Справа № 802/4955/13-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2014-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 січня 2014 р.
Справа № 802/4955/13-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Альчука Максима
Петровича,

за участю секретаря судового
засідання: Побережської В.В.

представника позивача: ОСОБА_1

відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_2

до: головного управління
Держземагенства у Вінницькій області

про: визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_2 з адміністративним позовом до
головного управління Держземагенства
у Вінницькій області про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
головним управлінням Держземагенства
у Вінницькій області протиправно
відмовлено позивачу у наданні дозволу
на розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки в оренду
терміном на 49 років орієнтованою
площею 0,2000 га ріллі для сінокосіння на
території Вінницько-Хутірської
сільської ради Вінницької області (за
межами населеного пункту) із земель
запасу сільськогосподарського
призначення. За цих підстав позивач
звернувся до суду з проханням визнати
протиправними вказані дії відповідача
та зобов'язати його повторно
розглянути заяву ОСОБА_2 від 12.10.2013 року
про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки в оренду терміном на
49 років орієнтованою площею 0,2000 га
ріллі для сінокосіння на території
Вінницько-Хутірської сільської ради
Вінницької області (за межами
населеного пункту) із земель запасу
сільськогосподарського призначення.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю та просив суд позов
задовольнити, посилаючись на викладені
у позовній заяві обставини.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, надавши суду
заяву про розгляд справи за його
відсутності. Окремо зазначив, що проти
позову заперечує з підстав викладених
в наданих до суду письмових
запереченнях (а.с. 23-25).

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши надані докази в їх сукупності,
суд дійшов до висновку про задоволення
позову, в зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що 12.10.2013 року ОСОБА_2
звернувся до головного управління
Держземагенства у Вінницькій області
із письмовою заявою про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки в оренду терміном на 49 років
орієнтованою площею 0,2000 га ріллі для
сінокосіння на території
Вінницько-Хутірської сільської ради
Вінницької області (за межами
населеного пункту) із земель запасу
сільськогосподарського призначення
(а.с. 10-12).

Листом від 09.12.2013 року за вих. №
31-2-0.3-9631/2-13 головним управлінням
Держземагенства у Вінницькій області
відмовлено позивачу у наданні дозволу
на розробку проекту землеустрою. Свою
відмову відповідач мотивував тим, що
земельна ділянка
сільськогосподарського призначення,
яка визначена позивачем на графічних
матеріалах включається до переліку
земельних ділянок, на які надано дозвіл
на проведення інвентаризації. Разом із
тим, позивачу запропоновано отримати
земельну ділянку за рахунок земель
комунальної власності або після
проведення інвентаризації земель
сільськогосподарського призначення
державної власності (а.с.13). Вказана
відмова одночасно є предметом
оскарження в даній справі.

Визначаючись стосовно позовних вимог
суд виходить з наступного.

Згідно ст. 14 Конституції України
кожному громадянину України
гарантується право на землю.

Відповідно до ст. 34 Земельного кодексу
України (далі - ЗК України), громадяни
можуть орендувати земельні ділянки для
сінокосіння і випасання худоби.

Частиною 2 ст. 116 ЗК України визначено,
набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх в
користування.

Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний
орган виконавчої влади з питань
земельних ресурсів у галузі земельних
відносин та його територіальні органи
передають земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб.

Так, наказом Міністерства аграрної
політики та продовольства України від
25.01.2013 року № 40, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 14.02.2013
року за № 260/22792, внесено зміни до
Положення про Головне управління
Держземагентства в області, яким
передбачено, що Головне управління
відповідно до покладених на нього
завдань зокрема: передає відповідно до
закону земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності у власність або в
користування для всіх потреб в межах
області.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України
особа, зацікавлена в одержанні у
користування земельної ділянки із
земель державної або комунальної
власності за проектом землеустрою щодо
її відведення, звертається з
клопотанням про надання дозволу на
його розробку до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, які відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, передають у власність
або користування такі земельні
ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний
розмір земельної ділянки та її цільове
призначення. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування та розмір
земельної ділянки, письмова згода
землекористувача, засвідчена
нотаріально (у разі вилучення
земельної ділянки). Верховній Раді
Автономної Республіки Крим, Раді
міністрів Автономної Республіки Крим,
органам виконавчої влади або органам
місцевого самоврядування, які
передають земельні ділянки державної
чи комунальної власності у
користування відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Частиною 3 ст. 123 ЗК України визначено,
що відповідний орган виконавчої влади
або орган місцевого самоврядування в
межах їх повноважень у місячний строк
розглядає клопотання і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.

Також суд звертає увагу на те, що
підставою відмови у наданні такого
дозволу, може бути лише
невідповідність місця розташування
земельної ділянки вимогам законів,
прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, а також
генеральних планів населених пунктів,
іншої містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Проте, як вбачається із матеріалів
справи, відповідач відмовив позивачу у
задоволенні його заяви у зв'язку з тим,
що на даний час проводиться
інвентаризація земель
сільськогосподарського призначення
державної власності. Разом з тим,
запропонував їй вирішити зазначене
питання за рахунок земель комунальної
власності або після проведення такої
інвентаризації.

Таким чином, судом не беруться до уваги
заперечення відповідача, оскільки в
Земельному Кодексі України відсутня
така підстава як відмова у наданні
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки в оренду для сінокосіння в
зв'язку з проведенням інвентаризації
земель сільськогосподарського
призначення державної власності, а
тому суд вважає, що відповідачем
протиправно відмовлено позивачу у
наданні такого дозволу.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, з урахуванням
вищезазначених норм законодавства, суд
дійшов висновку, що відповідач,
приймаючи оскаржуване рішення, діяв не
на підставі та не у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, а відтак оскаржувана відмова є
протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно із ст. 2 КАС України, завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім того, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову, а суд згідно
ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Враховуючи вищевикладене суд вважає,
що заявлені позовні вимоги є
обґрунтованими, відповідають дійсним
обставинам, встановленим у справі,
підтверджуються належними,
достовірними та допустимими доказами,
а тому підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Відповідно до ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову
головного управління Держземагенства
у Вінницькій області № 31-2-0.3-9631/2-13 від
09.12.2013 року стосовно надання ОСОБА_2
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність для ведення
особистого селянського господарства
площею 2.0 га на території
Вінницько-Хутірської сільської ради
Вінницького району Вінницької області
(за межами населеного пункту).

Зобов'язати головне управління
Держземагенства у Вінницькій області
повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від
12.10.2013 року про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у
власність для ведення особистого
селянського господарства площею 2.0 га
на території Вінницько-Хутірської
сільської ради Вінницького району
Вінницької області (за межами
населеного пункту).

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_2 68,82 грн. судових
витрат.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Альчук Максим Петрович