Справа № К/9991/65840/11-С
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2013-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" листопада 2013 р. м.
Київ К/9991/65840/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючої: суддів:Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А., розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 2 червня 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14 вересня
2011 року

у справі № 2а-1870/2435/11

за позовом: ОСОБА_4

до: Державної судової
адміністрації України,

Територіального
управління державної судової
адміністрації у Сумській

області,

третя особа Міністерство фінансів
України,

Державне казначейство
України

про зобов'язання винити
певні дії,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 (надалі також - «Позивач» або
«ОСОБА_4») звернулась до суду з позовом
до Державної судової адміністрації
України (далі - «Відповідач 1» або «ДСА
України»), Територіального управління
Державної судової адміністрації
України у Сумській області (далі -
«Відповідач 2» або «ТУ ДСА України у
Сумській області»), треті особи:
Міністерство фінансів України,
Державне казначейство України про
визнання неправомірними дій ДСА
України щодо не забезпечення
нарахування та виплати
ОСОБА_4 посадового окладу за березень
2011 року, виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати 941,00 грн.; визнання
неправомірними дії ТУ ДСА у Сумській
області в частині нарахування та
виплати ОСОБА_4 посадового окладу за
березень 2011 року виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332,00 грн.;
зобов'язання ТУ ДСА у Сумській області
вчинити дії щодо проведення
перерахунку заробітної плати (в
частині посадового окладу) за березень
2011 року виходячи з розміру 7,5
мінімальних заробітних плат
встановлених статтею 22 Законом України
«Про державний бюджет на 2011 рік» від 23
грудня 2010 року у розмірі 941,00 грн. з суми
2490,00 грн. на 7057,50 грн.; зобов'язання ТУ
ДСА у Сумській області вчинити дії щодо
виплати не донарахованої та
недоплаченої частини заробітної плати
за березень 2011 року в сумі 4567,50 грн.;
зобов'язання ДСА України вчинити дії
щодо виділення коштів з метою
належного нарахування та виплати ТУ
ДСА у Сумській області не
донарахованої та недоплаченої частини
заробітної плати за березень 2011 року в
сумі 4567,50 грн.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 2 червня 2011
року в задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_4 до Державної судової
адміністрації України територіального
управління Державної судової
адміністрації України у Сумській
області, треті особа: Міністерство
фінансів України, Державне
казначейство України про зобов'язання
вчинити дії відмовлено в повному
обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14 вересня
2011 року у апеляційну скаргу ОСОБА_4
залишено без задоволення, а постанову
Сумського Окружного адміністративного
суду від 2 червня 2011 року - без змін.

ОСОБА_4, вказуючи на допущені
судами першої та апеляційної інстанцій
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення даного спору,
просить скасувати постанову Сумського
окружного адміністративного суду від 2
червня 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 14 вересня 2011 року і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 працювала на
посаді судді Кролевецького районного
суду Сумської області.

Зважаючи на те, що ТУ ДСА України в
Сумській області продовжувало
нараховувати оклад з розміру
мінімальної заробітної плати 332,00 грн.,
14 січня 2011 року позивачем надіслано
лист на адресу Державної судової
адміністрації України та ТУ ДСА в
Сумській області (а.с. 10), в якому
порушувалось питання перед 1-м та 2-м
відповідачами щодо нарахування та
виплати ОСОБА_4 заробітної плати
виходячи з 7,5 мінімальних заробітних
плат з урахуванням розміру мінімальної
заробітної плати встановленої Законом
України «Про державний бюджет на 2011
рік» та проводити нарахування і
виплату надбавки за вислугу років в
порядку передбаченому частинами 1, 4
статті 44 Закону України «Про статус
суддів» у розмірі визначеному у
відсотках від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас.

ДСА України надано відповідь від 24
лютого 2011 року (а.с. 11) та повідомлено
позивача про те, що стаття 20 Закону
України «Про Кабінет Міністрів
України» передбачає, що КМУ визначає
відповідно до Закону умови оплати
праці працівників бюджетних установ та
підприємств державного сектору
економіки, а також грошового
забезпечення військовослужбовців.
Також у листі ДСА України зазначило, що
оскільки станом на лютий 2011 року
відповідні зміни до постанови КМУ від 3
вересня 2005 № 865 «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів» не
внесені, підстави для перерахунку
заробітної плати та надбавки за
вислугу років відсутні.

ТУ ДСА в Сумській області надано
відповідь (а.с. 11), відповідно до якої у
2011 році заробітна плата суддів
нараховується згідно ЗУ «Про
судоустрій і статус суддів» від 7 липня
2010 року, а надбавка за вислугу років
нараховується згідно Постанови КМУ від
3 вересня 2005 року № 865. Таким чином,
нарахування заробітної плати
проводиться без порушень
законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 11
Закону України "Про статус суддів" (тут
і далі по тексту постанови у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) гарантії незалежності
судді, включаючи заходи його правового
захисту, матеріального і соціального
забезпечення, передбачені цим Законом,
поширюються на всіх суддів України і не
можуть бути скасовані чи знижені
іншими нормативними актами України і
Автономної Республіки Крим.

Як роз'яснив Конституційний Суд
України у Рішенні N 8-рп/2005 (справа про
рівень пенсії і щомісячного довічного
грошового утримання), за змістом статті
126 Конституції України положення
частини третьої статті 11 Закону
України "Про статус суддів" у
взаємозв'язку з частиною восьмою
статті 14 Закону України "Про судоустрій
України" треба розуміти як таке, що
гарантує досягнутий рівень
незалежності суддів і забороняє при
прийнятті нових законів та інших
нормативних актів, внесенні змін до них
скасовувати чи звужувати існуючі
гарантії незалежності суддів, у тому
числі заходи їх правового захисту та
матеріального і соціального
забезпечення.

У статті 6 Конституції України
міститься правова норма, згідно з якою
державна влада в Україні здійснюється
на засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову.

Статус суддів, відповідно до пункту 14
частини першої статті 92 Конституції
України, визначається виключно
законами України.

Відповідно до частини першої статті 126
Конституції України, Конституція і
закони України повинні гарантувати
незалежність і недоторканість суддів.

Збереження існуючого статусу суддів,
недопущення його скасування або
звуження його змісту та обсягу є однією
з основоположних гарантій
незалежності суддів.

Незалежність та недоторканість суддів
гарантується наданням їм відповідно до
Закону України "Про статус суддів"
спеціальних умов матеріального та
соціально-побутового забезпечення.
Згідно зі статтею 44 вказаного Закону
заробітна плата судді, як складова його
матеріального і соціально-побутового
забезпечення, є елементом статусу
судді. Вона складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. У свою чергу посадовий оклад
судді не може бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя.

У такий спосіб законодавець
диференційовано вирішив питання про
оплату праці суддів, які здійснюють
правосуддя, та суддів, які виконують ще
й обов'язки на адміністративних
посадах, з тим, що б досягти
справедливого співвідношення в оплаті
праці в залежності від обсягу
виконуваної роботи.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону
України "Про оплату праці" умови та
розміри оплати праці працівників
установ та організацій, що
фінансуються з державного бюджету,
визначаються Кабінетом Міністрів
України.

Статтею 130 Конституції України
закріплено, що держава забезпечує
фінансування та належні умови для
функціонування судів і діяльності
суддів. У Державному бюджеті України
окремо визначаються видатки на
утримання судів.

За правилами ч.1 ст. 121 Закону України
"Про судоустрій України" (в редакції,
яка була чинною в спірний період), суди
загальної юрисдикції фінансуються на
підставі кошторисів і помісячних
розписів видатків в межах річної суми
видатків, передбачених Державним
бюджетом України на поточний
фінансовий рік, у порядку
встановленому Бюджетним кодексом
України.

Відповідно до положень ст. 122 Закону
України "Про судоустрій України",
матеріально-технічне забезпечення
місцевих судів покладається на
Державну судову адміністрацію і
здійснюється на підставі замовлень
відповідного суду, у межах кошторису на
утримання даного суду. Суди та інші
установи, що мають статус юридичної
особи, забезпечують поточні потреби
своєї діяльності самостійно або на
підставі окремих замовлень через
Державну судову адміністрацію.

Пунктом 2 Указу Президента України від
28 лютого 1997 року № 187 "Про заходи щодо
забезпечення наповнення державного
бюджету та посилення
фінансово-бюджетної дисципліни"
встановлено, що витрачання коштів
органами виконавчої влади, їх
структурними підрозділами, іншими
організаціями, які фінансуються за
рахунок Державного бюджету України,
здійснюється на підставі їх кошторисів
доходів і видатків, які затверджуються
у встановленому порядку не пізніше, ніж
в місячний строк після затвердження
відповідних бюджетів.

Відповідно до ч.2 ст. 51 Бюджетного
кодексу України, розпорядники коштів
Державного бюджету України одержують
бюджетні асигнування, що є підставою
для затвердження кошторисів,
відповідно до затвердженого
бюджетного розпису.

Кошторис є основним плановим
документом бюджетної установи, який
надає повноваження щодо отримання
доходів і здійснення видатків,
визначає обсяг і спрямування коштів
для виконання бюджетною установою
своїх функцій та досягнення цілей,
визначених на бюджетний період
відповідно до бюджетних призначень.

Частиною 1 та 2 ст. 21 Бюджетного кодексу
України передбачено, що для здійснення
програм та заходів, які проводяться за
рахунок коштів бюджету, бюджетні
асигнування надаються розпорядникам
бюджетних коштів. За обсягом наданих
прав розпорядники бюджетних коштів
поділяються на головних розпорядників
коштів та розпорядників коштів нижчого
рівня.

В той же час, як слідує з матеріалів
справи, позивач оскаржує дії
Територіального управління Державної
судової адміністрації в Сумській
області.

Відтак, суди попередніх інстанцій
вірно виходили з того, дана установа є
розпорядником бюджетних коштів
нижчого рівня. Головним розпорядником
бюджетних коштів є Державна судова
адміністрація України, як центральний
орган виконавчої влади, що здійснює
організаційне забезпечення діяльності
судів загальної юрисдикції, а також
інших органів і установ судової
системи. Відповідно до норм ст. 22
Бюджетного кодексу України, рішення
щодо розподілу бюджетних коштів,
головним розпорядником яких є Державна
судова адміністрація України, приймає
її голова.

Розпорядники бюджетних коштів, до яких
відноситься Державна судова
адміністрація України, беруть бюджетні
зобов'язання та провадять видатки
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених кошторисами. Будь-які
зобов'язання, взяті фізичними та
юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених Законом України "Про
Держаний бюджет України" та Бюджетним
кодексом України, не вважаються
бюджетними зобов'язаннями.

Відповідно до змісту статей 5 та 13
Закону України "Про оплату праці",
організація оплати праці здійснюється
на підставі законодавчих та інших
нормативних актів України в межах
бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на
оплату праці працівників установ і
організацій, що фінансуються з бюджету,
затверджуються одночасно з бюджетом.

За правилами п.7 ст. 23 Бюджетного
кодексу України, будь-які бюджетні
зобов'язання та платежі з бюджету можна
здійснювати лише за наявності
відповідного бюджетного призначення.
Усі бюджетні призначення втрачають
чинність після закінчення бюджетного
періоду, за винятком тих випадків, коли
окремим законом передбачені
багаторічні бюджетні призначення.

Враховуючи наведене, доводи касаційної
скарги висновків судів попередніх
інстанцій не спростовують і не дають
підстав для висновку, що судами при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права. Таким чином, ухвалені по справі
судові рішення є законними і
обґрунтованими, а зазначена в
касаційній скарзі позиція не знаходить
свого підтвердження за матеріалами
справи та не ґрунтується на положеннях
чинного законодавства.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, колегія суддів,
перевіривши у межах касаційної скарги
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а оскаржувані рішення -
без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Сумського
окружного адміністративного суду від 2
червня 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 14 вересня 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко