Справа № 814/2754/13-а
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2013-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2013 року м.
Миколаїв Справа №
814/2754/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Брагар В.С.
розглянувши адміністративну справу в
порядку письмового провадження,

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "АВТОБУД-НІКМА", вул.
Енгельса, 51 В, м. Миколаїв,54028, (а/с 44, м.
Миколаїв,540560

доДержавної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області, вул. Гмирьова,
1/1, м. Миколаїв, 54028

проскасування податкових
повідомлень-рішень від 21.03.13 № , №
,

Позивач звернувся до суду з позовними
вимогами (з урахуванням уточнень) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень рішень
від 21.03.2013 № щодо податку на
прибуток у розмірі 757575,56 грн. - за
основним платежем та 76976,57 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами), від 21.03.2013 № в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
за платежем: податок на додану вартість
у розмірі 662479,85 грн. - за основним
платежем та 255483,31 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами)
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що відповідач безпідставно
прийняв рішення про збільшення
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість та податку на прибуток,
оскільки позивач правомірно відніс до
податкового кредиту суми ПДВ та відніс
до валових витрат суми від здійснення
угод з контрагентами, які відповідач
вважає нікчемними.

Відповідач заперечив проти позову і
зазначив, що позивач не обґрунтовано
включив до податкового кредиту з
податку на додану вартість суми ПДВ та
відніс до валових витрат суми від
здійснення угод, які є нікчемними. В
зв'язку з цим відповідач просив суд
відмовити позивачу в задоволенні його
позовних вимог.

Представники сторін надали до суду
клопотання про розгляд справи в
порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них фактичні дані,
суд, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «АВТОБУД-НІКМА»
зареєстроване як юридична особа та є
платником податків.

20.02.2013 по 26.02.2013 відповідачем було
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2012 по
31.12.2012, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2012 по
31.12.2012.

За результатами перевірки
відповідачем було складено Акт №
575/22-, у висновках якого крім
іншого зазначено, що перевіркою
встановлено порушення позивачем:

- п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2., п.п. 5.3.9. п.5.3. ст.5 Закону
України від 28.12.94р. № 334/94-ВР «Про
оподаткування прибутку підприємств»
із змінами та доповненнями, (далі Закон
№334), п.п.138.1.1 п.138.1, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9,
п.п. 139.1.12 п.139.1 ст.139 ПК України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток у розмірі 757 575,56 грн.

- п.п.7.2.3 п.7.2, п.п.7.4.1, п.п.7.4.5 п.7.4, п.п.7.5.1
п.7.5 статті 7 Закону України від 03.04.1997
року № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» із змінами та доповненнями,
ВР (далі Закон №168), п.185.1 ст.185, п.188.1 ст.
188, п.198.2, п. 198.3, п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.10
ст.201, п.187.1 ст.187 ПК України в результаті
чого занижено податок на додану
вартість у розмірі 692364,14 грн.»

На думку відповідача (позиція
викладена в акті) ці порушення сталися
в результаті того, що позивачем при
укладені угод з його контрагентами
вказаними в акті, не було дотримано
вимог ч.1,3,4 ст.203 ЦК України, а тому такий
правочин в силу ч.1,2 ст.215 та ст.228 ЦК
України є нікчемним.

На підставі даного акту відповідачем
були прийняті податкові
повідомлення-рішення:

- від 21.03.2013 № щодо збільшення
суми грошового зобов'язання за
платежем: податок на прибуток у розмірі
757575,56 грн. - за основним платежем та 76976,57
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами).

- від 21.03.2013 № щодо збільшення
суми грошового зобов'язання за
платежем: податок на додану вартість у
розмірі 692364,14 грн. - за основним
платежем та 262493,64 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами)
(надалі - Рішення № ).

Однак позивач, змінив позовну вимогу
щодо скасування податкового
повідомлення-рішення від 21.03.2013 №
в частині розміру штрафних (фінансових)
санкцій (штрафів) у бік зменшення до
255483,31 грн. Оскільки, ним частково
здійснений перерахунок розміру
штрафних санкцій по податку на додану
вартість за період з липня 2011 по
листопад 2011 відносно визнаної суми
завищення податкового кредиту у
розмірі 29884,29 грн.

Що стосується нікчемності угод
укладених позивачем з його
контрагентами, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.09 було звернено увагу на наступне:
"...вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і
216 ЦК України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.207 ГК
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма, недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст.228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст.228 ЦК України у фізичної особи
тягне кримінальну відповідальність за
відповідними статтями КК України за
скоєний злочин, замах на злочин або
готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного володіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем та його контрагентами
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2
глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг) які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
є тільки припущенням.

Крім того, посилання відповідача на ч.1,
5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ст..216 ЦК України є
безпідставним, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 ПК України, відповідно до якої
органам державної податкової служби
України не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними, а було
надане право звертатися до суду з
позовом про визнання угод недійсними.

Аналогічна позиція вказана в постанові
Вищого адміністративного суду України
№К/9991/50772/12 від 14.11.12.

Як вбачається з матеріалів справи між
позивачем та його контрагентами ТОВ
«ЮНІ ТРЕЙД компані», ТОВ
«СТРОЙМОНТАЖНАЛАДКА», ТОВ «ЦЕНТРГАЗ»,
ТОВ «КОМ-ТЕТ», ТОВ «СОБОРНОЕ-1», ТОВ
«ВІКО-МИКОЛАЇВ», ТОВ «НОКІАН-ЮГ», що
підтверджується:

-усним замовленням, відповідно до якого
ТОВ «ЮНІ ТРЕЙД компані» надало у 2011
році позивачу транспортні послуги на
суму 83200,00 грн. з ПДВ, що підтверджується
актом здачі-прийняття робіт (надання
послуг) від 25.05.2011 № ОУ-0000062. Здійснення
взаєморозрахунків між позивачем та ТОВ
«ЮНІ ТРЕЙД компані» у повному обсязі
підтверджується випискою по рахунку,
дата виписки 25.05.2011.

-усним замовленням, відповідно до якого
ПП «СТРОЙМОНТАЖНАЛАДКА» надало у 2011
році позивачу автопослуги на суму 87400,00
грн. з ПДВ, що підтверджується актом
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
від 23.06.2011 року № 12306. ПП
«СТРОЙМОНТАЖНАЛАДКА» на підтвердження
надання послуг оформило та надало
позивачу податкову накладну від 23.06.2011
року № 12306 на загальну суму 87400,00 грн., в
тому числі ПДВ 20% - 14566,67 грн.;

-договором субпідряду від 06.06.2011 № 60611/П
в якості субпідрядника ТОВ «ЦЕНТРГАЗ»
виконало позивачу будівельні роботи з
благоустрою на комплексі з
перевантаження зернових вантажів на
причалі № 13 на території ММТП по вул.
Заводській 23 у м. Миколаїв на суму 404150,00
грн. з ПДВ;

-договором від 20.06.2011 № 2006/11, відповідно
до умов якого ТОВ «КОМ-ТЕТ» надало у
власність Позивачу у 2011 році
будівельні матеріали на суму 574803,00 грн.
з ПДВ,

-договором субпідряду від 01.09.2011 № 0109/1,
відповідно до умов якого ТОВ «Соборное
- 1» виконало позивачу у 2011 році роботи
власними механізмами (спецтехнікою) на
суму 1606950,00 грн. з ПДВ;

-усним замовленням, відповідно до якого
ТОВ «ВІКО-МИКОЛАЇВ» продало позивачу у
2010 році будівельні матеріали на
загальну суму 1118554,00 грн., в т.ч. ПДВ 20% -
186425,67 грн.,

-договором від 05.01.2011 № 5/1-11, відповідно
до якого ТОВ «ВІКО-МИКОЛАЇВ» здійснило
у 2011 році поставку будівельних
матеріалів на загальну суму 584000,00 грн.,
в т.ч. ПДВ 20% - 97333,33 грн.;

-договором від 25.05.2010 року відповідно до
якого ТОВ «Нокіан-Юг» здійснило
поставку автозапчастин, обладнання, та
іншого товару на загальну суму 157532,00, в
т.ч. ПДВ 20% - 26255,33 грн.:

Позивачем надано суду первинні
документи, які підтверджують факт
здійснення господарських операцій
позивача з його контрагентами.
Підтверджується належним чином
оформленою первинною документацією,
такою як договори, видаткові накладні,
товарно-транспортні накладні,
податкові накладні, акти
здачі-приймання продукції, акти
виконаних робіт, рахунки та інше.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 №996-Х11
(далі Закон №996) встановлено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ст.9 Закону №996 підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені
якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції;

- посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

Виходячи з аналізу вказаних норм суд
зазначає, що для підтвердження факту
здійснення господарських операцій
законодавство передбачає не тільки
наявність самих первинних документів,
а й наявність самого факту здійснення
господарської операції.

Суд вважає, що на підставі наданих
позивачем копій первинних документів
позивач довів суду реальність
здійснення господарської операції з
контрагентами, тому суд вважає, що
встановлений факт здійснення
господарської операції.

Суд не приймає до уваги заперечення
відповідача з приводу того, що угоди
між позивачем та контрагентами
фактично не відбувалася, оскільки
відповідачем не надано суду жодного
доказу, який би спростовував факт
здійснення цих угод. Заперечення
відповідача ґрунтуються виключно на
його припущеннях та думці.

Відповідно до п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону
№334 валові витрати виробництва та
обігу - сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності. До
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва.

Підпункт 5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону №334
встановлює, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Приписами п.138.2 ст.138 ПК України
визначено, що витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України,
визначено, що витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку, не включаються до
складу витрат.

Виходячи, із приписів вказаних норм, та
враховуючи, що позивачем були реально
здійснені господарські операції, суд
вважає, що позивач правомірно відніс до
валових витрат, витрати по
взаємовідносинам з його контрагентами.

Що стосується правомірності
віднесення позивачем суми ПДВ
отриманого від контрагентів, та
віднесення їх до податкового кредиту
суд зазначає наступне:

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.4 Закону №168
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
та складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпункт 7.4.4. п.7.4 ст.7 Закону №168
забороняє включати до податкового
кредиту суми ПДВ, сплачені платником за
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, тобто
основною обставиною, яка підлягає
встановленню для правильного
застосування цього пункту є мета
використання придбаних товарів, робіт,
послуг, а не факт такого використання
протягом звітного періоду, що також
підтверджується і змістом абз.3 пп.7.4.1.
Закону №168.

Згідно пп.7.4.5 п.7.4. ст.7 Закону №168 не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп.7.2.6
цього пункту).

Відповідно до п.185.1 ст. 185 ПК України
об'єктом оподаткування є операції
платників податку з: а) постачання
товарів, місце постачання яких
розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України; в) ввезення товарів на митну
територію України;г) вивезення товарів
за межі митної території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Пунктом 188.1 статті 188 ПК України,
встановлено база оподаткування
операцій з постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
вартості (у разі здійснення
контрольованих операцій - не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу) з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування, що справляється
з вартості послуг стільникового
рухомого зв'язку). До складу договірної
(контрактної) вартості включаються
будь-які суми коштів, вартість
матеріальних і нематеріальних активів,
що передаються платнику податків
безпосередньо покупцем або через
будь-яку третю особу у зв'язку з
компенсацією вартості товарів/послуг.
До бази оподаткування включаються
вартість товарів/послуг, які
постачаються (за виключенням суми
компенсації на покриття різниці між
фактичними витратами та регульованими
цінами (тарифами) у вигляді виробничої
дотації з бюджету та/або суми
відшкодування орендодавцю - бюджетній
установі витрат на утримання наданого
в оренду нерухомого майна, на
комунальні послуги та на енергоносії),
та вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податків безпосередньо
отримувачем товарів/послуг,
поставлених таким платником податку.

Відповідно до п.198.1 ст. 198 ПК України що
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Підпунктом 198.2 ПК України встановлено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно п.198.3 ПК України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

У відповідності до ст. 201 Пк України,
податкова накладна є податковим
документом, який видається платником
податку, що надає послуги/виконує
роботи, на вимогу їх отримувача, та є
підставою для нарахування податкового
кредиту. Підприємство звертає увагу на
той факт, що він має всі податкові
накладні від вищевказаних
контрагентів, у яких були придбані
послуги/роботи. Всі податкові накладні
містять обов'язкові реквізити,
встановлені ст. 201 ПКУ і відповідно є
підставою для правомірного збільшення
податкового кредиту з ПДВ.

Враховуючи той факт, що у позивача, як
на момент проведення перевірки, так і
під час судового розгляду даної справи
були в наявності всі податкові
накладні та інші первинні документи (їх
копії наявні в матеріалах справи), які
підтверджують факт здійснення
господарських операцій з конрагентами,
суд вважає що позивач, в порядку
визначеному вказаними нормами,
правомірно відніс до податкового
кредиту, отриманий ПДВ при здійснення
господарських операцій з
контрагентами, та правомірно відніс
суми вартості придбаного товару до
валових витрат.

Таким чином, враховуючи вищевикладені
обставини, суд приходить до висновку,
що податкові повідомлення-рішення
відповідача від 21.03.2013 № щодо
податку на прибуток у розмірі 757575,56 грн.
- за основним платежем та 76976,57 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами), від 21.03.2013 № в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
за платежем: податок на додану вартість
у розмірі 662479,85 грн. - за основним
платежем та 255483,31 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами)
підлягають скасуванню.

За таких обставин суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими, доведеними та
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Судові витрати по справі присудити на
користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.11, 69, 71, 86, 159-163, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов задовольнити.

2.Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області від 21.03.2013
№ та № .

3.Присудити на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«АВТОБУД-НІКМА» судові витрати у
розмірі 2294,00 грн. з Державного бюджету
України.

4.Роз'яснити сторонам строк і порядок
набрання цією постановою законної сили
та її оскарження.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Постанова суду може бути
оскаржено до суду апеляційної
інстанції шляхом подання апеляційної
скарги. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня проголошення/отримання її копії.
Апеляційна скарга подаються Одеському
апеляційному адміністративному суду
через Миколаївський окружний
адміністративний суд.

Суддя
В. С. Брагар