Справа № 1616/2а-5454/12
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2013-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2013 р. Справа №
1616/2а-5454/12Колегія суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду у
складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Перцової Т.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління пенсійного фонду
України в Ленінському районі м. Полтави
на постанову Ленінського районного
суду м. Полтава від 26.12.2012р. по справі
№ 1616/2а-5454/12

за позовом ОСОБА_1

до Управління пенсійного фонду
України в Ленінському районі м. Полтави

про визнання дій протиправними та
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка, ОСОБА_1, звернулась до суду з
позовом до Управління пенсійного фонду
України в Ленінському районі м.
Полтави, в якому просила визнати дії
Управління Пенсійного фонду України
Ленінського району в м. Полтаві щодо
відмови в призначенні пенсії за віком
на загальних підставах -
неправомірними, зобов'язати Управління
Пенсійного фонду України Ленінського
району в м. Полтаві призначити та
виплачувати їй пенсію за віком у
відповідності до вимог ст. 44 Закону
України «Про загальнообов'язкове
пенсійне страхування» з моменту
звернення, не припиняючи виплати
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці.

26 грудня 2012 року постановою
Ленінського районного суду м. Полтава
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Полтава про
визнання дій протиправними та
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії -задоволений.

Визнано дії Управління Пенсійного
Фонду України Ленінського району міста
Полтави щодо відмови в призначенні
ОСОБА_1 пенсії за віком на загальних
підставах - неправомірними.

Зобов'язано Управління Пенсійного
Фонду України Ленінського району міста
Полтави призначити та виплачувати
ОСОБА_1 пенсію за віком у відповідності
до вимог ст.44 Закону України «Про
загальнообов'язкове пенсійне
страхування» з моменту звернення, не
припиняючи виплати щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці.

Відповідач, не погодившись з
зазначеним судовим рішенням, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм чинного законодавства, просив
скасувати постанову суду першої
інстанції і винести нову постанову, про
відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає, що суд першої
інстанції, при винесенні постанови, не
врахував приписи п. 13 Прикінцевих
положень Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", відповідно до яких, якщо
особа має право на отримання пенсії,
щомісячного довічного грошового
утримання, призначається одна пенсія,
щомісячне довічне грошове утримання за
її вибором.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши, в межах
апеляційної скарги, рішення суду
першої інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно наказу голови Апеляційного суду
Полтавської області №09-03/52 від 19 липня
2011 року ОСОБА_1 звільнена з посади судді
Апеляційного суду Полтавської області
у зв'язку з виходом у відставку
відповідно до постанови Верховної Ради
України від 07.07.2011 року №3625. Загальний
стаж її роботи становить 47 років.

Працюючи суддею апеляційного суду
Полтавської області їй було призначено
щомісячне довічне грошове утримання,
яке вона продовжує отримувати після
звільнення.

13 листопада 2012 року ОСОБА_1, звернулася
з письмовою заявою до Управління
пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Полтави про призначення їй
пенсії на загальних підставах, тобто у
відповідності до вимог Закону України
«Про загальнообов'язкове пенсійне
страхування».

22 листопада 2012 року відповідачем
відмовлено в призначенні пенсії за
віком з посиланням на той факт, що
довічне грошове утримання судді у
відставці різновидом пенсії і виключає
отримання пенсії за віком із
солідарної пенсійної системі.

Вважаючи неправомірною відмову
відповідача у призначенні пенсії за
віком вимог Закону України «Про
загальнообов'язкове пенсійне
страхування», позивач звернулась до
суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відмова відповідача в призначенні
ОСОБА_1 пенсії за віком на загальних
підставах є протиправною та такою, що
суперечить чинному законодавству.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцію та
законами України.

Згідно зі ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

У відповідності до статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

У частині першій статті 126
Основного Закону України закріплено
положення, згідно з яким незалежність і
недоторканість суддів гарантується
Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення
незалежності суддів, закріплених у
частині першій статті 126 Конституції
України, є надання їм за рахунок
держави матеріального і соціального
захисту, до яких, зокрема, відноситься і
щомісячне довічне грошове утримання.

При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
передбачених законом гарантій
самостійності судів, незалежності та
правової захищеності суддів.

Правові засади організації судової
влади, загальний порядок забезпечення
діяльності судів та інші питання
судоустрою і статусу суддів
урегульовані Законом України "Про
судоустрій і статус суддів" від 07.07 2010
року.

Гарантії незалежності суддів
закріплені, зокрема, у ч. 4 ст. 47 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", згідно з якою незалежність
судді забезпечується окремим порядком
фінансування та організаційного
забезпечення діяльності судів,
установленим законом, належним
матеріальним та соціальним
забезпеченням судді.

Як встановлено частиною 1 статті 138
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів" (в редакції від 07 липня 2010 року),
судді, який вийшов у відставку, після
досягнення чоловіками віку 62 роки,
жінками - пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", виплачується
пенсія на умовах, передбачених статтею
37 Закону України "Про державну службу",
або за його вибором щомісячне довічне
грошове утримання.

До досягнення віку, встановленого
першим реченням цієї частини, право на
пенсію за віком або щомісячне довічне
грошове утримання мають чоловіки,
старші після досягнення ними такого
віку: 60 років - які народилися по 31
грудня 1952 року; 60 років 6 місяців - які
народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня
1953 року; 61 рік - які народилися з 1 січня
1954 року по 31 грудня 1954 року; 61 рік 6
місяців - які народилися з 1 січня 1955
року по 31 грудня 1955 року.

Приписами ч. 1 ст. 37 Закону України «Про
державну службу» передбачено, що на
одержання пенсії державних
службовців мають право чоловіки, які
досягли віку 62 роки, та жінки, які
досягли пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ),
за наявності страхового стажу,
необхідного для призначення пенсії за
віком у мінімальному розмірі,
передбаченого абзацом першим частини
першої статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" ( 1058-15 ), у тому числі стажу
державної служби не менш як 10 років,
та які на час досягнення зазначеного
віку працювали на посадах державних
службовців, а також особи, які мають не
менш як 20 років стажу роботи на посадах,
віднесених до категорій посад
державних службовців, незалежно від
місця роботи на час досягнення
зазначеного віку. Пенсія державним
службовцям призначається в розмірі 80
відсотків суми їх заробітної плати, з
якої було сплачено єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 1 січня 2011
року - страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, а особам, які на час
звернення за призначенням пенсії не
є державними службовцями, - у розмірі
80 відсотків заробітної плати
працюючого державного службовця
відповідної посади та рангу за
останнім місцем роботи на державній
службі, з якої було сплачено єдиний
внесок на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 1 січня 2011
року - страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Згідно п. 13 Прикінцевих положень Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» у разі
якщо особа має право на отримання
пенсії, щомісячного довічного
грошового утримання відповідно до
законів України "Про Кабінет Міністрів
України" ( 2591-17 ), "Про державну службу" (
3723-12 ), "Про Національний банк України" (
679-14 ), "Про дипломатичну службу" ( 2728-14 ),
"Про службу в органах місцевого
самоврядування" ( 2493-14 ), "Про
прокуратуру" ( 1789-12 ), "Про статус
народного депутата України" ( 2790-12 ), "Про
судоустрій і статус суддів" ( 2453-17 ),
"Про судову експертизу" ( 4038-12 ), "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" ( 796-12 ), "Про
державну підтримку засобів масової
інформації та соціальний захист
журналістів" ( 540/97-ВР ), Митного
кодексу України ( 4495-17, 4495д-17 ) ,
Положення про помічника-консультанта
народного депутата України ( 379/95-ВР )
та цього Закону, призначається одна
пенсія, щомісячне довічне грошове
утримання за її вибором. При цьому
різниця між розміром пенсії, на який
має право особа відповідно до
зазначених законодавчих актів, та
розміром пенсії із солідарної системи
відповідно до цього Закону
фінансується за рахунок коштів
Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» право
на отримання пенсій та соціальних
послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані
згідно із цим Законом та досягли
встановленого цим Законом пенсійного
віку чи визнані інвалідами в
установленому законодавством
порядку і мають необхідний для
призначення відповідного виду пенсії
страховий стаж, а в разі смерті цих
осіб - члени їхніх сімей, зазначені у
статті 36 цього Закону, та інші особи,
передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності
цим Законом була призначена пенсія
відповідно до Закону України "Про
пенсійне забезпечення" ( 1788-12 ) (крім
соціальних пенсій) або була
призначена пенсія (щомісячне довічне
грошове утримання) за іншими
законодавчими актами, але вони мали
право на призначення пенсії за Законом
України "Про пенсійне забезпечення" - за
умови, якщо вони

не отримують пенсію (щомісячне довічне
грошове утримання) з інших джерел, а
також у випадках, передбачених цим
Законом, - члени їхніх сімей.

Як зазначив Конституційний Суд України
у мотивувальній частині рішення від 03
червня 2013 року № 1-2/2013 відповідно до
частини першої статті 109 Закону № 2453
суддя, який має стаж роботи на посаді
судді не менше двадцяти років, що
визначається статтею 131 цього закону,
має право подати заяву про відставку.
Якщо такий суддя досяг віку,
встановленого частиною першою статті
138 Закону № 2453, він може за його вибором
одержувати пенсію державних
службовців або щомісячне довічне
грошове утримання.

Судді у відставці, які не досягли
встановленого у частині першій статті
138 Закону № 2453 віку (62 роки - для
чоловіків 1956 року народження і
молодших; від 60 до 61 року 6 місяців - для
чоловіків 1955 року народження і старших;
пенсійного віку, встановленого статтею
26 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" - для жінок), одержують
щомісячне довічне грошове утримання
відповідно до частини другої статті 138
Закону № 2453 до досягнення ними віку,
визначеного в частині першій цієї
статті, коли в них виникне вказане
право вибору матеріального
забезпечення, зокрема пенсії державних
службовців або щомісячного довічного
грошового утримання.

Таким чином, законом виключно для
суддів у відставці встановлюється
щомісячне довічне грошове утримання
або за їх вибором пенсія державних
службовців, що є гарантією
забезпечення незалежності судців.
Одержання суддею щомісячного
довічного грошового утримання
обумовлене винятково наявністю стажу
роботи на посаді судді не менше
двадцяти років та виходом у відставку і
не залежить від досягнення суддею
пенсійного віку, передбаченого в
частині першій статті 138 Закону № 2453, в
тому числі перехідного віку,
визначеного у другому реченні цієї
частини для суддів-чоловіків, які
народилися до 31 грудня 1955 року.

Отже, змінивши вік, після досягнення
якого судді мають можливість
реалізувати право на вибір
матеріального забезпечення, а саме
одержувати пенсію державних
службовців або за їх вибором щомісячне
довічне грошове утримання, Верховна
Рада України здійснила свої
конституційні повноваження, не
порушивши при цьому положення статті 126
Конституції України щодо граничного
віку працюючого судді та гарантій
незалежності суддів.

Таким чином, положення частин першої,
другої статті 138 Закону № 2453 не
суперечать Конституції України.

З огляду на вищезазначене, колегія
суддів зазначає, що отримання
позивачкою довічного грошового
утримання виключає отримання пенсії за
віком на загальних умовах.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується позивачем, ОСОБА_1
призначено довічне грошове утримання.

Отже, відмова відповідача у призначені
пенсії за віком є правомірною.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставами для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
є порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги може своєю постановою змінити
постанову суду першої інстанції або
прийняти нову постанову, якими суд
апеляційної інстанції задовольняє або
не задовольняє позовні вимоги.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції через порушення ним норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до ухвалення
неправильного рішення, підлягає
скасуванню з прийняттям нової
постанови про відмову в задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п. 3 ст. 198,
п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Полтави задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду
м. Полтава від 26.12.2012р. по справі №
1616/2а-5454/12 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в
повному обсязі.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Жигилій С.П.Судді
Дюкарєва С.В. Перцова Т.С.