Справа № 805/17873/13-а
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2014-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2014 р.
Справа № 805/17873/13-а

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

Донецький окружний адміністративний
суд у складі судді Голубової Л.Б.,

розглянувши в письмовому провадженні в
приміщенні Донецького окружного
адміністративного суду
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного
фонду України в Центрально-Міському
районі

міста Горлівки
Донецької області

про скасування рішень
від 22 листопада 2013 року № 5726/НОМЕР_1,

№ 5970/НОМЕР_1, №
5968/НОМЕР_1, № 5969/НОМЕР_1

за участю:

представника позивача: не
з'явились,

представник відповідача: не
з'явились

ОСОБА_1 звернулася до суду з
адміністративним позовом до
управління Пенсійного фонду України в
Центрально-Міському районі м. Горлівки
Донецької області про скасування
рішень від 22 листопада 2013 року №
5726/НОМЕР_1, № 5970/НОМЕР_1, № 5968/НОМЕР_1, №
5969/НОМЕР_1 з підстав скасування норм
права, на підставі яких було прийнято
оскаржувані рішення, а саме: пунктів 2
та 5 частини 9 статті 106 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Позивач через канцелярію суду 09 січня
2014 року надав заяву розгляд справи в
письмовому провадженні.

Відповідач заперечував проти
задоволення позову, надавши через
канцелярію суду письмові заперечення
від 23 грудня 2013 року, зазначав, зокрема,
те, що діяв відповідно до вимог Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 року
№ 2464-VI, згідно пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень якого, на період до
повного стягнення заборгованості із
сплати страхових внесків за діючими
видами загальнообов'язкового
державного соціального страхування та
сум штрафних санкцій, нарахованих
та/або не сплачених у період до 1 січня
2011 року, в тому числі нарахованих
внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011
року не настав, та відповідних штрафних
санкцій за фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування зберігаються
повноваження щодо контролю за
правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом. Просив
розглянути справу в порядку письмового
провадження.

Відповідно до частини 4 статті 122
Кодексу адміністративного судочинства
України особа, яка бере участь у справі,
має право заявити клопотання про
розгляд справи за її відсутності. Якщо
таке клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

На підставі наведеної норми, а також
врахувавши клопотання сторін, суд
прийшов висновку про розгляд справи в
порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 зареєстрована як суб'єкт
підприємницької діяльності, про що
зазначено в акті перевірки від 21
листопада 2013 року № 2685/НОМЕР_1 (а.с. 9).

Як платник страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування позивач зареєстрована в
управлінні Пенсійного фонду України в
Центрально-Міському районі міста
Горлівки Донецької області, про що
також свідчить акт перевірки позивача
від 21 листопада 2013 року та що не є
спірною обставиною у справі.

Відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», є платником страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування, несе
обов'язки з нарахування, обчислення,
сплати страхових внесків в установлені
строки в повному обсязі.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
звернулася до суду з позовною заявою до
управління Пенсійного фонду в
Центрально-Міському районі міста
Горлівки Донецької області про
скасування рішень про застосування
фінансових санкцій та нарахування пені
від 22 листопада 2013 року № 5726/НОМЕР_1, №
5970/НОМЕР_1, № 5968/НОМЕР_1, № 5969/НОМЕР_1 у
зв'язку із прийняттям Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» та скасуванням
норм права, на підставі яких було
прийнято оскаржувані рішення, а саме:
пунктів 2 та 5 частини 9 статті 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Актом перевірки фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 від 21
листопада 2013 року № 2685/НОМЕР_1
встановлено порушення позивачем
частини 6 статті 21 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (а.с. 9).

Відповідачем відносно позивача 22
листопада 2013 року прийнято чотири
рішення.

Рішення 22 листопада 2013 року № 5726/НОМЕР_1
про застосування фінансових санкцій за
неподання розрахунку сум страхових
внесків на обов'язкове пенсійне
страхування у строки, визначені
законодавством за 2006 рік, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку прийнято на
підставі пункту 5 частини 9 статті 106
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», яка втратила чинність з 01
січня 2011 року у зв'язку із прийняттям
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» (а.с.
10).

Рішення від 22 листопада 2013 року №
5969/НОМЕР_1 про застосування фінансових
санкцій та нарахування пені за
несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) страхувальниками
страхових внесків, у тому числі
донарахованих страхувальниками або
органом Пенсійного фонду України
прийнято на підставі пункту 2 частини 9
статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», яка також втратила
чинність з 01 січня 2011 року у зв'язку із
прийняттям Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (а.с. 11).

Рішення від 22 листопада 2013 року №
5970/НОМЕР_1 про застосування фінансових
санкцій та нарахування пені за
несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) страхувальниками
страхових внесків, у тому числі
донарахованих страхувальниками або
органом Пенсійного фонду України
прийнято на підставі пункту 2 частини 9
статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», яка також втратила
чинність з 01 січня 2011 року у зв'язку із
прийняттям Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (а.с. 12).

Рішення від 22 листопада 2013 року №
5968/НОМЕР_1 про застосування фінансових
санкцій та нарахування пені за
несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) страхувальниками
страхових внесків, у тому числі
донарахованих страхувальниками або
органом Пенсійного фонду України
прийнято на підставі пункту 2 частини 9
статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», яка також втратила
чинність з 01 січня 2011 року у зв'язку із
прийняттям Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (а.с. 13).

Відповідач у даній справі є суб'єктом
владних повноважень, оскільки
відповідно до вимог частин 1, 3 статті 21
Закону України «Про центральні органи
виконавчої влади» від 17.03.2011р.
територіальні органи центрального
органу виконавчої влади утворюються як
юридичні особи публічного права в
межах граничної чисельності державних
службовців та працівників
центрального органу виконавчої влади і
коштів, передбачених на його утримання,
ліквідовуються, реорганізовуються за
поданням міністра, який спрямовує та
координує діяльність центрального
органу виконавчої влади, Кабінетом
Міністрів України.

Територіальні органи центрального
органу виконавчої влади діють на
підставі положень, що затверджуються
керівником центрального органу
виконавчої влади.

Згідно зі пунктом 1 Положення про
Пенсійний фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 06 квітня
2011 року № 384/2011, Пенсійний фонд України
є центральним органом виконавчої
влади, діяльність якого спрямовується
і координується Кабінетом Міністрів
України через Віце-прем'єр-міністра
України - Міністра соціальної політики
України.

Відповідно до пункту 7 Положення,
Пенсійний фонд України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
утворені в установленому порядку
територіальні органи.

Постановою правління Пенсійного
фонду України від 30 квітня 2002 р. № 8-2 (у
редакції постанови правління
Пенсійного фонду України від 25 лютого
2008 р. № 5-5) затверджено Положення про
управління Пенсійного фонду України в
районах, містах і районах у містах.

Згідно із підпунктом 1.1 цього Положення
управління Пенсійного фонду України у
районах, містах і районах у містах є
органами Фонду, підвідомчими
відповідно головним управлінням Фонду
в Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі, що разом з
цими управліннями утворюють систему
органів Фонду.

Відповідно до п.1 ст. 14 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування»
страхувальниками, тобто, платниками
страхових внесків, є роботодавці:
підприємства, установи і організації,
створені відповідно до законодавства
України, незалежно від форми власності,
виду діяльності та господарювання,
об'єднання громадян, профспілки,
політичні партії (у тому числі філії,
представництва, відділення та інші
відокремлені підрозділи зазначених
підприємств, установ, організацій,
об'єднань громадян, профспілок,
політичних партій, які мають окремий
баланс і самостійно ведуть розрахунки
із застрахованими особами), фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності та інші особи (включаючи
юридичних та фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок,
фіксований сільськогосподарський
податок, придбали спеціальний торговий
патент), які використовують працю
фізичних осіб на умовах трудового
договору (контракту) або на інших
умовах, передбачених законодавством,
або за договорами цивільно-правового
характеру, - для осіб, зазначених у
пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону.

Правовідносини, що склалися між
сторонами, регулюються Законом України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», оскільки
відповідач застосував до позивача
фінансові санкції за період 2006 року,
про що вказано в акті перевірки
позивача від 21 листопада 2013 року та
розрахунках до оспорюваних рішень (а.с.
11-13 зв. бік).

Виключно цим Законом визначається
порядок нарахування, обчислення та
сплати страхових внесків та стягнення
заборгованості по внескам з
урахуванням розділу VIII Прикінцевих та
Перехідних положень Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

У відповідності до ст.1 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування»:

«Страхувальники» це роботодавці та
інші особи, які відповідно до цього
Закону сплачують страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування;

«роботодавець» - власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган незалежно від
форм власності, виду діяльності та
господарювання; фізична особа, яка
використовує працю найманих
працівників (у тому числі іноземців,
які на законних підставах працюють за
наймом в Україні); власник
розташованого в Україні іноземного
підприємства, установи, організації (у
тому числі міжнародної), філії та
представництва, який використовує
працю найманих працівників, якщо інше
не передбачено міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України,

страхові внески - кошти відрахувань на
соціальне страхування та збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, сплачені згідно із
законодавством, що діяло раніше; кошти,
сплачені на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування
відповідно до цього Закону.

Страхові внески є цільовим
загальнообов'язковим платежем, який
справляється на всій території України
в порядку, встановленому цим Законом.

Як зазначено вище, відповідачем 22
листопада 2013 року прийнято чотири
рішення: № 5726/НОМЕР_1, № 5970/НОМЕР_1, №
5968/НОМЕР_1, № 5969/НОМЕР_1, правовою
підставою прийняття яких, вказано
пункти 2 та 5 частини 9 статті 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Згідно із вимогами пункту 5 частини 9
статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», у редакції що діяла до 01
січня 2011 року, за неподання,
несвоєчасне подання, подання не за
встановленою формою або подання
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів Пенсійного фонду накладається
штраф у розмірі 10 відсотків суми
страхових внесків, які були сплачені
або підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

У відповідності до пункту 2 частини 9
статті 106 зазначеного вище Закону, у
редакції що діяла до 01 січня 2011 року,
суми страхових внесків своєчасно не
нараховані та/або не сплачені
страхувальниками у строки, визначені
статтею 20 цього Закону, в тому числі
обчислені територіальними органами
Пенсійного фонду у випадках,
передбачених частиною третьою статті 20
цього Закону, вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій.

Частину дев'яту статті 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» із
змінами, внесеними згідно із Законами
України від 22.02.2006 р. N 3456-IV, від 05.03.2009 р. N
1074-VI, виключено згідно із Законом
України від 08.07.2010 р. N 2464-VI з 01 січня 2011
року.

Згідно з пп. 1,2 ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з використанням
повноваження з метою, з якою
повноваження надано.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень, та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Як вбачається із оскаржуваних рішень
від 22 листопада 2013 року, відповідачем
як підставу для застосування штрафу
позивачу застосовано пункти 2 та 5
частини 9 статті 106 «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», яка втратила чинність з 01
січня 2011 року.

Частиною 1 статті 58 Конституції України
встановлено, що закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Позивач є
фізичною особою, отже, на нього
розповсюджується вказана стаття.

Відповідно до частини четвертої статті
150 Конституції України передбачено, що
з питань, передбачених цією статтею,
зокрема офіційне тлумачення
Конституції України, Конституційний
Суд України ухвалює рішення, які є
обов'язковими до виконання на
території України.

У рішенні Конституційного Суду України
№1-рп/99 від 09 лютого 1999 року зазначено,
що за загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою
дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається
з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

Також, пунктом 22 частини першої статті
92 Конституції України передбачено, що
засади цивільно-правової
відповідальності, діяння, які є
злочинами, адміністративними або
дисциплінарними правопорушеннями, та
відповідальність за них визначається
виключно законами.

Конституцій Суд України у рішенні від 30
травня 2001 року № 7-рп/2001 у справі за
конституційним зверненням відкритого
акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
щодо офіційного тлумачення положень
пункту 22 частини першої статті 92
Конституції України, частини першої,
третьої статті 2, частини першої статті
38 Кодексу України про адміністративні
правопорушення (справа про
відповідальність юридичних осіб)
зазначає про те, що Конституція України
встановила, що склад правопорушення як
підстава притягнення особи до
юридичної відповідальності та заходи
державно-примусового впливу за його
вчинення визначаються виключно
законом, а не будь-яким іншим
нормативно-правовим актом, що юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер, що ніхто не
може відповідати за діяння, які на час
їх вчинення не визнавалися законом як
правопорушення, та бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення (статті 58, 61,
пункти 1, 22 частини першої статті 92
Конституції України).

Системний аналіз викладених
конституційних положень дає підстави
дійти висновку, що за своїм змістом
пункт 22 частини першої статті 92
Конституції України спрямований не на
встановлення переліку видів юридичної
відповідальності. Ним визначено, що
виключно законами України мають
врегульовуватись засади
цивільно-правової відповідальності
(загальні підстави, умови, форми
відповідальності тощо), підстави
кримінальної, адміністративної та
дисциплінарної відповідальності -
діяння, які є злочинами,
адміністративними або дисциплінарними
правопорушеннями (основні ознаки
правопорушень, що утворюють їх склад),
та відповідальність за них. У такий
спосіб Конституція України заборонила
врегульовувати зазначені питання
підзаконними нормативно-правовими
актами та встановила, що лише Верховна
Рада України у відповідному законі має
право визначати, яке правопорушення
визнається, зокрема, адміністративним
правопорушенням чи злочином, та міру
відповідальності за нього.

Верховною Радою України 08 липня 2010 року
прийнято Закон України №2464-VІ «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», який набрав
чинності 01 січня 2011 року.

З набранням чинності зазначеним
Законом, згідно підпункту «й» пункту 12
розділ VIII «Прикінцеві та перехідні
положення», втратили чинність норми
частини першої - дев'ятої статті 106
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Тобто, норма, на підставі якої
відповідачем до позивача
оскаржуваними рішеннями від 22
листопада 2013 року застосована
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій та пені втратила чинність 01
січня 2011 року.

Аналогічна правова позиція наведена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 09 листопада 2011 року у
справі № К/9991/28551/11 та постанові
Верховного суду України від 20
листопада 2012 року.

Суд також звертає увагу, що абзацом 6
пункту 7 розділу VIII Прикінцевих та
Перехідних положень Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» передбачено,
що на період до повного стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Отже, законодавцем не скасовано
відповідальність за вчинення
відповідних порушень, однак, правовою
підставою рішень органів Пенсійного
фонду України про застосування
відповідальності до страхувальників
за порушення норм Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» повинна бути саме норма
пункту 7 розділу VIII Прикінцевих та
Перехідних положень Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

Зважаючи на встановлені обставини у
справі, невідповідності рішень
суб'єкта владних повноважень
Конституції України та
загальновизнаних принципів права, суд
приходить до висновку, що відповідач
при прийнятті оскаржуваних рішень, в
яких підставою застосування
фінансових санкцій керувався пунктами
2 та 5 частини 9 статті 106 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», які на момент
прийняття цього рішення втратили
чинність, діяв не на підставі, та не у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З огляду на вищезазначене, оскільки
відповідачем при застосуванні
фінансових санкцій позивачу всупереч
Конституції України застосовано норму,
яка втратила чинність, суд вважає, що
позовні вимоги позивача про скасування
рішень від 22 листопада 2013 року №
5726/НОМЕР_1, № 5970/НОМЕР_1, № 5968/НОМЕР_1, №
5969/НОМЕР_1 підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Керуючись Конституцією України,
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», Законом України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», ст. ст. 11, 17-20,
69-72, 86, 94, 158-163, 167, 185, 186, 254, 263 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в
Центрально-Міському районі міста
Горлівки Донецької області про
скасування рішень про застосування
фінансових санкцій та нарахування пені
від 22 листопада 2013 року № 5726/НОМЕР_1, №
5970/НОМЕР_1, № 5968/НОМЕР_1, № 5969/НОМЕР_1 -
задовольнити.

Скасувати рішення управління
Пенсійного фонду України в
Центрально-Міському районі м. Горлівки
Донецької області від 22 листопада 2013
року № 5726/НОМЕР_1, № 5970/НОМЕР_1, №
5968/НОМЕР_1, № 5969/НОМЕР_1.

Стягнути з коштів Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 (84646, АДРЕСА_1,
ІПН НОМЕР_1) витрати по сплаті судового
збору у сумі 83 (вісімдесят три) грн. 08
коп.

Постанова прийнята в нарадчій кімнаті
09 січня 2014 року.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено цим Кодексом,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
може бути подана до Донецького
апеляційного адміністративного суду
через Донецький окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Голубова Л.Б.