Справа № 2а-90/10/1870
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2013-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" жовтня 2013 р. м. Київ
К-41506/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1

на постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 01 червня 2010
року

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30 листопада
2010 року

у справі № 2А-90/10/1870

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
місті Суми

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_1 (далі - позивач)
звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у місті
Суми (далі - відповідач) скасування у
повному обсязі податкових
повідомлень-рішень від 08 липня 2009 року
№ /0/46245 та № /0/46244.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 01 червня 2010
року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30 листопада
2010 року постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 01 червня 2010
року залишено без змін.

В касаційній скарзі суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_1, посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 01 червня 2010 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30 листопада
2010 року і направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у м. Суми була проведена планова
перевірка своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати
податків, зборів (обов'язкових
платежів) суб'єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою особа
ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2006 року по 31
березня 2009 року, за результатами якої
складений акт № 4602/17-1016/НОМЕР_1/83 від 26
червня 2009 року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені вимоги:
підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3,
підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7,
підпункту 7.4.3 пункту 7.4 статті 7,
підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого
донараховано податок на додану
вартість на загальну суму 40685,00 грн., в
тому числі по періодах: за лютий 2008 року
- 63,00 грн., за березень 2008 року - 38,00 грн.,
за квітень 2008 року - 19325,00 грн., за
червень 2008 року - 12400,00 грн., за листопад
2008 року - 2296,00 грн., за грудень 2008 року -
6563,00 грн., та зменшено суму від'ємного
значення з податку на додану вартість
на 62,00 грн.; підпунктів 9.12.1,9.12.2 пункту 9.12
статті 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
внаслідок чого донараховано податку з
доходів фізичних осіб за 2008 рік у сумі
13422,45 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що: розбіжності в деклараціях про
доходи та документально встановленими
даними в частині отриманого валового
доходу, понесених валових витрат та сум
чистого доходу за 1 та 2 квартали 2008
року, виникли в результаті того, що
приватний підприємець неправомірно
застосовував спрощену систему
оподаткування обліку та звітності,
оскільки перевищив граничну суму
виручки, встановлену статтею 1 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» (перевищення
відбулось 26 березня 2008 року);
розбіжності в декларації про доходи та
документально встановленими даними в
частині отриманого валового доходу,
понесених валових витрат та сум
чистого доходу за 3 квартал 2008 року,
виникли в результаті того, що приватний
підприємець не відніс до складу
валового доходу суму коштів, отриманих
за товари, та витрати, які
безпосередньо пов'язані з одержанням
доходу, до складу витрат; розбіжності в
декларації про доходи та документально
встановленими даними в частині
отриманого валового доходу, понесених
валових витрат та сум чистого доходу за
4 квартал 2008 року, виникли в результаті
того, що приватний підприємець відніс
до складу валового доходу суму коштів,
отриманих в період застосування
спрощеної системи оподаткування, та в
результаті не включення вартості
товару, реалізованого в 4 кварталі 2008
року, розрахунки по якому були
проведені взаємозаліком, а саме: по ТОВ
БНВП «Нокс» - в листопаді 2008 року на
суму 11666,67 грн. (без податку на додану
вартість) та в грудні 2008 року на суму
19133,33 грн. (без податку на додану
вартість); по ПП ОСОБА_2 - в грудні 2008
року на суму 29383,33 грн. (без податку на
додану вартість); та в результаті
включенні до складу валових витрат сум
витрат, які не були безпосередньо
пов'язані з одержанням доходу. Також, в
акті перевірки було вказано, що позивач
неправомірно включив до складу
податкового кредиту відповідного
податкового періоду податок на додану
вартість на загальну суму 40685,00 грн.,
сплачений у складі вартості товару,
придбаного у ТОВ «ТД «Хелз», ТОВ НВП
«Пакс», ТОВ «Брок АлК» (частково), ЧП КФ
«Полімерсервіс», який з моменту
придбання по 31 березня 2009 року не був
використаний у господарській
діяльності позивача.

08 липня 2009 ДПІ у м. Суми на підставі
вказаного акту прийняла податкове
повідомлення-рішення № /0/46244, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила суб'єкту підприємницької
діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 суму
податкового зобов'язання за платежем:
податок з доходів фізичних осіб у
розмірі 13422,45 грн. - за основним
платежем.

08 липня 2009 ДПІ у м. Суми на підставі
вказаного акту прийняла податкове
повідомлення-рішення № /0/46245, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила суб'єкту підприємницької
діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 суму
податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) за платежем: податок на додану
вартість у розмірі 61027,50 грн., у тому
числі: 40685,00 грн. - за основним платежем,
20342,00 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що позивач у 1 кварталі 2008 року,
перебуваючи на спрощеній системі
оподаткування, перевищив граничний
обсяг виручки, встановлений статтею 1
Указу Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва», з огляду на що з
наступного податкового періоду
повинен був перейти на загальну
систему оподаткування, обліку та
звітності та оподатковувати отримані в
2008 році доходи за загальною системою
оподаткування, обліку та звітності.
Також, суд виходив з того, що доказів
реалізації або використання у власному
виробництві товарів, придбаних у ТОВ
«ТД «Хелз», ТОВ НВП «Пакс», ТОВ «Брок
АлК» (частково), ЧП КФ «Полімерсервіс»,
позивачем не надано.

Однак з такими висновками судів
колегія суддів погодитись не може, з
огляду на наступне.

Як вбачається з пункту 1.10 акту
перевірки, у період з 01 квітня 2006 року
по 30 вересня 2007 року згідно з даними
фінансово-господарської звітності
підприємець здійснював роздрібну
торгівлю на центральному ринку у м.
Суми, сплачуючи фіксований розмір
податку з доходів фізичних осіб у
вигляді патенту; у період з 01 жовтня 2007
року по 30 серпня 2008 року згідно з даними
фінансово-господарської звітності
підприємець здійснював підприємницьку
діяльність перебуваючи на спрощеній
системі оподаткування за видами
діяльності - посередництво в оптовій
торгівлі, оптова торгівля; у період з 01
липня 2008 року по 31 березня 2009 року
згідно з даними
фінансово-господарської звітності
підприємець здійснював підприємницьку
діяльність перебуваючи на загальній
системі оподаткування, за видами
діяльності - посередництво в оптовій
торгівлі, оптова торгівля.

Також, в пункті 1.21 акту перевірки
вказано, що як платник податку на
додану вартість ОСОБА_1 був
зареєстрований з 19 вересня 2007 року.
Фактично в період з 01 жовтня 2007 року по
31 грудня 2007 року та з 01 січня 2009 року по
31 березня 2009 року суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_1 підприємницьку
діяльність не здійснював, доходу не
отримував. В період з 01 січня 2008 року по
31 грудня 2008 року суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_1 здійснював оптову
торгівлю поліетиленом та
поліетиленовими виробами. Для
переробки поліетилену в поліетиленові
вироби суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_1 уклав
договір б/н від 01 лютого 2008 року з
приватним підприємцем ОСОБА_2, яким
згідно акту виконаних робіт було
перероблено 50 тон поліетилену.

Відповідно до положень статті 1 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) спрощена система
оподаткування, обліку та звітності
запроваджується, зокрема, для фізичних
осіб, які здійснюють підприємницьку
діяльність без створення юридичної
особи і у трудових відносинах з якими,
включаючи членів їх сімей, протягом
року перебуває не більше 10 осіб та
обсяг виручки яких від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) за
рік не перевищує 500 тис. гривень.
Виручкою від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) вважається
сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг).

За приписами статті 2 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) суб'єкти малого
підприємництва - фізичні особи мають
право самостійно обрати спосіб
оподаткування доходів за єдиним
податком шляхом отримання свідоцтва
про сплату єдиного податку. Доходи,
отримані від здійснення
підприємницької діяльності, що
обкладається єдиним податком, не
включаються до складу сукупного
оподатковуваного доходу за підсумками
звітного року такого платника та осіб,
що перебувають з ним у трудових
відносинах, а сплачена сума єдиного
податку є остаточною і не включається
до перерахунку загальних податкових
зобов'язань як самого платника податку,
так і осіб, які перебувають з ним у
трудових відносинах, включаючи членів
його сім'ї, які беруть участь у
підприємницькій діяльності.

Згідно зі статтею 4 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) спрощена
система оподаткування, обліку та
звітності для суб'єктів малого
підприємництва може застосовуватися
поряд з діючою системою оподаткування,
обліку та звітності, передбаченою
законодавством, на вибір суб'єкта
малого підприємництва.

Згідно положень пункту 22.10 статті 22
Прикінцевих положень Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
(в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин), до
набрання чинності спеціальним законом
з питань оподаткування фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької дальності,
діє розділ IV Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян», який
застосовується з урахуванням положень
пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб».

Відповідно до підпункту 9.12.1 пункту 9.12
статті 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою від продажу
нею товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Підпунктом 9.12.2 пункту 9.12 статті 9
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що якщо фізична особа -
суб'єкт підприємницької діяльності або
фізична особа, яка сплачує ринковий
збір, отримує інші доходи, ніж
визначені у підпункті 9.12.1 цього пункту,
то такі доходи оподатковуються за
загальними правилами, встановленими
цим Законом для платників податку, що
не є такими суб'єктами підприємницької
діяльності.

Положеннями частини 1 статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Відповідно до частини 2 статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин)
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

Частиною 3 статті 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) визначено, що до складу
витрат, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходів, належать витрати,
які включаються до складу валових
витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації згідно з
Законом України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

У відповідності до пункту 5.1. статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Виходячи з наведених вище правових
норм, оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу

Разом з цим, суди першої та апеляційної
інстанцій, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог в частині скасування
податкового повідомлення-рішення №
/0/46244 від 08 липня 2009 року не надали
належної правової оцінки доводами
позивача стосовно того, що ним не
здійснювались розрахунки шляхом
заліку зустрічних однорідних вимог з
ТОВ БНВП «Нокс» та з ПП ОСОБА_2, та не
встановили, чи мали місце такі
господарські операції, з урахуванням
того, що у висновку судово-економічної
експертизи Сумського відділення при
Харківському науково-дослідному
інституті судових експертиз ім. засл.
Професора М.С. Бокаріуса Міністерства
юстиції України від 30 квітня 2010 року №
158 зазначено, що первинних документів
щодо проведення таких заліків на
дослідження надано не було. Також, суди
не встановили, чи мало місце віднесення
позивачем до складу валових витрат
витрати, які не були безпосередньо
пов'язані з отриманням доходу, оскільки
в акті перевірки не наведено
господарських операцій, про яким були
здійснені такі витрати, а також сум
таких витрат.

Відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1
статті 3 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) об'єктом оподаткування
є операції платників податку з
поставки товарів та послуг, місце
надання яких знаходиться на митній
території України, в тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору) для погашення
заборгованості заставодавця, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу у
користування лізингоотримувачу
(орендарю).

За приписами підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Разом з цим, суди першої та апеляційної
інстанцій, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог в частині скасування
податкового повідомлення-рішення №
/0/46245 від 08 липня 2009 року, з підстав
того, що позивачем не надано доказів
реалізації або використання у власному
виробництві товарів, придбаних у ТОВ
«ТД «Хелз», ТОВ НВП «Пакс», ТОВ «Брок
АлК» (частково), ЧП КФ «Полімерсервіс»,
не надали належної правової оцінки
доводами позивача стосовно того, що
товари, придбані ним у вказаних
товариств, були використані позивачем
в процесі виготовлення поліетиленових
виробів (що, як зазначено в акті
перевірки, було основним видом
діяльності суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 у
період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008
року, з метою провадження якої
позивачем був укладений договір з ПП
ОСОБА_2), які в подальшому були
реалізовані іншим суб'єктам
господарювання, зокрема,ТОВ ВК
«Поліпак ЛТД». Також, судами не було
надано належної правової оцінки даним
про надходження грошових коштів на
розрахунковий рахунок позивача за
період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008
року, які є додатком № 1 до висновку
судово-економічної експертизи № 158 від
30 квітня 2010 року (арк. справи 124-126), які
містять розшифровки платіжних
документів з урахуванням призначення
платежу, а також наявним у матеріалах
справи первинним бухгалтерським
документам.

Отже, суд касаційної інстанції не може
визнати законними і обґрунтованими
судові рішення попередніх інстанцій,
оскільки останні ухвалені без повного
та всебічного з'ясування обставин,
якими сторони обґрунтовують свої
вимоги і заперечення, та інших
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи те, що суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, а порушення судами
першої та апеляційної інстанцій норм
процесуального права могли призвести
до неправильного вирішення справи і не
можуть бути усунені судом касаційної
інстанції, постанова Сумського
окружного адміністративного суду від 01
червня 2010 року та ухвала Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 30 листопада 2010 року підлягають
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
першої інстанції необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінити докази, що
мають юридичне значення для її
розгляду та вирішення спору по суті, і в
залежності від встановленого
правильного визначити норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
та прийняте обґрунтоване і законне
судове рішення.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 222, 223, ч. 2, ч.
4 ст. 227, ст. ст. 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 01 червня 2010
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 30 листопада 2010 року скасувати, а
справу направити на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає.

Головуючий:
_____________________ Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна