпечення збереження майна
боржника, що підлягає наступній
передачі стягувачеві або реалізації;

2) для виконання рішення про
конфіскацію майна боржника;

3) при виконанні ухвали суду про
накладення арешту на майно, що належить
відповідачу і знаходиться у нього чи в
інших осіб.

Вилучення арештованого майна з
передачею його для реалізації
провадиться у строк, встановлений
державним виконавцем, але не раніше,
ніж через п'ять днів після накладення
арешту. Продукти та інші речі, що швидко
псуються, вилучаються і передаються
для продажу негайно після накладення
арешту.

Отже, з аналізу наведених вище положень
Закону України «Про виконавче
провадження» вбачається, що державний
виконавець зобовязаний вжити всіх
вичерпних заходів щодо виявлення майна
боржника, його арешту та реалізації у
порядку, визначеному законом. При цьому
державний виконавець зобовязаний
забезпечити належне зберігання
арештованого майна, для чого його
наділено повноваженнями встановлювати
обмеження в його використанні або
вилучати його у боржника. Види, обсяги і
строк обмеження встановлюються
державним виконавцем у кожному
конкретному випадку з урахуванням
властивостей майна, його значення для
власника чи особи, що володіє майном,
необхідності використання та інших
обставин.

Як вбачається з матеріалів виконавчого
провадження, наданих відповідачем до
суду, підставою зміни відповідального
зберігача стала загроза невиконання
рішення суду у зв'язку з погрозою
вивезти описане і арештоване майно
особою, яка не відповідальна за його
зберігання, та неможливістю в
подальшому передати його на
реалізацію. Обгрунтованість висновків
та рішення державного виконавця також
підтверджується актом державного
виконавця від 01.12.2010 року, яким
встановлено факт перешкоджання з боку
боржника ( первісного зберігача)
проведенню виконавчих дій.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції стосовно того, що постанова
державного виконавця від 26.11.2010 року
про вилучення майна та зміну зберігача
майна винесена державним виконавцем на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано та обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення.

Суд відхиляє доводи прокурора стосовно
того, що вилучення майна у боржника
можливе лише у двох випадках: під час
проведення опису й арешту майна, за
умови відмови боржника забезпечити
його зберігання, та під час передачі
його для подальшої реалізації,
оскільки, виходячи з такої правової
позиції, державний виконавець
позбавлений можливості належного
забезпечення збереження арештованого
майна. Зокрема, у випадку, коли така
необхідність може виникнути: смерть
зберігача, його виїзд за кордон, заява
зберігача про неможливість
забезпечити належне зберігання майна,
тощо.

Аналіз зазначених вище норм дає
підстави стверджувати, що діюче
законодавство не встановлює обмежень
щодо моменту вилучення арештованого
майна, окрім пятиденного строку, що
повинен минути після його опису та
арешту. Крім того, дії державного
виконавця при винесенні оскаржуваної
постанови не протирічять нормам
закону, оскільки, як зазначено в акті
державного виконавця від 01.12.2010 року,
метою вилучення арештованого майна є
саме його подальша реалізація.

На підставі вищевикладеного, суд
апеляційної інстанції вважає за
необхідне апеляційну скаргу Прокурора
Ленінського району м.Дніпропетровська
залишити без задовлення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
31.03.2011 року без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного
судочинства, суд , -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Прокурора
Ленінського району м.Дніпропетровська
залишити без задовлення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
31.03.2011 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до ст. 254 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена відповідно
до ст. 212 КАС України.

Головуючий:
Л.П. Туркіна

Суддя:
А.А. Щербак

Суддя:
Н.А. Олефіренко