Справа № 432/8289/13-а
Суддя: Шаргаровська В. І.
Дата ухвалення: 2013-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 432/8289/13-а
Провадження №2-а/432/38/2014
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2013 р.

Суддя Стахановського міського
суд Луганської області ОСОБА_1,

розглянувши в порядку скороченого
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2, в
інтересах якого діє ОСОБА_3, до
управління Пенсійного Фонду України в
м. Стаханові Луганської області про
визнання неправомірними рішення
суб’єкта владних повноважень, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до
Стахановського міського суду
Луганської області із позовом до
відповідача про визнання рішення
суб’єкта владних повноважень
неправомірними.

В обґрунтування заявлених вимог
представник позивача зазначив, що
позивач є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
1 категорії і інвалідом 2 групи. На
підставі постанови Стахановського
міського суду Луганської області від
01.06.2007 р. позивачу було проведено
перерахунок пенсії. З 01.01.2012 р.
відповідач провів перерахунок пенсії
позивачу на підставі Постанови
Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 р.
Позивач звернувся до відповідача із
заявою про перерахунок пенсії на
підставі законодавства України, але
отримав відмову. Просить суд визнати
неправомірними рішення та дії
відповідача у зв’язку з відмовою у
перерахунку пенсії, додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров’ю в
розмірах, встановлених Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»;
зобов’язати відповідача провести
перерахунок пенсії позивача у розмірі
8-ми мінімальних пенсій за віком,
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров’ю в розмірі 75% мінімальної
пенсії за віком, обчислених із розміру
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність встановленого
Законом на відповідний період часу – з
01.11.2013 р.

Представником відповідача надані
письмові заперечення на позов, згідно з
якими позовні вимоги не визнаються у
повному обсязі. В обґрунтування
зазначено, представник відповідача
зазначив, що позивач є ліквідатором
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
1-ї категорії, інвалідом 2 групи.
Відповідно до Постанови КМУ № 1210 від
23.11.2011р. відповідачу було проведено
перерахунок пенсії. Дії відповідача є
правомірними. В задоволенні позову
просить відмовити.

Дослідивши доводи сторін, перевіривши
їх доказами, судом встановлено
наступні обставини справи та
відповідні ним правовідносини:

ОСОБА_2 є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
1 категорії, інвалідом 2 групи, що
підтверджено копією посвідчення серії
А № 007431 від 23.10.1997 р. та копією довідки
МСЕК серії МСЕ № 0016381 від 27.102013 р. (а.с.
5-6), які суд оцінює як допустимі і кладе
в основу постанови в якості письмових
доказів, оскільки оригінали зазначених
документів видано уповноваженими
державними установами і оформлено у
відповідності до вимог діючого
законодавства. Зазначений факт також
визнається і відповідачем.

Відповідно до Постанови
Стахановського міського суду
Луганської області від 01.06.2007 р. ОСОБА_2
відповідачем виплачувалася пенсія на
підставі Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", що підтверджено копією
постанови Стахановського міського
суду Луганської області від 01.06.2007 р.
(а.с.7), яка у встановленому законом
порядку набрала чинності.

Згідно зі ст. 46 Конституції України
громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в
інших випадках, передбачених законом.

У Рішенні від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011
Конституційний Суд України зазначив,
що розміри соціальних виплат залежать
від соціально – економічних
можливостей держави.

Такий принцип закладений, зокрема, в
Загальній декларації прав людини 1948 р.,
згідно з якою кожна людина, як член
суспільства, має право на соціальне
забезпечення та на здійснення
необхідних для підтримання її гідності
та для вільного розвитку її
особистості прав у економічній,
соціальній і культурній галузях за
допомогою національних зусиль і
міжнародного співробітництва та
відповідно до структури і ресурсів
кожної держави.

Європейський суд з прав людини у
рішенні від 09.10.1979 р. у справі «Єйрі
проти Ірландії» також констатував, що
здійснення соціально – економічних
прав людини значною мірою залежить від
становища в державах, особливо
фінансового. Такі положення
поширюються й на питання допустимості
зменшення соціальних виплат, про що
зазначено в рішенні цього суду у справі
«Кйартан Асмудсон проти Ісландії» від
12.10.2004 р.

Таким чином, соціальний захист
державою осіб, які мають право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом, як
зазначено в Рішенні Конституційного
Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 р.,
охоплює комплекс заходів, які здійснює
держава в межах її соціально –
економічних можливостей.

Абзацем 5 пункту 2 Постанови Пленуму
Вищого Адміністративного Суду України
№ 4 від 16.03.2012 р. "" Про судову практику
вирішення адміністративними судами
спорів, що виникають у зв'язку із
застосуванням статей 39,48, 50,52,54 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської кабастрофи"
передбачено, що судам варто врахувати
Рішення Конституційного Суду України
від 25.01.2012 р. № 3-рп/2012, яким дано
тлумачення, що нормативно – правові
акти Кабінету Міністрів України під
час вирішення справ про соціальний
захист підлягають застосуванню тоді,
коли вони видані у межах його
компетенції на основі і на виконання
Бюджетного кодексу України, закону про
Державний бюджет України на
відповідний рік та інших законів
України.

Законом України «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік» від 14.06.2011 р.,
встановлено, що у 2011 році норми і
положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік, та
прийнятої на виконання цього Закону
Кабінетом Міністрів України Постанови
від 06.07.2011 р. № 745 «Про встановлення
деяких розмірів виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», яка набрала
чинності 23.07.2011 р.

З 01.01.2012 р. виплата пенсії по
інвалідності в розмірі відшкодування
фактичних збитків особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи провадиться згідно
постанови Кабінету Міністрів України
№ 1210 від 23.11.2011 р. Цією постановою
передбачено, що мінімальний розмір
пенсії для учасників ліквідації аварії
на Чорнобильській АЕС – інвалідів ІІ
групи, становить 160% прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність; щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров’ю,
відповідно до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» учасникам
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що
належать до 1 категорії, виплачуються у
розмірі 40%.

Згідно з п.12 Порядку в будь – якому разі
розмір пенсійної виплати (з
урахуванням надбавок, підвищень,
додаткових пенсій цільової грошової
допомоги, сум індексації та інших
доплат до пенсії, встановлених
законодавством, крім пенсій за
особливі заслуги) у інвалідів ІІ групи
– учасників ліквідації наслідків
аварії на ЧАЕС, щодо яких встановлено
причинний зв’язок з Чорнобильською
катастрофою, не може бути меншою 255%
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

В судовому засіданні встановлено, що з
01.01.2012 р. відповідачем проведено
перерахунок пенсії позивача, що
співвідноситься з вимогами Постанови
Кабінету Міністрів України № 1210 від
23.11.2011 р.

У Рішенні від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004
Конституційний Суд України зазначив,
що верховенство права – це панування
права в суспільстві . Верховенство
права вимагає від держави його
втілення у правотворчу та
правозастосовну діяльність, зокрема у
закони, які за своїм змістом мають бути
проникнуті передусім ідеями
соціальної справедливості, свободи,
рівності тощо.

Одним із елементів верховенства права,
як зазначає Конституційний Суд України
в Рішенні № 3-рп/2012 від 25.01.2012 р., є
принцип пропорційності, який у сфері
соціального захисту означає, зокрема,
що заходи, передбачені в нормативно –
правових актах, повинні спрямовуватися
на досягнення легітимної мети та мають
бути співмірними з нею.

У Рішенні від 27.11.2008 р. № 26-рп/2008 у справі
про збалансованість бюджету
Конституційний Суд України зазначив,
що положення ч.3 ст. 95 Конституції
України стосовно прагнення держави до
збалансованості бюджету України у
системному зв’язку з положеннями ч.2
цієї статті, ст. 46 Конституції України
треба розуміти як намагання держави
при визначенні законом про Державний
бюджет України доходів і видатків та
прийнятті законів, інших нормативно –
правових актів, які можуть вплинути на
доходу і видаткову частини бюджету,
дотримуватися рівномірного
співвідношення між ними та її
обов’язок на засадах справедливого,
неупередженого розподілу суспільного
багатства між громадянами враховувати
загальносуспільні потреби,
необхідність забезпечення прав і
свобод людини та гідних умов її життя.

Відповідно до правової позиції
Конституційного Суду України,
викладеної в Рішенні від 26.12.2011 р. №
20-рп/2011, передбачені законами соціально
– економічні права не є абсолютними.
Механізм реалізації цих прав може бути
змінений державою, зокрема через
неможливість їх фінансового
забезпечення шляхом пропорційного
перерозподілу коштів з метою
збереження балансу інтересів усього
суспільства.

Отже, Конституційний Суд України в
Рішенні № 3-рп/2012 від 25.01.2012 р. зазначає,
що зміна механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги повинна
відбуватися відповідно до критеріїв
пропорційності і справедливості і є
конституційно допустимою до тих меж, за
якими ставиться під сумнів власне
сутність змісту права на соціальний
захист.

Таким чином, в аспекті положення ст. 1,
ч.1, 3 ст. 95 Конституції України в
системному зв’язку з положеннями ст.3,
ч.1 ст. 17, ч.3 ст. 22 та ст. 46 Конституції
України треба розуміти так, що однією з
ознак України як соціальної держави є
забезпечення загальносуспільних
потреб у сфері соціального захисту за
рахунок коштів Державного бюджету
України виходячи з фінансових
можливостей держави, яка зобов’язана
справедливо і неупереджено
розподіляти суспільне багатство між
громадянами і територіальними
громадами та прагнути до
збалансованості бюджету України. При
цьому рівень державних гарантій права
на соціальний захист має відповідати
Конституції України, а мета і засоби
зміни механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги –
принципам пропорційності і
справедливості.

Кабінет Міністрів України є вищим
органом у системі виконавчої влади,
який розробляє проект закону про
Державний бюджет України на певний рік
і подає його до Верховної Ради України,
забезпечує виконання зазначеного
бюджету і звітує перед Верховною Радою
України про його виконання. Ефективне
здійснення Кабінетом Міністрів
України цих повноважень є основою для
вжиття ним заходів щодо забезпечення
прав і свобод людини і громадянина,
проведення політики у сфері
соціального захисту, фінансової та
податкової політики. Така політика
базується на передбачених у
законодавстві державних соціальних
стандартах та державних соціальних
гарантіях.

Таким чином, державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії можуть бути визначені як
законами України, так і іншими
нормативно – правовими актами
Кабінету Міністрів України.

Виходячи з того, що надання Верховною
Радою України права Кабінету Міністрів
України встановлювати у випадках,
передбачених законом, порядок та
розміри соціальних виплат та допомоги,
які фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України,
пов’язуються з його функціями з
приводу регулювання порядку та розміру
соціальних виплат та допомоги, які
фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України відповідно
до Конституції України.

Отже нормативно – правові акти
Кабінету Міністрів України, якими
регулюються бюджетні відносини,
зокрема питання соціального захисту за
рахунок коштів Державного бюджету
України, є складовою бюджетного
законодавства і суди загальної
юрисдикції України, відповідно до
положень Рішення Конституційного Суду
України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 р., під час
вирішення справ щодо соціального
захисту прав громадян повинні
застосовувати нормативно – правові
акти Кабінету Міністрів України,
прийняті на підставі і на виконання
Бюджетного кодексу України, інших
законів України, в тому числі закону
про державний бюджет України на
відповідний рік.

Як зазначено вище відповідачем з 01.01.2012
р. проведено перерахунок позивачу
пенсії у строгій відповідності до
положень Постанови Кабінету Міністрів
України № 1210 від23.11.2011 р., прийнятою в
межах компетенції Кабінету Міністрів
України і на виконання Закону України
«Про Держаний бюджет України на 2012 р.»,
отже дії відповідача є законними.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку, що вимоги позивача,
заявлені в позові, не ґрунтуються на
законі і задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що відповідно до положень
п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий
збір» позивач звільнений від сплати
судового збору під час звернення до
суду на законодавчому рівні, судові
витрати слід віднести за рахунок
держави.

Керуючись ст. 46 Конституції України;
Загальною декларацією прав людини 1948
р.; Рішеннями Конституційного Суду
України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., № 26-рп/2008
від 27.11.2008 р., № 20-рп/2011 від 26.12.2011 р., №
3-рп/2012 від 25.01.2012 о.; рішеннями
Європейського суду з прав людини по
справам «Єйрі проти Ірландії» від
09.10.1979 р та «Кйартан Асмудсон проти
Ісландії» від 12.10.2004 р.; п.4 Прикінцевих
положень Закону України «Про державний
бюджет України на 2012 р.»; Постановою
Кабінету Міністрів України № 1210 від
23.11.2011 р.; авбз 5 ч.2 Постанови Пленуму
Вищого Адміністративного Суду України
№ 4 від 16.03.2012 р. "Про судову практику
вирішення адміністративними судами
спорів, що виникають у зв'язку із
застосуванням статей 39, 48, 50, 52, 54 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"; п.9 ч.1 ст. 5
Закону України «Про судовий збір»;
ст.ст. 2, 7, 18, 69, 158- 163, 183-2, 185-186 Кодексу
адміністративного судочинства України
,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, в
інтересах якого діє ОСОБА_3, відмовити у
повному обсязі.

Судові витрати віднести за рахунок
держави.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку на апеляційне
оскарження, якщо апеляційну скаргу
подано не було. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Постанова може бути оскаржена шляхом
подання протягом 10 днів, з дня
отримання її копії, апеляційної скарги
до Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Стахановський міський суд Луганської
області.

Суддя

Шаргаровська В.І.