Справа № 21-453а13
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2013-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2013 року
м.
Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючого Кривенка В.В.,суддів:Гусака
М.Б., Коротких О.А., Кривенди О.В.,
Маринченка В.Л., Панталієнка П.В.,
Прокопенка О.Б., Терлецького О.О., Тітова
Ю.Г., -

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Соколівський кар'єр» (далі -
Товариство) до управління Пенсійного
фонду України в м. Житомирі
Житомирської області (далі - управління
ПФУ) про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року Товариство звернулося
до суду з позовом, у якому просило:
визнати незаконним призначення пенсії
за віком на пільгових умовах
громадянам ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18 (далі −? працівники
позивача) із застосуванням управлінням
ПФУ пунктів «а», «б» частини першої
статті 13 Закону України від 5 листопада
1991 року № 1788-XII «Про пенсійне
забезпечення» (у редакції, чинній на
час виникнення спірних відносин; далі -
Закон № 1788-XII); визнати протиправними
дії відповідача щодо зобов'язання
Товариства відшкодовувати фактичні
витрати на виплату і доставку пенсій
зазначеним особам; стягнути з
управління ПФУ неправомірно
нараховані та безпідставно сплачені
Товариством кошти на відшкодування
фактичних витрат на виплату і доставку
пільгових пенсій у сумі 142 684 грн 62 коп.
та пеню в розмірі 120 відсотків річних
облікової ставки НБУ.

При цьому Товариство зауважило, що його
працівники набули стаж, який дає право
на призначення пенсії за віком на
пільгових умовах, до 1 січня 1992 року, а
тому пенсії цим особам мали
призначатися за нормами статті 100
Закону № 1788-XII, а саме пункту «а» цієї
статті, і позивач не ніс би в такому
випадку відшкодування витрат на
виплату і доставку пенсій зазначеним
особам.

Житомирський окружний
адміністративний суд постановою від 12
грудня 2012 року позов задовольнив.

Житомирський апеляційний
адміністративний суд постановою від 20
червня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасував та відмовив у
задоволенні позову. При цьому
апеляційний суд виходив із того, що
положення статті 100 Закону №
1788-XII не підміняє положення статті 13
цього ж Закону стосовно визначення
кола осіб, які мають право на
призначення пенсії за віком на
пільгових умовах, а лише вирішує
питання щодо визначення необхідного
стажу та віку для призначення таких
пенсій. Тому обов'язок підприємств і
організацій з відшкодування понесених
ПФУ після 1 січня 2004 року витрат на
виплату і доставку пенсій не пов'язаний
із датою призначення такої пенсії чи
часом набуття необхідного для цього
пільгового стажу.

Вищий адміністративний суд України
ухвалою від 2 жовтня 2013 року скасував
постанову Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 20 червня 2013
року, а постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від 12
грудня 2012 року залишив у силі.

Касаційний суд погодився із висновком
суду першої інстанції, зазначивши, що
працівники Товариства набули право на
пенсію відповідно до пункту «а» статті
100 Закону № 1788-XII, а тому Товариство не
зобов'язане відшкодовувати витрати на
виплату і доставку пенсій.

У заяві про перегляд судових рішень
Верховним Судом України з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 237 Кодексу адміністративного
судочинства України, управління ПФУ
просить скасувати ухвалу суду
касаційної інстанції, посилаючись на
те, що цей суд у подібних
правовідносинах неоднаково застосував
положення статей 13, 100 Закону № 1788-XII.

На обґрунтування заяви додано ухвали
Вищого адміністративного суду України
від 25 жовтня 2012 року (К/9991/41372/11) та 28
лютого 2013 року (К/800/4651/13), у яких суд
касаційної інстанції дійшов висновку,
що особам, які до і після 1 січня 1992 року
працювали на роботах, передбачених
списками № 1 та № 2, пенсія
призначається відповідно до статті 13
Закону № 1788-XII (з урахуванням
результатів атестації робочих місць). У
цих ухвалах суд касаційної інстанції
також зауважив, що витрати на виплату і
доставку пільгових пенсій, призначених
відповідно до пунктів «б», «з» частини
першої статті 13 Закону № 1788-XII,
підлягають обов'язковому
відшкодуванню суб'єктами
підприємницької діяльності.

Аналіз зазначених рішень суду
касаційної інстанції дає підстави
вважати, що він неоднаково застосував
положення статей 13, 100 Закону № 1788-XII,
при цьому у справі, що розглядається, -
неправильно.

Усуваючи розбіжності у застосуванні
судом касаційної інстанції норм
матеріального права, колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України
виходить із такого.

Твердження касаційного суду у справі,
що розглядається, про наявність
підстав для призначення пенсії
працівникам позивача на підставі
пункту «а» статті 100 Закону № 1788-XII, який
набрав чинності з 1 січня 1992 року, не
ґрунтується на фактичних обставинах
щодо часу виникнення права на таке
призначення −? оформленні
працівниками пенсій після 1 січня 2004
року, що було встановлено апеляційним
судом. Таким чином, висновок суду не
відповідає приписам норми права, на яку
він послався, та встановленим
обставинам.

Водночас призначення згаданим особам
пенсії на підставі пунктів а», «б»-«з»
частини першої статті 13 Закону № 1788-XII
ґрунтується на нормах чинного
законодавства.

За змістом пункту 2 Прикінцевих
положень Закону України від 9 липня 2003
року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» (далі
−? Закон № 1058-IV) пенсійне забезпечення
застрахованих осіб, які працювали або
працюють на підземних роботах, роботах
з особливо шкідливими й особливо
важкими умовами праці за списком № 1 та
на інших роботах із шкідливими і
важкими умовами праці за списком № 2
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затверджених Кабінетом
Міністрів України, та за результатами
атестації робочих місць, на посадах, що
дають право на призначення пенсії за
віком на пільгових умовах або за
вислугу років, які відповідно до
законодавства, що діяло раніше, мали
право на пенсію на пільгових умовах або
за вислугу років, здійснюється згідно з
окремим законодавчим актом через
професійні та корпоративні фонди. До
запровадження пенсійного забезпечення
через такі фонди особам, зазначеним в
абзаці першому цього пункту, пенсії
призначаються за нормами цього Закону
в разі досягнення пенсійного віку та
наявності трудового стажу,
передбаченого Законом № 1788-XII. У цьому
випадку розміри пенсій визначаються
відповідно до статті 27 та з урахуванням
норм статті 28 Закону № 1058-IV. При цьому
зберігається порядок покриття витрат
на виплату і доставку цих пенсій, що
діяв до набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом № 1058-IV
питання про відшкодування витрат на
виплату і доставку пенсій, призначених,
зокрема, відповідно до пунктів «б»-«з»
частини першої статті 13 Закону № 1788-XII,
було врегульовано Законом України від
26 червня 1997 року № 400/97-ВР «Про збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон № 400/97-ВР),
відповідно до положень якого позивач
входив до переліку платників збору на
обов'язкове державне пенсійне
забезпечення.

Згідно ж із абзацом четвертим пункту 1
статті 2 Закону № 400/97-ВР для платників
збору, визначених пунктами 1 та 2 статті
1 цього Закону, <...> об'єктом
оподаткування є також фактичні витрати
на виплату і доставку пенсій,
призначених відповідно до пунктів
«б»−?«з» статті 13 Закону № 1788-XII до
досягнення працівниками пенсійного
віку, передбаченого статтею 12 Закону №
1788-XII.

Абзацом третім пункту 1 статті 4 Закону
№ 400/97-ВР встановлено ставку на
обов'язкове державне пенсійне
страхування у розмірі 100 відсотків від
об'єкта оподаткування, визначеного
абзацом четвертим пункту 1 статті 2
цього Закону.

Стосовно законності нарахування
управлінням ПФУ позивачу сум на
відшкодування витрат з виплати та
доставки пенсії, призначеної на
підставі пункту «а» статті 13 Закону №
1788-XII, то обов'язок відшкодовувати їх
ґрунтується на абзаці четвертому
підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих
положень Закону № 1058-IV, відповідно до
якого підприємства та організації з
коштів, призначених на оплату праці,
вносять до ПФУ плату, що покриває
фактичні витрати на виплату і доставку
пенсій особам, які були зайняті повний
робочий день на підземних роботах, на
роботах з особливо шкідливими і
особливо важкими умовами праці за
списком № 1 виробництв, робіт, професій,
посад і показників, затверджених
Кабінетом Міністрів України, крім тих,
що були безпосередньо зайняті повний
робочий день на підземних роботах
(включаючи особовий склад
гірничорятувальних частин) з видобутку
вугілля, сланцю, руди та інших корисних
копалин, на будівництві шахт та
рудників за списком робіт і професій,
затвердженим Кабінетом Міністрів
України, починаючи з дня набрання
чинності цим Законом, у розмірі 20
відсотків з наступним збільшенням її
щороку на 10 відсотків до
100-відсоткового розміру відшкодування
фактичних витрат на виплату і доставку
цих пенсій до набуття права на пенсію
за віком відповідно до цього Закону.
Саме у відповідних 2007-2009 рокам розмірах
−? 50, 60, 70 відсотків −? відповідачем
нараховувалися витрати позивачу.

Аналіз наведених положень дає підстави
для висновку, що витрати на виплату та
доставку пенсій, призначених особам
відповідно до пунктів «а», «б»-«з»
частини першої статті 13 Закону № 1788-XII
за списком № 1 та списком № 2,
покриваються підприємствами та
організаціями. При цьому обов'язок
підприємств та організацій з
відшкодування цих витрат, понесених
ПФУ після 1 січня 2004 року, не пов'язаний
із датою призначення такої пенсії чи
часом набуття необхідного для цього
пільгового стажу (до чи після набрання
чинності Законом № 1058-IV).

Аналогічна правова позиція
неодноразово була висловлена у
постановах Верховного Суду України,
зокрема від 25 вересня 2012 року №№ 21-251а12,
21-293а12.

Таким чином, висновок касаційного суду
у справі, що розглядається, про
відсутність обов'язку Товариства
відшкодувати управлінню ПФУ витрати на
виплату і доставку пенсій, призначених
працівникам цього Товариства
відповідно до пунктів «а», «б»-«з»
частини першої статті 13 Закону № 1788-XII,
не ґрунтується на правильному
застосуванні норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, ухвала Вищого
адміністративного суду України від 2
жовтня 2013 року підлягає скасуванню, а
справа −? направленню на новий
касаційний розгляд.

Керуючись статтями 241−?243 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву управління Пенсійного фонду
України в м. Житомирі Житомирської
області задовольнити.

Ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 2 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий касаційний
розгляд.

Постанова є остаточною і не може бути
оскаржена, крім випадку, встановленого
пунктом 2 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В. Кривенко Судді: М.Б.
Гусак О.А. Коротких О.В. КривендаВ.Л.
Маринченко П.В. ПанталієнкоО.Б.
Прокопенко О.О. ТерлецькийЮ.Г. Тітов