Справа № 820/13019/13-а
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2014 р.
№ 820/13019/13-а

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Заічко О.В.,

при секретарі судового засідання -
Демченко В.В.,

представники сторін - не прибули,

розглянувши у порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
окружного адміністративного суду
адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1, до Управління Пенсійного
фонду України в Ізюмському районі
Харківської області про скасування
рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась в суд з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Ізюмському районі
Харківської області, в кому просить суд
скасувати рішення управління
Пенсійного фонду України в Ізюмському
районі Харківської області від 15.04.2013р.
№ 31/08 про застосування до ОСОБА_1
фінансових санкцій у розмірі 170 грн.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що підставою для
застосування відповідачем фінансових
санкцій був п. 5 частини 9 статті 106
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Однак, дана норма права,
як і стаття 17 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003р. № 1058-IV, яка
регламентувала вчинене порушення,
встановлене відповідачем в акті,
втратила чинність з 1 січня 2011 року
згідно із Законом України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010р.
№2464-VI, тобто, не діяла на дату прийняття
Управлінням Пенсійного фонду України в
Ізюмському районі Харківської області
оскаржуваного рішення.

Позивач вважає, що оскільки
оскаржуване рішення відповідачем
прийнято на час дії Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» за порушення
позивачем п. 5 ч. 9 ст. 106 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", приписи якої
були виключені у зв'язку з прийняттям
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування», за
таких обставин воно винесене
неправомірно та підлягає скасуванню.

Крім того, позивач просив визнати
пропущений строк звернення до суду з
адміністративним позовом пропущеним з
поважних причин.

Позивач та його представник у судове
засідання не прибули, через канцелярію
суду надали клопотання, в яких позовні
вимоги підтримали та просили суд
розглянути справу без їх участі.

Відповідач, повідомлений належним
чином про дату, час та місце розгляду
справи, у судове засідання свого
представника не направив.

В наданих письмових запереченнях проти
позову заперечував. В обґрунтування
своєї позиції зазначивши, що з
позовними вимогами не погоджується,
оскільки Управлінням ПФУ в Ізюмському
районі Харківської області прийнято
рішення відносно ОСОБА_1 про
застосування фінансових санкцій за
несвоєчасне подання інформації у звіті
до системи персоніфікованого обліку
відомостей про застрахованих осіб за
2008 рік на підставі п. 5 ч. 9 ст. 106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування". Крім
того, відповідач вважає, що позивач
ОСОБА_1 погодилась із застосованою
фінансовою санкцією, оскільки вона не
оскаржила у встановлені
законодавством терміни зазначену
санкцію, навпаки - ОСОБА_1 сплатила її у
розмірі 170 грн., тобто у повному обсязі.

За таких обставин, відповідач вважає,
що управлінням правомірно застосовані
фінансові санкції до позивача за
несвоєчасне подання інформації у
звіті, а рішення від 15.04.2013 року № 31/08
винесено відповідно до чинного
законодавства, а отже позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Враховуючи положення ч.4 ст.122 КАС
України, суд вважає за можливе
розглянути справу без участі сторін, за
наявними в ній доказами, в порядку
письмового провадження.

Згідно вимог ч.1 статті 41 КАС України, у
разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі (у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Оскільки матеріали справи містять
докази, які в своїй сукупності повно та
всебічно висвітлюють обставини
спірних правовідносин, а завданням
адміністративного судочинства України
згідно з ч.1 ст.2 КАС України є захист
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб
у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, і неухильне дотримання
судом вимог даної норми процесуального
закону є обов'язковим в кожній
адміністративній справі, то спір
підлягає вирішенню на підставі наявних
у справі документів.

Суд, вивчивши доводи позову,
перевіривши матеріали справи,
вирішивши питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються, чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин, суд приходить до
висновку про те, що позов підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідач - Управління Пенсійного
фонду України в Ізюмському районі
Харківської області є суб'єктом
владних повноважень - органом
виконавчої влади, який в зазначених
правовідносинах здійснює
повноваження, покладені на нього ст.12
Прикінцевих положень Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», Положенням про
Пенсійний фонд України, затвердженим
Указом Президента України від 06.04.2011
року №384/2011 з наступними змінами та
доповненнями.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи,
начальником Управління пенсійного
фонду в Ізюмському районі Харківської
області відносно мене прийнято
рішення від 15.04.2013 року №31/08 про
застосування фінансових санкцій за
несвоєчасне подання інформації у звіті
до системи персоніфікованого обліку
відомостей про застрахованих осіб за
2008 рік на підставі пункту 5 частини 9
статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», на суму фінансових
санкцій 170 грн. (а.с. 11)

Оскаржуване рішення прийнято на
підставі акту перевірки від 15 квітня
2013 року №86 (а.с. 12). Актом перевірки
встановлено, що страхувальник ОСОБА_1
звіти щодо сум нарахованих внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування за 2008 рік подала
несвоєчасно, чим на думку відповідача
порушила ст..17п 2 п. 4. Закону України від
09.07.03 р. №1058-IV "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", а також
порушила термін звітування, який
встановлено п.1. п.п.1.3. частини першої
"Порядку формування та подання органам
Пенсійного Фонду України відомостей
про застраховану особу, що
використовується в системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування", затвердженого
постановою УПФУ від 10.06.04 №7-6.

При прийнятті рішення по даній справі
суд виходить з наступних мотивів та
керується наступними положеннями
законодавства.

Відповідно до п.5 ч.9 ст.106 Закону України
«Про загальнообов`язкове державне
пенсійне страхування» виконавчі
органи Пенсійного фонду застосовують
до страхувальників такі фінансові
санкції: за неподання, несвоєчасне
подання, подання не за встановленою
формою або подання недостовірних
відомостей, що використовуються в
системі персоніфікованого обліку та
іншої звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів Пенсійного фонду накладається
штраф у розмірі 10 відсотків суми
страхових внесків, які були сплачені
або підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Згідно до Закону України від 08.07.2010 року
№ 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» частини перша -
дев'яту статті 106 виключені.

Відповідно абз. 5 п. 7 Розділу VІІІ
«Заключні та Перехідні положення»
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» від
08.07.2010 № 2464-VI, стягнення заборгованості
зі сплати страхових внесків по діючим
видам нарахованих таабо не сплачених в
період до 01 січня 2011 року, у тому числі
страхових внесків, строк сплати яких на
01 січня 2011 року не настав, здійснюються
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування у
відповідності до законодавства, яке
діяло на момент виникнення такої
заборгованості або застосування
штрафних санкцій.

Приписами абз. 6 п. 7 Розділу VІІІ
зазначеного Закону, на період до
повного стягнення заборгованості із
сплати страхових внесків за діючими
видами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
та сум штрафних санкцій, нарахованих
та/або не сплачених у період до 1 січня
2011 року, в тому числі нарахованих
внесків, строк сплати яких на 1 січня
2011 року не настав, та відповідних
штрафних санкцій за фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування зберігаються
повноваження щодо контролю за
правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій,
якими вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Отже, п.7 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України від 08.07.2010 року
№2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» стосується
стягнення сум фінансових санкцій, які
були нараховані у період до 01.01.2011 року.

Таким чином, на момент винесення
відповідачем рішення від 15.04.2013 року
№31/08 Закону, який передбачав
нарахування та стягнення фінансових
санкцій за неподання відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку у строки,
визначені законодавством, даного виду
страхування не існувало.

Крім того суд зазначає, що до позивача
безпідставно застосовано штрафні
санкції за неподання звітності за 2008
рік на підставі п. 5 ч. 9 ст. 106 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV,
оскільки з 01 січня 2011 року дана норма
права втратила чинність у
відповідності до Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08 липня 2010
року №2464-VІ.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Ст. 58 Конституції України встановлено,
що закони та інші нормативно-правові
акти не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до переконання, що Управління
Пенсійного фонду України як
підвідомчий орган Пенсійного фонду
України діяв не в межах повноважень та
у спосіб, що передбачені Конституцією
України та чинним законодавством, а
заявлені Позивачем вимоги є
обґрунтованими та законними, тому
підлягають до задоволення.

Пунктом 22 частини 1 статті 92
Конституції України передбачено, що
засади цивільно-правової
відповідальності, діяння, які є
злочинами, адміністративними або
дисциплінарними правопорушеннями, та
відповідальність за них визначається
виключно законами.

Конституційний Суд України Рішенням
від 30 травня 2001 року № 7-рп/2001 у справі
за конституційним зверненням
відкритого акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
щодо офіційного тлумачення положень
п.22 ч.1 ст.92 Конституції України, ч.ч.1,3
ст.2, ч.1 ст. 38 Кодексу України про
адміністративні порушення (справа про
відповідальність юридичних осіб)
вирішив ( п.1.1 резолютивної частини
Рішення) положення п.22 ч. 1 ст.92
Конституції України треба розуміти
так, що ним безпосередньо не
встановлюються види юридичної
відповідальності.

За цим положенням виключно законами
України визначаються засади
цивільно-правової відповідальності, а
також діяння, що є злочинами,
адміністративними або дисциплінарними
правопорушеннями як підстави
кримінальної, адміністративної,
дисциплінарної відповідальності, та
відповідальність за таки діяння.
Зазначені питання не можуть бути
предметом регулювання підзаконними
нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.4 ст.150 Конституції
України передбачено, що з питань,
передбачених цією статтею, зокрема
офіційне тлумачення Конституції
України, Конституційний Суд України
ухвалює рішення, які є обов'язковими до
виконання на території України.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок, щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Суд приходить до висновку, що докази,
якими позивач обґрунтовував свої
вимоги, є законними, допустимими,
обґрунтованими, такими, що
відповідають дійсним обставинам
справи, оскільки не спростовані
відповідачем та підтверджуються
наявними в справі доказами.

Натомість, під час розгляду справи
відповідачем за правилами ч.2 ст.71 КАС
України не доведено правомірності
прийняття рішення від 15.04.2013р. № 31/08 про
застосування до ОСОБА_1 фінансових
санкцій у розмірі 170 грн.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача на те, що ОСОБА_1, не
оскаржуючи рішення протягом 10 днів,
фактично погодилась з цим рішенням
УПФУ, сплативши штраф у розмірі 170 грн.

Оцінюючи правомірність дій
відповідача щодо прийняття спірного
рішення, суд керується критеріями,
закріпленими у частині 3 статті 2 КАС
України, які певною мірою відображають
принципи адміністративної процедури,
які повинні дотримуватися при
реалізації дискреційних повноважень
владного суб'єкта.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України в Ізюмському
районі Харківської області № 31/08 від
15.04.2013р., яким до ОСОБА_1 застосовані
фінансові санкції у розмірі 170,0 грн.,
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Статтею 86 КАС України передбачено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не
мають для суду наперед встановленої
сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності (ч.3 ст.86).

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

У ході розгляду справи постало питання
про дотримання позивачем вимог ст.99 КАС
України при зверненні до
адміністративного суду.

Вирішуючи дане питання, суд виходить з
таких підстав та мотивів.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 6 КАС
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Відповідно до ст. 104 КАС України позов
пред'являється шляхом подання позовної
заяви до суду першої інстанції.
Правовідносини з приводу строків
звернення до адміністративного суду
унормовані, зокрема, ст.99 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Суд зауважує, що питання визначення
процесуальних строків, наслідків їх
пропуску визначені ст.ст. 99-100 КАС
України, відповідно до яких у редакції
положень п.33 п.п.3.7 п.3 розділу ХІІ
"Прикінцеві положення " Закону України
"Про судоустрій і статус суддів"
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами (ч.1
ст.99); якщо законом передбачена
можливість досудового порядку
вирішення спору і позивач скористався
цим порядком, то для звернення до
адміністративного суду встановлюється
місячний строк, який обчислюється з
дня, коли позивач дізнався про рішення
суб'єкта владних повноважень за
результатами розгляду його скарги на
рішення, дії або бездіяльність суб'єкта
владних повноважень (ч.4 ст.99); для
звернення до адміністративного суду
щодо оскарження рішення суб'єкта
владних повноважень, на підставі якого
ним може бути заявлено вимогу про
стягнення грошових коштів,
встановлюється місячний строк (ч.5 ст.99).

Частиною 3 ст. 99 КАС України
передбачено, що для захисту прав,
свобод та інтересів особи цим Кодексом
та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Судовим розглядом встановлено що
позивач фактично звернувся до суду
16.12.2013 р., тобто поза межами строку,
визначеного ч.5 ст.99 КАС України.

Заявивши клопотання про поновлення
строку звернення до адміністративного
суду, позивач подав належні доводи та
достатні докази на підтвердження
поважності причин пропуску строку на
звернення до адміністративного суду

Позивачем до суду надані належні та
допустимі докази в розумінні ст. 70 КАС
України в обґрунтування поважності
строків пропуску звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
поважними причинами пропуску строку на
звернення до суду можуть бути визнані
лише такі обставини, які є об'єктивно
непереборними, не залежать від
волевиявлення особи та пов'язані з
дійсними істотними перешкодами чи
труднощами для своєчасного вчинення
процесуальних дій, які повинні бути
підтверджені належними доказами.

Так, позивачем до адміністративного
позову подано заяву про поновлення
пропущеного строку та документи на
підтвердження обставин його
пропущення (а.с. 7-10), які суд вважає
належним доказом поважності причин, з
яких позивач пропустила строк
звернення до суду адміністративної
юрисдикції.

Оскільки судовим розглядом
встановлено факт порушення спірним
рішенням прав та охоронюваних законом
інтересів позивача у сфері
публічно-правових відносин, то позов
належить задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 11, 17-20, 69-72, 86, 94, 121, 158-163, 167, 185, 186, 254 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Ізюмському районі Харківської області
про скасування рішення - задовольнити.

Скасувати рішення Управління
Пенсійного фонду України в Ізюмському
районі Харківської області № 31/08 від
15.04.2013р. про застосування до ОСОБА_1
фінансових санкцій у розмірі 170,0 грн.

Постанова може бути оскаржена в
Харківський апеляційний
адміністративний суд через
Харківський окружний адміністративний
суд шляхом подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня її
проголошення, копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Суддя
Заічко О.В.