Справа № 0520/10680/2012
Суддя: Литвиненко Н. В.
Дата ухвалення: 2013-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" грудня 2013
р.
м.
Маріуполь

Іллічівський районний суд м. Маріуполя
Донецької області у складі судді
Литвиненко Н. В. , при секретарі
Халіній А.Г., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Маріуполі
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Управління пенсійного Фонду
України в Іллічівському районі
м.Маріуполя про визнання рішення
суб’єкта владних повноважень
недійсним та зобов’язання відповідача
прийняти певне рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить визнати недійсним
рішення управління Пенсійного Фонду
України в Іллічівському районі м
Маріуполя № 8 від 25 липня 2012 року, яким
йому відмовлено в призначенні пенсії
за віком за ст. 55 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та
зобов’язати відповідача призначити
йому пенсії на зазначеній правовій
підставі. Стверджує, що, працюючи за
кордоном, на час катастрофи перебував у
відпустці і знаходився в м. Прип’ять,
звідки був евакуйований 27 квітня 1986
року, про що має необхідну довідку й
посвідчення.

Відповідач позов не визнав,
посилаючись на те, що на момент
Чорнобильської катастрофи позивач
працював за кордоном і не міг
знаходитися в м. Прип’ять, про що
свідчать відповідні документи.

Позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Приписами ст. ст. 19, 55 Конституції
України встановлено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб.

Пленум Вищого адміністративного суду
України в п. 10.2 постанови "Про судове
рішення в адміністративній справі" від
20.05.2013 № 7 роз’яснив, що вимоги про
визнання акта владного органу
недійсним або неправомірним тощо є
різними словесними формами вираження
одного й того самого способу захисту
порушеного права позивача, а саме
визнання акта протиправним.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» особам,
які працювали або проживали на
територіях радіоактивного
забруднення, пенсії надаються із
зменшенням пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування":
потерпілим від Чорнобильської
катастрофи - евакуйованим з
10-кілометрової зони відчуження у 1986
році на 10 років.

За паспортними даними позивач 3 березня
1983 року був прописаний за адресою:
АДРЕСА_1, а з 5 серпня 1987 року – в
АДРЕСА_2, куди, за його словами, сім’я
позивача була відселена після
Чорнобильської катастрофи.

Згідно з довідкою № 169 від 12.12.1990р.,
виданою виконавчим комітетом
Ірпінської міської ради народних
депутатів Київської області позивач до
аварії на Чорнобільській АЕС проживав
та був прописаний в м. Прип’ять за
адресою: АДРЕСА_3 і 27.04.1986р. був
евакуйований з міста.

На підставі зазначених документів
28.03.1997р. Донецька облдержадміністрація
видала позивачу свідоцтво громадянина,
який евакуйований із зони відчуження у
1986 році.

Водночас, з трудової книжки позивача
вбачається, що він з 08.06.1979р. працював
шофером ДСК-5 Об’єднання
«Союзенергожитлобуд», 17.06.1985р. був
відряджений строком на 3 роки в
розпорядження ВО
«Закордоненергобудмонтаж» і був
звільнений 23.10.1989р.

З огляду на ці відомості відповідачем 25
липня 2012 року прийняте оспорюване
позивачем рішення, перевіряючи
правомірність якого, суд встановив, що
за даними архівних документів
Міністерства енергетики Російської
Федерації позивач працював за
направленням Міністерства енергетики
і електрифікації СРСР у службовому
відрядженні в Монгольській Народній
Республіці з 26.06.1985р. по 04.09.1989р. на
посаді шофера. За цей час йому
надавалися планові відпустки: з 28
травня по 09 червня 1986 року; з 25 квітня по
23 серпня 1987 року; з 19 по 23 жовтня 1987 року,
а відтак знаходитися на території
України, в м. Прип’яті на момент
Чорнобильської катастрофи (26.04.1986р.)
позивач не міг.

Щодо наявності у позивача свідоцтво
громадянина, який евакуйований із зони
відчуження у 1986 році суд зазначає, що
відповідно до п. 10 Порядку видачі
свідоцтв особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
затвердженого постановою КМУ від
20.01.1997р., потерпілим від Чорнобильської
катастрофи з числа евакуйованих у 1986
році із зони відчуження (в тому числі
особам, які на момент евакуації
перебували у стані
внутрішньоутробного розвитку, після
досягнення ними повноліття) і особам,
які постійно проживали в зоні
безумовного (обов'язкового) відселення
з моменту аварії до прийняття
рішення про відселення
(розпорядження Ради Міністрів УРСР від
28 червня 1989 р. N 224), - на підставі
довідки, виданої Волинською,
Житомирською, Київською, Рівненською
або Чернігівською
облдержадміністраціями, а отже видача
такого свідоцтва на підставі довідки
виконавчого комітету Ірпінської
міської ради народних депутатів
Київської області не може вважатися
правомірною.

Пунктом 12 зазначеного Порядку
передбачено, що спірні питання щодо
визначення статусу осіб, евакуйованих
із зони відчуження в 1986 році,
розглядаються відповідними комісіями
Київської і Житомирської
облдержадміністрацій на підставі
довідок та інших документів, що
засвідчують факт перебування в
населеному пункті, віднесеному до зони
відчуження, виданих місцевими органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування. У разі встановлення
цими комісіями факту необґрунтованої
видачі посвідчення відповідної
категорії посвідчення на підставі
рішення комісії підлягає вилученню.

Рішення комісії Київської
облдержадміністрації по вирішенню
спірних питань щодо визначення статусу
осіб, які брали участь у проведенні
робіт з евакуації людей і майна із зони
відчуження, а також евакуйованих із
зони відчуження в 1986 році № 162 від
30.08.2012р. позивачу не підтверджено
відповідний статус за відсутністю,
документів, що підтверджують
проживання на момент аварії в м.
Прип’ять.

За таких обставин надане позивачем
суду посвідчення не є чинним.

За повідомленням головного управління
праці та соціального захисту населення
Донецької ОДА на підставі зазначеного
рішення видачу позивачу посвідчення
громадянина, який евакуйований із зони
відчуження у 1986 році визнано
безпідставним. Посвідчення підлягає
вилученню з повідомленням місцевих
органів виконавчої влади, місцевого
самоврядування та правоохоронних
органів.

За повідомленням управління праці та
соціального захисту населення
Ілічівського району надання усіх пільг
позивачу припинено, а начальнику
Іллічівського РВ ММУ ГУМВС України в
Донецькій області направлено листа
щодо вилучення посвідчення.

Зважаючи на викладене, не можна вважати
достовірними показання, допитаного за
клопотанням позивача, колишнього
мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 О.В., який
стверджував що він разом з ним був
евакуйований з міста 27.04.1986 року,
оскільки його свідчення, як і доводи
позивача, спростовуються письмовими
доказами (документами), підстав для
сумніву в об’єктивності яких не існує.

Таким чином, оспорюване рішення
прийняте відповідачем на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені законодавством України,
обґрунтовано, безсторонньо,
добросовісно та розсудливо, у зв’язку
з чим підстави для визнання його
неправомірним і задоволення вимог
позивача відсутні.

Керуючись ст. 11, 5-12, 17, 18, 19, 41, 42, 69-71, 79, 86,
159, 160, 163, 167 КАС України, ст. 55 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", п. 10
Порядку видачі свідоцтв особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, затвердженого постановою
КМУ від 20.01.1997р., п. 10.2 постанови "Про
судове рішення в адміністративній
справі" від 20.05.2013 № 7, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Управління пенсійного Фонду України в
Іллічівському районі м.Маріуполя про
визнання рішення суб’єкта владних
повноважень недійсним та зобов’язання
відповідача прийняти певне рішення –
відмовити.

На постанову може бути подана
апеляційна скарга до Донецького
апеляційного адміністративного суду
України через Іллічівський районний
суд м. Маріуполя з одночасним
надсиланням її копії особою, що її
подає, до суду апеляційної інстанції
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови. У разі
застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні, апеляційна
скарга подається протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Суддя:
Н. В.
Литвиненко