Справа № 2а-13495/12/2670
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2013-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2013 року
м. Київ К/800/29709/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А. розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
міста Києва Державної податкової
служби на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15 листопада 2012 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року

у справі № 2а-13495/12/2670

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ленбуд»

до Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
міста Києва

Державної податкової
служби

про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ленбуд» (надалі
також - «Позивач», ТОВ «Ленбуд»)
звернулось до суду із адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі м.
Києва Державної податкової служби
(надалі також - «Відповідач», «ДПІ») про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 1
червня 2012 року № .

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 15
листопада 2012 року позовні вимоги
адміністративного позову задоволено:
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення від 1
червня 2012 року № .

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі м. Києва Державної податкової
служби залишено без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 15 листопада 2012 року -
без змін.

Державна податкова інспекція у
Солом'янському районі міста Києва
Державної податкової служби в
касаційній скарзі, вказуючи на
допущені судами першої та апеляційної
інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
даного спору, просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15 листопада 2012
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року і ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою для донарахування
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість згідно з податковим
повідомленням-рішенням від 1 червня 2012
року № (збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 220600,00 грн., з
яких 214056,00 грн., - за основним платежем, а
6544,00 грн., - за штрафними (фінансовими)
санкціями) з приводу правомірності
якого виник спір, стали висновки
контролюючого органу, викладені в акті
документальної позапланової невиїзної
перевірки від 16 травня 2012 року
№2301/22-417/30633387 (том 1, а.с. 40-56), про
порушення позивачем вимог пунктів 198.2,
198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу
України (надалі також - «ПК України»).
Вказані порушення, згідно обставин
викладених у акті перевірки, мали місце
у зв`язку з включенням позивачем до
складу податкового кредиту сум ПДВ за
податковими накладними, виписаними
Приватним підприємством
«Дніпрорембуд-сервіс», оскільки
правочини позивача та вказаного
суб'єкта господарювання не спрямовані
на настання реальних правових
наслідків та є нікчемними.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК
України (в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг;дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду,
згідно з положеннями пункту 198.3 статті
198 ПК України, визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198.6
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовою виникнення у
платника права на включення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, сплачених в ціні
товару (послуги) є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку, що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платника, тобто з
презумпції економічної виправданості
дій платника, що мають своїм наслідком
отримання податкової вигоди, та
достовірність відомостей у
бухгалтерській та податковій
звітності платника.

Суди попередніх інстанцій,
задовольняючи позовні вимоги ТОВ
«Ленбуд», дотрималися правових
позицій, що висловлені Верховним Судом
України в постановах від 21 січня 2011
року (реєстраційний номер рішення в
ЄДРСР 14367304) та від 27 березня 2012 року
(реєстраційний номер рішення в ЄДРСР
24068062) та надали вірну оцінку обставинам
реального здійснення господарських
операцій.

Так, судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що між ТОВ
«Ленбуд» (Покупець) та ПП
«Дніпрорембуд-сервіс» (постачальник)
укладено Договір поставки від 4 травня
2011 року № 04/05, згідно з умовами якого,
постачальник зобов'язаний поставити
покупцю поліетилен високого та
низького тиску, а покупець зобов'язаний
прийняти та своєчасно оплатити
продукцію.; ціна, асортимент та якість
кожної відвантаженої партії продукції
фіксується виставленими
рахунками-фактурами, без укладання
додаткової угоди до даного договору.

Як підтверджується матеріалами справи,
на виконання умов Договору № 04/05 ПП
«Дніпрорембуд-сервіс» виставлені
рахунки-фактури на загальну суму 1284348,40
грн. та поставлено поліетилен на
загальну суму 1284348,40 грн., що
підтверджується видатковими
накладними (том 1, а.с. 21-29) та виписано
податкові накладні (том 1, а.с. 31-39). Крім
того, на отриманий згідно вказаного
договору поліетилен, в матеріалах
справи містяться відповідні паспорти
(сертифікати).

На час виконання господарських
операцій на підставі договору
поставки, Приватне підприємство
«Дніпрорембуд-сервіс» було належним
чином зареєстровано платником податку
на додану вартість з 12 лютого 2007 року, і
його свідоцтво платника податку на
додану вартість вбуло анульовано лише 2
грудня 2011 року за ініціативою
податкового органу.

Крім того, судами попередніх інстанцій
встановлено, що у травні-липні 2011 року,
всі господарсько-фінансові операції
позивача з ПП «Дніпрорембуд-сервіс» та
третіми особами знайшли відображення в
податковому обліку в повному обсязі.

За таких обставин, на підставі доказів,
що містяться у справі, оцінка яким
надана з дотриманням положень статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України, суди попередніх інстанцій
зробили юридично правильний висновок
про підтвердження факту реального
здійснення господарських операцій між
позивачем та Приватним підприємством
«Дніпрорембуд-сервіс».

Щодо посилань податкового органу на
обставини нікчемності правочинів,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
звертає увагу на усталеність судової
практики щодо даних правовідносин.

Так, відповідно до положень частини 1
статті 204 Цивільного кодексу України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаним судом
недійсним (презумпція правомірності).

Вказані ж в Акті висновки є виключно
суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
достатньої інформації, яка передбачена
чинним законодавством.

Крім того, постановою Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року було звернено увагу
на наступне: «...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216
Цивільного кодексу України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і про застосування наслідків
його недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини 1 статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (статті 204 Цивільного кодексу
України). Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого статтею 228 Цивільного
кодексу України міститься обов'язкова
ознака - специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
статті 228 Цивільного кодексу України у
фізичної особи тягне кримінальну
відповідальність за відповідними
статтями Кримінального кодексу
України за скоєний злочин, замах на
злочин або готування до злочину.

Відповідачем не надано доказів, а
судами попередніх інстанцій не
встановлено фактів порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади внаслідок
укладання та виконання позивачем та ПП
«Дніпрорембуд-сервіс» правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено,
а судами першої та апеляційної
інстанції не встановлено, наявності
мети, завідомо суперечної інтересам
держави і суспільства, а також
існування умислу у позивача чи його
контрагента, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину недійсним та
застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Факт порушення публічного
порядку повинен бути доведений
належними засобами доказування.

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

До того ж, посилання відповідача на
положення частини 1, 5 статті 203, частини
1, 2 статті 215, статтю 216 Цивільного
кодексу України є безпідставним, так як
зазначені норми можуть
використовуватися лише при визнанні
правочинів недійсними в судовому
порядку.

Вказані висновки підтверджуються і
положеннями статті 20 Податкового
кодексу України, відповідно до якої
органам державної податкової служби
України не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними.

Згідно положень частини 2 статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Суд акцентує увагу на тому, що
відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаг» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «...адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.»

В той же час, податковим органом під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, не надано доказів
узгодженості дій позивача з
недобросовісними платниками податків
(постачальниками) з метою незаконного
отримання податкової вигоди, як і не
доведено правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційні скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження за матеріалами справи та
не ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

За таких обставин, колегія суддів,
перевіривши у межах касаційної скарги
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а оскаржувані рішення -
без змін.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі м.
Києва Державної податкової служби
відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15 листопада 2012
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко