Справа № 2а-11742/09/2670
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2013-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" грудня 2013 р. м. Київ
К/9991/7369/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:головуючого
судді-доповідача:Усенко Є.А.,суддів:
Блажівської Н.Є., Сіроша М.В.,
розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
24.11.2009

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.02.2011

у справі № 2а-11742/09/2670 Окружного
адміністративного суду м. Києва

за позовом Закритого акціонерного
товариства «Науково-виробнича фірма
«Інтерфейс»

до Державної податкової інспекції у
Оболонському районі м. Києва

про визнання протиправним та
скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
24.11.2009, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.02.2011,
позов закритого акціонерного
товариства «Науково-виробнича фірма
«Інтерфейс» до Державної податкової
інспекції у Оболонському районі міста
Києва задоволено: визнано нечинним
податкове повідомлення-рішення від
13.08.2009 № 3/0.

Судові рішення вмотивовані висновком
судів про належне виконання позивачем
зобов'язання щодо обчислення та сплати
земельного податку за квітень - травень
2009 року.

У касаційній скарзі ДПІ у Оболонському
районі м. Києва просить скасувати
ухвалені у справі судові рішення та
постановити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального права,
зокрема, норм статті 21 Закону України
«Про оренду землі», пунктів 34 та 35
статті 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Позивач заперечення на касаційну
скаргу суду не надав.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що фактичною підставою
для визначення ЗАТ «Науково-виробнича
фірма «Інтерфейс» податкового
зобов'язання із земельного податку у
сумі 53807,59грн (основний платіж - 51 245, 32
грн, штрафна санкція - 2 562,27 грн) згідно
спірного податкового
повідомлення-рішення від 13.08.2009 №
3/0 слугував висновок
контролюючого органу, викладений в
акті камеральної перевірки від 28.07.2009 №
2838/15-306, про порушення пункту 2 Рішення
Київської міської ради «Про
врегулювання питання користування
земельними ділянками в місті Києві»
від 25.12.2008 №944/944 внаслідок застосування
у квітні - травні 2009 року ставки
земельного податку, встановленої
частиною 1 статті 7 Закону України «Про
плату за землю».

Розміри та порядок плати за
використання земельних ресурсів, а
також відповідальність платників та
контроль за правильністю обчислення і
справляння земельного податку
визначає згідно своєї преамбули Закон
України «Про плату за землю».

Так, частиною 1 статті 7 цього Закону
передбачено, що ставки земельного
податку з земель, грошову оцінку яких
встановлено, встановлюються у розмірі
одного відсотка від їх грошової оцінки,
за винятком земельних ділянок,
зазначених у частинах п'ятій - десятій
цієї статті та частині другій статті 6
цього Закону.

Відповідно до частини 5 вказаної статті
ставки земельного податку за земельні
ділянки (за винятком
сільськогосподарських угідь)
диференціюють та затверджують
відповідні сільські, селищні, міські
ради виходячи із середніх ставок
податку, функціонального використання
та місцезнаходження земельної ділянки,
але не вище ніж у два рази від середніх
ставок податку з урахуванням
коефіцієнтів, встановлених частинами
другою і третьою цієї статті.

Спір, що є предметом вирішення у цій
судовій справі, пов'язаний із
застосуванням позивачем ставки
земельного податку до земельної
ділянки, грошова оцінка якої
встановлена.

За такої обставини суди попередніх
інстанцій дійшли правильного висновку,
що позивач як землекористувач
земельної ділянки, грошова оцінка якої
встановлена, повинен сплачувати
земельний податок за ставкою 1 відсоток
від її грошової оцінки згідно з
частиною 1 статті 7 Закону України «Про
плату за землю».

Довід касаційної скарги про правомірне
застосування відповідачем до спірних
правовідносин ставки податку,
визначеної пунктом 2 Рішення Київської
міської ради «Про врегулювання питання
користування земельними ділянками в
місті Києві» від 25.12.2008 №944/944,
спростовується наступним.

Пунктом 2 вказаного рішення
встановлено, що з 01.04.2009 плата за
земельні ділянки (крім земель, які
використовуються державними та
комунальними підприємствами,
установами, організаціями для ведення
лісового господарства, для
водогосподарських потреб, та земель,
зайнятих зеленими насадженнями
загального користування, житловим
фондом, об'єктами
інженерно-транспортної
інфраструктури, крім присадибних і
садових земельних ділянок, а також
визначених Київською міською радою
земельних ділянок, які
використовуються підприємствами, що
забезпечують життєдіяльність міста, та
земельних ділянок, щодо яких Київською
міською радою прийняті рішення про їх
передачу у власність або в
користування, але документи, що
посвідчують права на такі земельні
ділянки, незареєстровані), які
використовуються суб'єктами
господарської діяльності, але право
власності на які або право оренди яких
в установленому законодавством
порядку не оформлено (не
переоформлено), справляється в розмірі
мінімальної орендної плати за земельні
ділянки, встановленої статтею 21 Закону
України «Про оренду землі».

Проте зазначене підзаконне положення
не відповідає ані порядку
диференціації ставки, встановленому
частиною 5 статті 7, ані розміру ставки,
передбаченого частиною 1 цієї ж статті
Закону України «Про плату за землю»,
яка регулює правовідносини, з приводу
прав і обов'язків сторін якого виник
спір, і має вищу юридичну силу, а тому
підлягає застосуванню при вирішенні
цього спору.

До того ж, передбачене у частині 5
статті 7 Закону України «Про плату за
землю» право сільських, селищних,
міських рад диференціювати і
затверджувати ставки земельного
податку за окремі земельні ділянки не
поширюється на земельні ділянки,
зазначені у частині 1 статті 7 цього
Закону, що прямо випливає зі змісту
цієї норми.

Доводи касаційної скарги правильність
висновку судів не спростовують, у
зв'язку з чим підстави для скасування
оскаржуваних судових рішень відсутні.

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 24.11.2009 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.02.2011 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Є.А. Усенко Судді:
Н.Є. Блажівська М.В. Сірош