Справа № 267/4516/13-а
Суддя: Наумова О. С.
Дата ухвалення: 2013-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 2а/267/108/13
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 серпня 2013 року

86103, Донецька область, м. Макіївка,

пр-т Генерала Данилова, 21

Гірницький районний суд м. Макіївки
Донецької області у складі

головуючого судді Наумової О.С.,

при секретарі судового засідання
Ковальчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального
захисту населення Гірницької районної
адміністрації Макіївської міської
ради, третя особа – начальник
Управління праці та соціального
захисту населення Гірницької районної
адміністрації Макіївської міської
ради ОСОБА_2

про визнання протиправною
бездіяльності Управління праці та
соціального захисту населення
Гірницької районної адміністрації
Макіївської міської ради щодо заміни
посвідчення учасника бойових дій на
посвідчення жертв нацизму та
нарахування і виплати щороку разової
грошової допомоги до 5-го травня у сумі
п’яти мінімальних пенсій за віком,
встановленої ч. 1 с. 28 Закону України
«Про загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування»; зобов’язання
здійснити заміну раніше виданого
посвідчення учасника бойових дій, яке
втратило чинність 01.01.2006р., на
посвідчення жертв нацизму;
зобов’язання здійснити як дитині,
народженій в місті примусового
тримання батьків, відповідно до ст. 6
Закону України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
соціального захисту жертв нацистських
переслідувань» від 16.12.2004р. № 2256-IV,
виплату до 5-го травня щороку разової
грошової допомоги у сумі п’яти
мінімальних пенсій за віком за період з
2010р. – 2012р., починаючи з 01.01.2013р. з
урахуванням фактично отриманих сум та
інші пільги – пільговий проїзд,
підвищення до пенсії щомісячно

за участю сторін:

від позивача: ОСОБА_1 –
особисто,

від відповідача: ОСОБА_3 – за
довіреністю

від третьої особи: ОСОБА_2 – особисто

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із
адміністративним позовом до
Управління праці та соціального
захисту населення Гірницької районної
адміністрації Макіївської міської
ради (далі – УПСЗН), третя особа –
начальник Управління праці та
соціального захисту населення
Гірницької районної адміністрації
Макіївської міської ради ОСОБА_2, про
визнання протиправною бездіяльності
Управління праці та соціального
захисту населення Гірницької районної
адміністрації Макіївської міської
ради щодо заміни посвідчення учасника
бойових дій на посвідчення жертв
нацизму та нарахування і виплати
щороку разової грошової допомоги до
5-го травня у сумі п’яти мінімальних
пенсій за віком, встановленої ч. 1 с. 28
Закону України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування»; зобов’язання
здійснити заміну раніше виданого
посвідчення учасника бойових дій, яке
втратило чинність 01.01.2006р., на
посвідчення жертв нацизму;
зобов’язання здійснити як дитині,
народженій в місті примусового
тримання батьків, відповідно до ст. 6
Закону України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
соціального захисту жертв нацистських
переслідувань» від 16.12.2004р. № 2256-IV,
виплату до 5-го травня щороку разової
грошової допомоги у сумі п’яти
мінімальних пенсій за віком за період з
2010р. – 2012р., починаючи з 01.01.2013р. з
урахуванням фактично отриманих сум та
інші пільги – пільговий проїзд,
підвищення до пенсії щомісячно

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що вона має статус
малолітнього в’язня на підставі
рішення Гірницького районного суду м.
Макіївки Донецької області від 21.02.2001р.,
на виконання якого Гірницьким відділом
реєстрації актів цивільного стану
внесено зміни до актового запису про
народження щодо дати та місця
народження, а саме, дату народження
30.05.1945р. змінено на 30.04.1945р., а місце
народження «м. Макіївка» змінено на «м.
Капфенберг, Австрія». Вважає, що зміна
цих даних має юридичне значення для
визнання її малолітнім в’язнем.
Зазначає, що її мати ОСОБА_4 примусово
була вивезена на примусові роботи на
територію Австрії, яка була окупована
Німеччиною і перебувала у стані війни з
колишнім СРСР.

Обласною комісією військкомату м.
Донецька їй було надане посвідчення
ветерана війни – учасника бойових дій
від 29.03.2001р. Проте згідно ст. 5 Закону
України «Про жертви нацистських
переслідувань вона» від 23.03.2000р. № 1584-III
вона, як жертва нацистських
переслідувань, має право на отримання
посвідчення жертви нацистських
переслідувань замість раніше виданого
посвідчення ветерана війни – учасника
бойових дій.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
жертви нацистських переслідувань
вона» зі змінами, внесеними Законом
України «Про внесення змін до деяких
законів України щодо соціального
захисту жертв нацистських
переслідувань» від 16.12.2004р. № 2256-IV, який
набрав чинності з 01.01.2006р., держава
забезпечує соціальний захист жертв
нацистських переслідувань та їх
громадських організацій шляхом
надання пільг дітям, які народилися в
місцях примусового тримання їх
батьків, - відповідно до статті 6-1 цього
Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 6-1 цього Закону
особам, зазначеним у цій статті, пенсії
або щомісячне довічне грошове
утримання, що виплачується замість
пенсії, підвищується на 150 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Згідно із до ч. 3 ст. 6-1 Закону особам,
зазначеним у цій статті, щороку до 5
травня виплачується разова грошова
допомога в розмірі п'яти мінімальних
пенсій за віком.

Зазначає, що вона неодноразово
зверталася до Управління пенсійного
фонду України у Гірницькому районі м.
Макіївки, яким відмовлено у
нарахуванні пенсії, як жертві нацизму,
оскільки вона має посвідчення учасника
бойових дій. Зокрема, у квітні 2013р.
УПСЗН було відмовлено у видачі
посвідчення жертви нацизму та у
виплаті щорічно до 5 травня разової
грошової допомоги в розмірі п'яти
мінімальних пенсій, з посиланням на те,
що жертви нацизму прирівняні до
учасників бойових дій. Вона написала
заяву до УПСЗН про надання їй статусу
жертви нацистських репресій, але їх
було відмовлено у наданні такого
статусу, що вона вважає порушенням її
права на отримання вищевказаних
соціальних гарантій. Тому просить
позов задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала та просила суд їх
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував, надав заперечення на
позов, в яких відзначив, що відповідно
до посвідчення від 22.07.2005р. № 194398
виданого Червоногвардійським ОРВК м.
Макіївки позивачу встановлений статус
учасника бойових дій. ОСОБА_1 отримує
пенсію в управлінні Пенсійного фонду з
урахуванням надбавки як учасник
бойових дій. Щодо встановлення статусу
дитини народженої в місті примусового
тримання батьків, УПСЗН отримано листа
від товариства Червоного Хреста
Австрії, я якому повідомляється, що
табір «Дойхендорф», в якому перебувала
мати позивачки ОСОБА_4, був один з
багатьох барачних таборів для
військовополонених і примусових
робітників, які працювали на
підприємстві «Бьолер».

Статтею 1 Закону України «Про жертви
нацистських переслідувань» визначений
вичерпний перелік місць примусового
тримання та місць примусових робіт,
серед яких відсутня робота на фабриках,
заводах, шахтах, сільськогосподарських
роботах. Тобто, дані місця не
відноситься до місць примусового
тримання та примусових робіт, тому
підстав встановлення статусу жертви
нацистських переслідувань відповідно
до ст. 6 немає. Просить відмовити у
позові.

Третя особа – начальник УПСЗН ОСОБА_2
також просив відмовити ОСОБА_1 у позові.

Вислухавши в судовому засіданні
сторін, третю особу, дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
має посвідчення учасника бойових дій
від 22.07.2005р. № 194398, яке видане
Червоногвардійським ОРВК м. Макіївки
(а.с. 6).

Листом від 17.04.2013р. № 07-10-69 (а.с. 12) на
звернення позивача стосовно
встановлення їй статусу згідно Закону
України «Про жертви нацистських
переслідувань», як малолітньому в'язню
повідомлено, що вона має статус
учасника бойових дій та отримує пенсію
в управлінні Пенсійного Фонду у
розмірі 1 575,10 грн. з урахуванням
надбавки як учаснику бойових дій. Щодо
встановлення статусу, як малолітньому
в'язню, повідомлено, що нею до
управління була надана довідка з
Управління служби безпеки України від
24.11.2000р. № 7/10-Б-5812, що її матір, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 була насильно вивезена
10.11.1943р. на примусові роботи до Австрії
(м. Кафенберг), де з грудня 1943 по травень
1945 року працювала на кухні у таборі для
руських робочих.

Стаття 1 Закону України «Про жертви
нацистських переслідувань» дає
визначення термінів і понять, які
вживаються в Законі, де поняття «інші
місця примусового тримання та місця
примусових робіт» передбачає їх
вичерпний перелік. Враховуючи те, що
робота на фабриках, заводах, шахтах,
сільськогосподарських роботах не
відноситься до місць примусового
тримання та примусових робіт,
визначених статтею 1 Закону України
«Про жертви нацистських
переслідувань», підстав для
встановлення статусу жертви
нацистських переслідувань відповідно
до статті 6-1 та 6-2 цього Закону немає.
Статус жертви нацистських
переслідувань відповідно до статті 6-3
встановлюється виключно: колишнім
в’язням концентраційних таборів,
гетто та інших місць примусового
тримання в період Великої Вітчизняної
війни та Другої світової війни; особам,
які були насильно вивезені на
примусові роботи на територію
Німеччини або її союзників, що
перебували у стані війни з колишнім
Союзом РСР, або на території окупованих
Німеччиною інших держав; дітям
партизанів, підпільників, інших
учасників боротьби з
націонал-соціалістським режимом у тилу
ворога, яких у зв'язку з патріотичною
діяльністю їх батьків було піддано
репресіям, фізичним розправам,
гонінням.

Повідомлено, що УПСЗН зроблені запити
до Служби безпеки України Запорізької
області та служби розшуку
Національного Комітету Товариства
Червоного Хреста України з питання
підтвердження - до якого типу
відноситься табір «Дойхенберг», в
якому перебувала її сім'я. У разі
надходження будь-якої інформації до
управління їй буде додатково
повідомлено.

Як вбачається з матеріалів справи,
УПСЗН було отримано листа від
Товариства Червоного Хреста Австрії
від 23.074.2013р. № 46652/13 (а.с. 25), в якому
повідомляється, що табір «Дойхендорф»
був один з багатьох барачних таборів
для військовополонених і примусових
робітників, які працювали на
підприємстві «Бьолер».

Згідно довідки Управління служби
безпеки України від 24.11.2000р. № 7/10-Б-5812,
матір позивачки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
була насильно вивезена 10.11.1943р. на
примусові роботи до Австрії (м.
Кафенберг), де з грудня 1943 по травень 1945
року працювала на кухні у таборі для
руських робочих. Звільнена в травні
1945р. Повернулася із сином ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та донькою – ОСОБА_6, 1945р.н.

Згідно повідомлення міської общини
Капфенберг (Муніципальна служба) від
03.02.2000р. ОСОБА_4 була зареєстрована та
проживала у м. Капфенбергу з 15.07.1944р. по
05.07.1945р. постійно. З нею проживало двоє
дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася в
Росії, який 01.10.1944р. помер у м.
Капфенбергу та Віктор, ІНФОРМАЦІЯ_4
народився в Росії та 05.07.1945р. виїхав
разом із матір’ю.

Рішенням Гірницького районного суду м.
Макіївки від 21.02.2000р. за заявою ОСОБА_1
внесені зміни до актового запису про
народження щодо дати та місця
народження, а саме, дату народження
30.05.1945р. змінено на 30.04.1945р., а місце
народження «м. Макіївка» змінено на «м.
Капфенберг, Австрія». У даній справі
судом встановлено, що ОСОБА_1
народилася 30.04.1945р. у м. Капфенберг,
Австрія, оскільки її мати на той час
проживала та була зареєстрована у м.
Капфенберг у таборі Дойхендорф. Батько
був різноробочим фірми «Белер».

У судовому засіданні у якості свідка
була допитана ОСОБА_7, яка надала
свідчення про те, що вона має статус
учасника бойових дій. Позивачка ОСОБА_8
є її племінницею (донькою її рідної
сестри ОСОБА_4Є.). Їй відомо, що вона
народилася у Австрії, оскільки її матір
було відправлено у 1943р. туди на
примусові роботи разом з двома дітьми
– ОСОБА_8 та ОСОБА_8. Валентин помер у
Австрії. У 1945р. ОСОБА_4 повернулася
додому із ОСОБА_8 та ОСОБА_8, якій було 8
місяців. Чи булати позивача ОСОБА_4 на
примусових робота їй не відомо. У
грудні 1945р. повернувся з фронту її
батько ОСОБА_9 Разом із позивачкою вона
намагалася оформити статус жертви
нацистських репресій, але їй було
відмовлено.

У судовому засіданні у також якості
свідка була допитана ОСОБА_10, яка
надала свідчення про те, що позивачка
ОСОБА_8 є її знайомою. Разом із
позивачкою вона намагалася оформити
статус жертви нацистських репресій,
але їй було відмовлено. Зі слів ОСОБА_8
їй відомо, що вона народилася у
Німеччині, де її мати перебувала на
примусових роботах.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1
Закону України «Про жертви нацистських
переслідувань» від 23.03.2000р. № 1584-III для
цілей цього Закону вживаються такі
терміни і поняття:

- жертви нацистських
переслідувань - особи, які в роки
Великої Вітчизняної війни та Другої
світової війни постраждали від
нацистських переслідувань з мотивів
політичного, національного і
релігійного характеру, ворожого
ставлення до націонал-соціалізму;

- нацистські переслідування -
злочинне позбавлення Німеччиною в роки
Великої Вітчизняної війни та Другої
світової війни волі мирного населення
на тимчасово окупованій території
України або за її межами шляхом
ув'язнення його у концентраційних
таборах, гетто, інших місцях
примусового тримання, а також насильне
вивезення мирного населення на
примусові роботи на територію
Німеччини або її союзників, що
перебували у стані війни з колишнім
Союзом РСР, або на території окупованих
ними інших держав;

- концентраційний табір -
місце превентивного ув'язнення людей з
мотивів політичного, національного та
релігійного характеру за рішенням
державної таємної поліції - гестапо,
без слідства і суду, без встановлення
терміну, з особливо жорстоким режимом
тримання (ізоляції), і з метою
поступового знищення в'язнів
непосильною каторжною працею, голодом,
екзекуціями, тортурами, вбивствами і
стратами, підпорядковане інспекції
концентраційних таборів ОСОБА_11 з
характерними ознаками:

- повна ізоляція в'язнів від
зовнішнього світу, що забезпечується
комплексом споруд, обнесених системою
дротяних огорож під високою
електричною напругою, встановленням
вогневих точок на охоронних вежах і в
наземних дзотах по периметру огорожі, а
також системою зовнішніх постів, що
виключає можливість проникнення до
табору іззовні;

- реєстрація ув'язнених та
запровадження спеціального одягу і
системи розпізнавальних знаків і
номерів;

- охорона військами СС;

- використання праці ув'язнених
головною службою господарського
управління СС;

- незастосування превентивного
ув'язнення, що здійснювалося державною
таємною поліцією - гестапо як покарання
або заміна тюремного ув'язнення;

гетто - частина території населеного
пункту, виділена для примусового
тримання осіб єврейської
національності з метою їх ізоляції та
подальшого знищення;

інші місця примусового тримання та
місця примусових робіт:

- виправно-трудовий табір - місце
ув'язнення громадян на визначений
термін за ухилення від трудової
повинності, з подальшим направленням
на попереднє місце роботи або до
концтабору, підпорядкований
комендатурі СД та поліції безпеки, з
особливо жорстоким режимом тримання;

- табір примусової праці для осіб
єврейської національності - місце
ув'язнення осіб єврейської
національності з метою їх використання
на важких роботах, перетворений із
гетто або новостворений з вивезенням
працездатних євреїв із гетто,
підпорядкований керівництву поліції
та СС;

- табори знищення, створені з метою
проведення екзекуцій в стаціонарних
приміщеннях, та місця масових страт
мирного населення;

- гестапівські тюрми - місця ув'язнення
і тримання з політичних мотивів із
застосуванням до ув'язнених
насильницьких дій виняткової
жорстокості, включаючи катування і
вбивства;

- медичні та дитячі заклади, в яких
насильно утримувалися особи-донори,
особи, над якими проводилися злочинні
медичні експерименти, та особи,
відібрані для онімечування;

- створені в місцях активних
антифашистських дій табори для
заручників, які підлягали масовому
фізичному знищенню;

- пересувні загони (команди) з числа
мирного населення, які
використовувались окупантами для
власного захисту під час проведення
військових операцій або робіт з
розміновування;

- карантинні інфекційні табори,
створені нацистами на передньому краї
оборони для розповсюдження
інфекційних хвороб серед мирного
населення та військ ОСОБА_12;

- табори для членів сімей офіцерів
ОСОБА_12.

Відповідно до ст. 4 Даного Закону,
особами, які належать до числа жертв
нацистських переслідувань, є, зокрема,
діти, які народилися в місцях
примусового тримання їх батьків та в
місцях відбування батьками примусових
робіт.

До жертв нацистських переслідувань
належать також особи, які у роки
Великої Вітчизняної війни та Другої
світової війни були насильно вивезені
з території інших держав, що після 1944
року увійшли до складу колишнього
Союзу РСР, а також особи, які після
звільнення з концентраційних таборів,
гетто, інших місць примусового
тримання та місць примусових робіт
були переселені на територію України.

Згідно зі ст. 5 Закон жертвам
нацистських переслідувань видаються
відповідні посвідчення замість раніше
виданого посвідчення ветерана війни.
Зразок посвідчення, порядок
виготовлення і видачі посвідчень
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

Так, Порядок виготовлення та видачі
посвідчень, листів талонів на право
одержання пільгових проїзних
документів (квитків) жертвам
нацистських переслідувань,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 27.09.2000р. № 1467.

Згідно із п. 2. даної Постанови
посвідчення видаються особам, які
відповідно до Закону України "Про
жертви нацистських переслідувань"
визнані такими, що належать до числа
жертв нацистських переслідувань на
підставі певних документів, зокрема,
довідки, виданої органами служби
безпеки, державними архівами, архівами
МВС, Міноборони, архівними установами
інших держав.

В окремих випадках посвідчення можуть
видаватися також на підставі
документів, які містять необхідні
відомості про факт нацистських
переслідувань.

Відповідно до п.п. 3, 4 Постанови замість
оригіналу документа, який підтверджує
факт нацистських переслідувань, до
розгляду приймаються копії цих
документів, засвідчених у
встановленому порядку.

У разі відсутності документів про факт
нацистських переслідувань факт і
період перебування в місцях
примусового тримання встановлюються в
судовому порядку.

Таким чином, для отримання посвідчення
жертви нацистських переслідувань,
особа повинна надати документ, що
підтверджує факт нацистських
переслідувань.

В довідці СБУ у Донецькій області від
24.11.2000р. вказано, що мати позивачки
ОСОБА_4 була насильно вивезена 10.11.1943р.
на примусові роботи до Австрії (м.
Кафенберг), де з грудня 1943 по травень 1945
року працювала на кухні у таборі для
руських робочих. Тобто, у даній довідці
не зазначено, що табір для руських
робочих був місцем примусового
тримання або місцем примусових робіт.
Той факт, що у довідці вказано, що
ОСОБА_4 була насильно вивезена 10.11.1943р.
на примусові роботи до Австрії (м.
Кафенберг) не є свідченням, що саме цей
табір для руських робочих був місцем
примусового тримання або місцем
примусових робіт.

До того ж, згідно листа Товариства
Червоного Хреста Австрії від 23.074.2013р. №
46652/13 табір «Дойхендорф» був один з
багатьох барачних таборів для
військовополонених і примусових
робітників, які працювали на
підприємстві «Бьолер». Тобто, табір
«Дойхендорф» був барачним табором. У
даному листі не вказано, що це був табір
примусового тримання або місцем
відбування примусових робіт.

Факт нацистських переслідувань факт і
період перебування в місцях
примусового тримання батьків не
встановлювався позивачем у судовому
порядку.

Суд звертає увагу позивача на те, що
рішення Гірницького районного суду м.
Макіївки від 21.02.2000р., на яке вона
посилається як на таке, що дає їй право
на отримання статусу жертви
нацистських репресій, не підтверджує
факт нацистських переслідувань факт і
період перебування в місцях
примусового тримання батьків, оскільки
даним рішенням лише внесені зміни до
актового запису про народження щодо
дати та місця народження.

Суд не приймає посилання позивача на
те, що підтвердженням її статусу жертви
нацистських репресій є виплата їй
Донецьким обласним відділенням
Австрійського фонду
«Взаємопорозуміння і примирення» суми
200 євро платіжним дорученням від
18.05.2005р. № 010-11, оскільки дана виплата є
добровільною, її обов’язковість не
передбачена законом і не може бути за
Законом України «Про жертви
нацистських переслідувань»
підтвердженням статусу жертви
нацистських репресій.

Суд критично відноситься до свідчень
ОСОБА_7 та ОСОБА_13, оскільки відповідно
до ч. 1 ст. 77 КАС України показаннями
свідка є повідомлення про відомі йому
обставини, які мають значення для
справи.

Разом із тим, допитані свідки не
показали суду на ту обставину, що мати
позивачки ОСОБА_4 дійсно перебувала у
Австрії на примусових робота, зокрема,
свідок ОСОБА_7 показала, що їй про це
нічого не відомо.

Суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 4
ст. 70 КАС України належними є докази,
які містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування.

Обставина приналежності особи до числа
жертв нацистських переслідувань може
підтверджуватися лише певними
документами, перелік яких визначений
Порядком виготовлення та видачі
посвідчень, листів талонів на право
одержання пільгових проїзних
документів (квитків) жертвам
нацистських переслідувань,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 27.09.2000р. № 1467, або
встановлюватися в судовому порядку.

Тому показання свідків не є належним
доказом приналежності позивачки до
числа жертв нацистських переслідувань,
оскільки не містять інформацію щодо
предмету доказування.

Що стосується вимог позивача про
нарахування і виплати щороку разової
грошової допомоги до 5-го травня у сумі
п’яти мінімальних пенсій за віком,
надання пільг на проїзд, суд зазначає
наступне.

Частина 2 ст. 6-1 Закону України "Про
жертви нацистських переслідувань",
згідно якої особам, зазначеним у цій
статті, пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання, що виплачується
замість пенсії, підвищується на 150
відсотків мінімальної пенсії за віком,
діяла у період з 01.01.2006р. по 23.03.2009р. (до
внесення змін Законом України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
р. № 107-VI).

Дані зміни, внесені підпунктом "б"
підпункту 1 пункту 21 розділу II Закону
України від 28.12.2007 р. N 107-VI, визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними), згідно з
Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008).

З 27.07.2010р. редакція ч. 2 ст. 6-1 Закону
України "Про жертви нацистських
переслідувань" діє у наступній
редакції: особам, зазначеним у цій
статті, пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 25
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність
(зміни внесені Законом України «Про
внесення змін до Закону України "Про
жертви нацистських переслідувань" щодо
віку неповнолітніх в'язнів та розміру
підвищення пенсії» від 01.07.2010 р. N 2408-VI.

Тобто, на даний час дана норма не діє.

Частина 3 ст. 6-1 Закону України "Про
жертви нацистських переслідувань",
згідно якої особам, зазначеним у цій
статті, щороку до 5 травня виплачується
разова грошова допомога в розмірі п'яти
мінімальних пенсій за віком (з
урахуванням того, що зміни, внесені
підпунктом "б" підпункту 1 пункту 21
розділу II Закону України від 28.12.2007 р. N
107-VI стосовно того, що допомога до 5
травня виплачується разова грошова
допомога у розмірі, який визначається
Кабінетом Міністрів України в межах
бюджетних призначень, встановлених
законом про Державний бюджет України»
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), згідно з Рішенням
Конституційного Суду України від 22.05.2008
р. N 10-рп/2008) діє у первинній редакції.

Відповідно до п. 16 ч. 2 ст. 6-2 Закону
України "Про жертви нацистських
переслідувань", колишнім в'язням
концентраційних таборів, гетто та
інших місць примусового тримання в
період Великої Вітчизняної війни та
Другої світової війни; особам, які були
насильно вивезені на примусові роботи
на територію Німеччини або її
союзників, що перебували у стані війни
з колишнім Союзом РСР, або на території
окупованих Німеччиною інших держав,
надається пільга на безоплатний проїзд
один раз на два роки (туди та назад)
залізничним, водним, повітряним або
міжміським автомобільним транспортом
незалежно від наявності залізничного
сполучення або проїзд один раз на рік
(туди та назад) зазначеними видами
транспорту з 50-відсотковою знижкою.

Суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 2 КАС
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства.

Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено
право на судовий захист. Так, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

З наведених норм випливає, що до
компетенції адміністративного суду
входить розгляд саме спорів, які
виникають з приводу реалізації владних
управлінських функцій суб’єктом
власних повноважень.

Позивач зверталася до УПСЗН із заявою
про встановлення статусу нацистських
репресій, а не з вимогами щодо виплати
їй гарантій та пільг. На даний момент
посвідчення жертви нацистських
переслідувань вона не отримала.

Виходячи з норм ст.ст. 5, 6, 6-1, 6-2 Закону
України "Про жертви нацистських
переслідувань", гарантії жертвам
нацистських переслідувань
встановлюються та виплачуються лише
особам, які мають посвідчення жертви
нацистських переслідувань.

Отже, на даний час між позивачем та
УПСЗН не виник спір з приводу відмови у
наданні гарантій та будь-яких пільг.
Тому її вимоги про встановлення і
виплату гарантій та пільг є
передчасними. Оскільки у позивача
відсутнє порушене право, це, як
наслідок, виключає предмет судового
захисту та відмову в задоволенні
позову.

Керуючись статтями 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51,
56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110, 122-143, 151-154, 158,
162, 163, 167, 185-186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального
захисту населення Гірницької районної
адміністрації Макіївської міської
ради, третя особа – начальник
Управління праці та соціального
захисту населення Гірницької районної
адміністрації Макіївської міської
ради ОСОБА_2, про визнання протиправною
бездіяльності Управління праці та
соціального захисту населення
Гірницької районної адміністрації
Макіївської міської ради щодо заміни
посвідчення учасника бойових дій на
посвідчення жертв нацизму та
нарахування і виплати щороку разової
грошової допомоги до 5-го травня у сумі
п’яти мінімальних пенсій за віком,
встановленої ч. 1 с. 28 Закону України
«Про загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування»; зобов’язання
здійснити заміну раніше виданого
посвідчення учасника бойових дій, яке
втратило чинність 01.01.2006р., на
посвідчення жертв нацизму;
зобов’язання здійснити як дитині,
народженій в місті примусового
тримання батьків, відповідно до ст. 6
Закону України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
соціального захисту жертв нацистських
переслідувань» від 16.12.2004р. № 2256-IV,
виплату до 5-го травня щороку разової
грошової допомоги у сумі п’яти
мінімальних пенсій за віком за період з
2010р. – 2012р., починаючи з 01.01.2013р. з
урахуванням фактично отриманих сум та
інші пільги – пільговий проїзд,
підвищення до пенсії щомісячно –
відмовити.

Вступна та резолютивна частини
постанови прийняті у нарадчій кімнаті
та проголошені у судовому засіданні 9
серпня 2013 року. Повний текст постанови
виготовлений 14 серпня 2013 року.

У разі подання апеляційної скарги,
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили постановою
за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення.

Суддя
О.С. Наумова