Справа № К-30526/10-С
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2013-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" листопада 2013 р. м.
Київ К-30526/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі міста Харкова

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10 листопада
2009 року

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27 травня 2010
року

у справі № 2-а-41263/09/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нестсервіс»

до Державної податкової інспекції у
Ленінському районі міста Харкова

про визнання податкового
повідомлення-рішення нечинним, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нестсервіс» (далі -
позивач) звернулось до суду з позовом
до Державної податкової інспекції у
Ленінському районі міста Харкова (далі
- відповідач) про визнання протиправним
та нечинним податкового
повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському
районі м. Харкова №/0 від 20 серпня
2009 року.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 10 листопада
2009 року позов задоволено в повному
обсязі. Визнано протиправним та
нечинним податкове
повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському
районі м. Харкова №/0 від 20 серпня
2009 року на суму 462117,00 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27 травня 2010
року постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10 листопада
2009 року залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у Ленінському
районі м. Харкова, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 10
листопада 2009 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27 травня 2010
року і ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів, враховуючи межі
касаційної скарги, дійшла висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Ленінському районі міста Харкова
провела невиїзну документальну
перевірку податкових декларацій з
податку на додану вартість позивача, за
результатами якої був складений акт №
1552/15-57 від 18 серпня 2009 року.

За висновками акта перевірки позивачем
були порушені вимоги підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», в
результаті чого позивачем
неправомірно завищено податковий
кредит та занижено податок на додану
вартість на суму 308078,00 грн., у тому
числі: за березень 2008 року - 6434,00 грн., за
квітень 2008 року - 88323,00 грн., за липень 2008
року - 28951,00 грн., за жовтень 2008 року -
43968,00 грн., за листопад 2008 року - 50774,00
грн., за січень 2009 року - 40383,00 грн., за
лютий 2009 року - 49245,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що: ТОВ «Нестсервіс» неправомірно
включило до складу податкового кредиту
вказаних вище податкових періодів
податок на додану вартість у
відповідних сумах за податковими
накладними, період виписки яких
припадає на попередні податкові
періоди; на п'яти податкових накладних
на загальну суму податку на додану
вартість 816,74 грн. відсутні печатки
підприємств - продавців.

20 серпня 2009 року ДПІ у Ленінському
районі міста Харкова на підставі
вказаного акту перевірки прийняла
податкове повідомлення-рішення
№/0, яким згідно з підпунктом «б»
підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4,
підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» визначила ТОВ «Нестсервіс»
суму податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій за платежем: податок на додану
вартість у розмірі 462117,00 грн., у тому
числі: 308078,00 грн. - за основним платежем,
154039,00 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що у випадку коли право
платника на податковий кредит
підтверджується податковими
накладними, отриманими після
закінчення податкових періодів, в яких
відбулися оплата та отримання товарів
(робіт, послуг), суми податку, вказані в
таких податкових накладних, можуть
бути включені до складу податкового
кредиту в податковому періоді, в якому
такі податкові накладні отримані, але з
урахуванням граничного строку
давності визначення сум податкових
зобов'язань, встановленого статтею 15
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами».

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у зв'язку
з формуванням платником податку на
додану вартість та, зокрема,
податкового кредиту, регулюються
статтею 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» (в редакції, яка
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин).

Абзацом 3 підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що
податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.2.6
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, абзацом 1 підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Отже, у випадку коли право платника на
податковий кредит підтверджується
податковими накладними, отриманими
після закінчення податкових періодів,
в яких відбулися оплата та отримання
товарів (робіт, послуг), суми податку,
вказані в таких податкових накладних,
можуть бути включені до складу
податкового кредиту в податковому
періоді, в якому такі податкові
накладні отримані.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, отримання позивачем
податкових накладних саме у березні 2008
року, у квітні 2008 року, у липні 2008 року, у
жовтні 2008 року, у листопаді 2008 року, у
січні 2009 року та лютому 2009 року
підтверджується, зокрема, реєстрами
отриманих та виданих податкових
закладних за відповідні податкові
періоди (т.1 арк. справи 86-91).

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вказує, що у разі, коли платник податку
отримує належним чином оформлену
податкову накладну із запізненням, то
він відповідно до зазначених
законодавчих норм, але з урахуванням
граничного строку давності визначення
сум податкових зобов'язань,
встановленого статтею 15 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин), а
саме: не пізніше закінчення 1095 дня,
наступного за останнім днем граничного
строку подання податкової декларації
звітного періоду, не позбавляється
права на включення вказаної в ній суми
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту у тому звітному
періоді, в якому вона була отримана.

Згідно з підпунктом 7.7.1. пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, яка діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин) суми податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Підпунктом 7.7.2 пункту 7.7. статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що якщо у
наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, має від'ємне значення, то:
а) бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Отже, виходячи зі змісту вказаного
підпункту статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
попереднім податковим періодом може
бути будь-який податковий період, який
передує звітному, тому визначення суми
податку на додану вартість, яка
підлягає бюджетному відшкодуванню,
може здійснюватися за будь-який
попередній податковий період, а не лише
за період, який передував звітному.

З огляду на викладене, колегія суддів
вказує, що суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку, з яким погоджується суд
касаційної інстанції, про те, що
позивач правомірно включив до
податкового кредиту податок на додану
вартість у сумі 308078 за податковими
накладними виписаними у попередніх
періодах, проте отриманими позивачем у
березні 2008 року, у квітні 2008 року, у
липні 2008 року, у жовтні 2008 року, у
листопаді 2008 року, у січні 2009 року та
лютому 2009 року.

Згідно з абзацом 2 підпункту 7.4.5 пункту
7.4 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» (в редакції, яка
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин) підставою для
відповідальності платника податку є не
підтвердження сум податку, включеного
до податкового кредиту, на момент
перевірки платника податку.

При цьому відповідальність за
правильність виписування податкової
накладної покладена не на покупця, а на
продавця товарів.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
дійшли обґрунтованого висновку, з яким
погоджується суд касаційної інстанції,
що недоліки в заповненні реквізитів
податкових накладних, виявлені
податковою інспекцією в результаті
перевірки позивача, не роблять
накладні недійсними та не свідчать про
їх неналежність та недопустимість як
доказів.

Отже, коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, відповідають зазначеним у
податкових накладних, податковий
кредит покупця вважається
підтвердженим податковими накладними,
незважаючи на те, що такі накладні
могли мати незначні недоліки в
заповненні, за умови, що вони не
перешкоджають можливості
ідентифікувати особу, яка видала
податкову накладну, містять, зокрема,
відомості про придбані товари (роботи,
послуги), їх вартість, дату здійснення
операції та відповідну суму податку на
додану вартість.

Таким чином, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, дійшли
обґрунтованого висновку про
неправомірність оспорюваного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ДПІ у Ленінському районі м.
Харкова підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Харківського
окружного адміністративного суду від 10
листопада 2009 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27 травня 2010
року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі міста Харкова залишити без
задоволення, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 10
листопада 2009 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27 травня 2010
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна