Справа № 805/14085/13-а
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2014-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Зінченко О.В.
Суддя-доповідач - Шишов О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2014 року
справа №805/14085/13-а
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: Шишова О.О., Сіваченка І.В.,
Васильєвої І.В., розглянувши в порядку
письмового провадження апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 21
листопада 2013 року у справі № 805/14085/13-а
за позовом ОСОБА_2 до Жовтневої
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Маріуполя Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області про визнання незаконним дій,
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 до Жовтневої
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Маріуполя Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області про визнання незаконними дії
при подачі заяви до виконавчої служби
про відкриття виконавчого провадження
про стягнення штрафу, зобов'язання
відповідача відізвати вказану заяву.

З рішенням суду першої інстанції не
погодився позивач та звернувся з
апеляційною скаргою у якій вказав, що
рішення суду першої інстанції прийнято
з порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зазначив, що
спірна постанова від 28 березня 2013 року
не набрала законної сили, у зв'язку з
тим, що була своєчасно оскаржена до
вищестоящого державного податкового
органу та згодом до Жовтневого
районного суду м. Маріуполя, де й на
теперішній час проводиться судовий
розгляд адміністративної справи про
скасування постанови по справі про
адміністративне правопорушення від 28
березня 2013 року за позовом ОСОБА_2,
повернутого з апеляційної інстанції.
Зокрема, ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
по адміністративній справі №263/4915/13-а
від 05 липня 2013 року його апеляційну
скаргу на ухвалу Жовтневого районного
суду м.Маріуполя Донецької області від
15 травня 2013 року задоволено в повному
обсязі, а ухвалу Жовтневого районного
суду м.Маріуполя Донецької області про
залишення без розгляду позовної заяви
за пропущений десятиденний строк
звернення до адміністративного суду з
позовом, передбачений частиною 2 статті
181 КАС України, скасовано. Позивач
вважає, що Жовтнева об'єднана державна
податкова інспекція м. Маріуполя не
мала права подавати до виконавчої
служби заяву про стягнення штрафу,
оскільки згадана постанова не набрала
чинності. Просив скасувати постанову
суду першої інстанції та прийняти нову,
якою задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Сторони у судове засідання не прибули,
хоча були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового
засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.
197 КАС України суд апеляційної
інстанції розглянув справу у
відсутність осіб, які не з'явились.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила
наступне.

Позивач - ОСОБА_2, 1953 року народження,
зареєстрований в якості суб'єкта
підприємницької діяльності 08 червня 2000
року, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1,
перебуває на обліку як платник
податків в Жовтневій міжрайонній
державній податковій інспекції м.
Маріуполя Головного управління
Міндоходів у Донецькій області (арк.
справи 4).

Відповідач - Жовтнева об'єднана
державна податкова інспекція м.
Маріуполя Головного управління
Міндоходів у Донецькій області (далі -
Жовтнева ОДПІ), у розумінні Кодексу
адміністративного судочинства України
в даних правовідносинах є суб'єктом
владних повноважень.

Встановлено та підтверджується
матеріалами адміністративної справи, 18
березня 2013 року Жовтневою міжрайонною
державною податковою інспекцією м.
Маріуполя Донецької області Державної
податкової служби на підставі
підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, в
порядку визначеному пунктом 76.1 статті
76 Податкового кодексу України
проведена камеральна перевірка з
питання своєчасності надання
декларації про майновий стан і доходи
за 2012 рік ФО-П ОСОБА_2, за результатами
якої складено акт № 132/17-1/НОМЕР_1 (арк.
справи 21).

За висновками наведеного акту,
перевіркою встановлено порушення
позивачем підпункту 49.18.5 пункту 49.18
статті 49, пункту 177.5 статті 177
Податкового кодексу України та частини
6 пункту 6 статті 128 Господарського
кодексу України, в частині неподання
декларації про майновий стан і доходи
за 2012 рік.

Податковим органом за наслідками
наведеної перевірки складено протокол
№ 78/17-113 про адміністративне
правопорушення, передбачене частиною 1
статті 164-1 Кодексу України про
адміністративні правопорушення, серії
АА № 316169 від 18 березня 2013 року (арк.
справи 22).

За результатами розгляду протоколу №
78/17-113 про адміністративне
правопорушення серії АА № 316169 від 18
березня 2013 року заступником начальника
Жовтневої міжрайонної державної
податкової інспекції м. Маріуполя
Донецької області Турчиною С.О.
винесено постанову серії АА № 069065 від 28
березня 2013 року про накладення на
ОСОБА_2 адміністративного стягнення у
вигляді штрафу у сумі 51,00 грн. (арк.
справи 24).

Вказана постанова направлена
позивачеві листом № 6338/б/17-133-3 від 28
березня 2013 року з повідомленням про
вручення та отримана ним особисто 03
квітня 2013 року, про що свідчить підпис
на повідомленні (арк. справи 25). У
вказаному листі податковий орган
зобов'язував позивача сплатити штраф у
15-ти денний термін з дня отримання
постанови.

Позивач не погоджуючись з наведеною
постановою, 04 квітня 2013 року оскаржив
її в адміністративному порядку до
Державної податкової служби у
Донецькій області. Згідно рішення
Державної податкової служби у
Донецькій області про результати
розгляду скарги від 15 квітня 2013 року №
36121-10/10-212-6, скарга позивача залишена без
задоволення, а постанова про
накладення адміністративного
стягнення від 28 березня 2013 року - без
змін (31-34).

19 квітня 2013 року податковим органом,
після отримання означеного вище
рішення Державної податкової служби у
Донецькій області від 15 квітня 2013 року,
направлено до Жовтневого відділу
державної виконавчої служби
Маріупольського міського управління
юстиції супровідним листом № 8420
постанову серії АА № 069065 від 28 березня
2013 року для відкриття виконавчого
провадження та стягнення з ОСОБА_2
штрафу у розмірі 51,00 грн. за вказаною
постановою (арк. справи 28).

Постановою Жовтневого відділу
державної виконавчої служби
Маріупольського міського управління
юстиції від 22 травня 2013 року на
підставі постанови № 069065 від 28 березня
2013 року відкрито виконавче провадження
№ 38080298 про стягнення з ОСОБА_2 51,00 грн.
(арк. справи 5).

Спірною обставиною між сторонами є
обґрунтованість дій відповідача при
направленні заяви до виконавчої служби
про відкриття виконавчого провадження
про стягнення штрафу з позивача за
постановою № 069065 від 28 березня 2013 року
в сумі 51,00 грн. та пов'язані із цим
відносини. Стосовно цього суд першої
інстанції зазначив наступне.

Відповідно до статті 291 Кодексу України
про адміністративні правопорушення,
постанова адміністративного органу
(посадової особи) у справі про
адміністративне правопорушення
набирає законної сили після закінчення
строку оскарження (внесення подання
прокурора) цієї постанови, за винятком
постанов про застосування стягнення,
передбаченого статтею 26 цього Кодексу,
а також у випадках накладення штрафу,
що стягується на місці вчинення
адміністративного правопорушення.

Однак, частиною 1 статті 307 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення передбачено, що штраф
має бути сплачений порушником не
пізніш як через п'ятнадцять днів з дня
вручення йому постанови про накладення
штрафу, а в разі оскарження або
внесення на неї подання прокурора
такої постанови - не пізніш як через
п'ятнадцять днів з дня повідомлення про
залишення скарги або подання без
задоволення.

Частиною 1 статті 308 Кодексу України про
адміністративні правопорушення
передбачено, у разі несплати
правопорушником штрафу у строк,
установлений частиною першою статті 307
цього Кодексу, постанова про
накладення штрафу надсилається для
примусового виконання до відділу
державної виконавчої служби за місцем
проживання порушника, роботи або за
місцезнаходженням його майна в
порядку, встановленому законом.

Отже, із зазначених норм вбачається, що
постанова про накладення штрафу
надсилається для примусового
виконання до відділу державної
виконавчої служби за місцем проживання
порушника, роботи або за
місцезнаходженням його майна, лише у
разі не сплати порушником суми штрафу
через п'ятнадцять днів з дня вручення
йому постанови про накладення штрафу, а
в разі оскарження такої постанови - не
пізніш як через п'ятнадцять днів з дня
повідомлення про залишення скарги або
подання без задоволення.

Як вказувалось вище, позивачем
постанова від 28 березня 2013 року серії
АА № 069065 про накладення на нього
адміністративного стягнення у вигляді
штрафу оскаржувалася в
адміністративному порядку. Рішення
щодо залишення скарги ОСОБА_2 на
постанову по справі про
адміністративне правопорушення без
задоволення Державною податковою
службою у Донецькій області прийнято 15
квітня 2013 року. Втім, податковим
органом, відповідачем у справі,
всупереч статей 307-308 Кодексу України
про адміністративні правопорушення до
спливу п'ятнадцяти днів з дня прийняття
рішення про залишення скарги позивача
на означену постанову без задоволення,
вже 19 квітня 2013 року відповідною заявою
направлено її для примусового
виконання до відділу державної
виконавчої служби.

Водночас, надаючи юридичну оцінку
спірним правовідносинам стосовно
визнання незаконними дій відповідача
при направленні заяви до виконавчої
служби про відкриття виконавчого
провадження про стягнення штрафу з
позивача, суд першої інстанції виходив
з наступного.

Як вбачається з адміністративного
позову, позивач в обґрунтування
заявлених позовних вимог зауважував
про порушення означеними вище діями
податкового органу його прав, оскільки
такі дії призводять до того, що
виконавчою службою описується і
вилучається майно, а також вчиняються
інші незворотні дії.

За приписами статті 8 Конституції
України звернення до суду для захисту
конституційних прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується. Крім
того, статтею 55 Конституції України
встановлено, що кожному гарантується
право на оскарження в суді рішень, дій
чи бездіяльності органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, посадових чи службових
осіб. Відповідно до частини першої
статті 6 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 25 листопада 1997 року №
6-зп «Щодо офіційного тлумачення
частини другої статті 55 Конституції
України та статті 248-2 Цивільного
процесуального кодексу України»
частину другу статті 55 Конституції
України необхідно розуміти так, що
кожен громадянин України, іноземець,
особа без громадянства має гарантоване
державою право оскаржити в суді
загальної юрисдикції рішення, дії чи
бездіяльність будь-якого органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія
чи бездіяльність порушують їхні права
і свободи або перешкоджають здійсненню
цих прав і свобод, а тому потребують
правового захисту в суді. Тобто, умовою
для звернення особи до суду з позовом
щодо оскарження рішення, дії чи
бездіяльність будь-якого органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб є наявність у позивача
переконання в порушенні його прав або
свобод чи в існуванні перешкод у
здійсненні цих прав. Таким чином, якщо
особа вважає, що її суб'єктивне право у
певних правовідносинах не може бути
реалізованим належним чином, або на неї
протиправно поклали певний обов'язок,
така особа має право звернутися за
судовим захистом. У разі відповідного
звернення особи суд повинен розглянути
питання щодо наявності порушення
суб'єктивного права заявника у
конкретних правовідносинах і на
підставі цього розв'язати спір.

Викладені конституційні норми
кореспондуються з нормами Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідно до частини другої
статті 4 КАС України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 КАС
України справа адміністративної
юрисдикції - переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 17 КАС
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на правовідносини,
що виникають у зв'язку зі здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму. Водночас,
пунктом 8 частини 1 статті 3 КАС України
визначено, що позивач - це особа, на
захист прав, свобод та інтересів якої
подано адміністративний позов до
адміністративного суду, а також суб'єкт
владних повноважень, на виконання
повноважень якого подана позовна заява
до адміністративного суду. Отже,
судовому захисту в адміністративних
судах підлягають порушені права,
свободи та законні інтереси особи в
публічно-правових відносинах. При
цьому визначальним для вирішення
питання про обґрунтованість вимог
особи у розв'язанні публічно-правового
спору є встановлення факту порушення
відповідних прав, свобод чи інтересів
такої особи. У свою чергу, порушення
прав, свобод та інтересів особи наявне
тоді, коли сталися зміни стану
суб'єктивних прав та обов'язків особи,
тобто припинення чи неможливість
реалізації її права та/або виникнення
додаткового обов'язку в
публічно-правових відносинах.
Відповідні зміни або перешкоди можуть
бути створені протиправними рішеннями,
діями або бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень. Згідно з частиною
2 статті 17 КАС України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності.

Якщо відповідні рішення, дії чи
бездіяльність протиправно, на думку
особи, спричинили виникнення, зміни чи
припинення прав та обов'язків особи
(тобто є юридично значимими), особа може
порушити питання про визнання таких
рішень, дій чи бездіяльності в судовому
порядку. Таким чином, до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин,
вчинених ними при здійсненні владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень,
якщо позивач вважає, що цими рішеннями,
діями чи бездіяльністю його права чи
свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації або має місце інше
ущемлення прав чи свобод. При цьому
позивач на власний розсуд визначає, чи
порушені його права рішеннями, дією або
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень.

Реалізуючи передбачене статтею 55
Конституції України право на судовий
захист, звертаючись до суду, позивач
вказав у позові власне суб'єктивне
уявлення про порушене право,
охоронюваний інтерес та спосіб його
захисту. Вирішуючи спір, суд надає
об'єктивну оцінку наявності порушеного
права чи інтересу на момент звернення
до адміністративного суду, а також
визначає, чи відповідає обраний
позивачем спосіб захисту порушеного
права тим, що передбачені
законодавством, та чи забезпечить
такий спосіб відновлення порушеного
права позивача. Відсутність порушеного
права чи невідповідність обраного
позивачем способу його захисту
способам, визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Відповідно до частини 4 статті 70 КАС
України обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як вбачається з інформації про
виконавче провадження станом на 19
листопада 2013 року, що наявна у
матеріалах адміністративної справи,
виконавчою службою винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження
від 22 травня 2013 року ВП №38080298, але
будь-які інші дії з примусового
виконання постанови про накладення
адміністративного стягнення від 28
березня 2013 року не вчинялися (арк.
справи 44-45).

За таких обставин, суд першої інстанції
вважав, що дії податкового органу,
згідно яких направлена постанова про
вчинення адміністративного
правопорушення для примусового
виконання до відділу державної
виконавчої служби, не призвели до
порушення прав позивача, тобто
означені дії не створили, не змінили
права та обов'язки позивача у сфері
публічно-правових відносин.

Водночас, як свідчать матеріали
адміністративної справи, позивач також
13 травня 2013 року звернувся до
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
Донецької області із позовом до
Жовтневої міжрайонної державної
податкової інспекції м. Маріуполя
Донецької області про скасування
означеної вище постанови про
адміністративне правопорушення від 28
березня 2013 року (арк. справи 7).
Постановою Жовтневого районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 15
листопада 2013 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 до Жовтневої
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Маріуполя про скасування
постанови від 28 березня 2013 року про
накладення адміністративного
стягнення (арк. справи 48-49). Вказана
постанова є остаточною та оскарженню
не підлягає. Таким чином, постанова
Жовтневої ОДПІ про накладення
адміністративного стягнення на
позивача Серії АА №069065 від 28 березня 2013
року є правомірною та підлягає
виконанню. Однак, відомості стосовно
сплати позивачем штрафу у розмірі 51,00
грн. у суду відсутні, тому позовні
вимоги позивача до відповідача про
відкликання заяви про відкриття
виконавчого провадження є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

За приписами пункту 5 частини 1 статті 37
Закону України «Про виконавче
провадження», у разі оскарження
постанови або прийняття судом до
розгляду скарги на постанову органу
(посадової особи), уповноваженого
розглядати справи про адміністративні
правопорушення, виконавче провадження
підлягає обов'язковому зупиненню. Отже,
виходячи з наведеної норми Закону факт
оскарження у судовому порядку
постанови про накладення
адміністративного стягнення у вигляді
штрафу є підставою для зупинення
виконавчого провадження, а не
підставою для відкликання даного
виконавчого документа з примусового
виконання.

Перевіривши матеріали справи,
вирішивши питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються, чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин, суд першої інстанції
прийшов до висновку про те, що позовні
вимоги ОСОБА_2 до Жовтневої об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Маріуполя ГУ Міндоходів у Донецькій
області про визнання незаконними дії
Жовтневої об'єднаної державної
податкової інспекції м.Маріуполя при
подачі заяви до виконавчої служби про
відкриття виконавчого провадження про
стягнення штрафу, зобов'язання
відізвати вказану заяву, не підлягають
задоволенню.

З вказаними висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Колегія вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому при таких
обставинах апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення а
рішення суду без змін.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198,
200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 21 листопада
2013 року у справі № 805/14085/13-а - залишити
без задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 21 листопада
2013 року у справі № 805/14085/13-а - залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
рішенням законної сили.

Колегія суддів:
О.О.Шишов

І.В.Сіваченко

І.В.Васильєва