Справа № 826/18769/13-а
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2013-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 грудня 2013 року 08:30
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Кузьменка В.А., за
участю секретаря Калужського Д.О.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомПублічного акціонерного
товариства "Укрсоцбанк"доВідділу
державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у місті Києвітреті особи1.
ОСОБА_1 2. Публічне акціонерне
товариство "ПроКредитБанк"провизнання
дій протиправними та скасування
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Публічне акціонерне товариство
"Укрсоцбанк" (далі по тексту - позивач,
ПАТ "Укрсоцбанк") звернулось до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративними
позовом до Відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у місті
Києві (далі по тексту - відповідач, ВДВС
Святошинського РУЮ), за участю третьої
особи - ОСОБА_1 (далі по тексту - третя
особа 1, ОСОБА_1), в якому просить: 1)
визнати протиправними дії відповідача
щодо накладення арешту та оголошення
заборони відчуження майна ОСОБА_1 в
частині її транспортного засобу: марки
Mitsubishi Lanser 2.0і, 2007 року випуску,
державний реєстраційний номер - НОМЕР_1;
2) скасувати постанову відповідача від
20 липня 2011 року в частині арешту та
заборони відчуження транспортного
засобу ОСОБА_1 марки Mitsubishi Lanser 2.0і, 2007
року випуску, державний реєстраційний
номер - НОМЕР_1 та постанову від 02 лютого
2012 року в частині розшуку
транспортного засобу марки Mitsubishi Lanser
2.0і, 2007 року випуску, державний
реєстраційний номер - НОМЕР_1.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 листопада 2013
року відкрито провадження в
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12 грудня 2013 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
Публічне акціонерне товариство
"ПроКредитБанк" (далі по тексту - третя
особа 2, ПАТ "ПроКредитБанк").
В судовому засіданні 26 грудня 2013 року
представник позивача та третя особа 1
позовні вимоги підтримали, представник
третьої особи 2 проти задоволення
позову заперечив, відповідач свого
представника до суду не направив, хоча
і був належним чином повідомлений про
дату, час і місце судового розгляду.
Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
Враховуючи неприбуття представника
відповідача та положення частини
шостої статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, беручи до уваги відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта, в
судовому засіданні 26 грудня 2013 року суд
ухвалив перейти до розгляду справи в
письмовому провадженні.
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
Відповідно до постанови про відкриття
виконавчого провадження від 20 липня 2011
року ВП №27696918 державним виконавцем
ВДВС Святошинського РУЮ відкрито
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа
Голосіївського районного суду міста
Києва від 05 серпня 2010 року №2-594/10 про
стягнення з ОСОБА_1 користь ПАТ
"ПроКредитБанк" 1 180 590,47 грн., та
накладено арешт на все майно, що
належить боржнику у межах суми
звернення та заборонено здійснювати
відчуження будь-якого майна, яке
належить боржнику лише у межах суми
Згідно постанови про розшук майна
боржника від 02 лютого 2012 року ВП №27669918
оголошено розшук майна ОСОБА_1, у тому
числі автомобіля марки Mitsubishi Lanser 2.0і, 2007
року випуску, державний реєстраційний
Позивач вважає, що оскаржувані
постанови порушують його права,
оскільки транспортний засіб перебуває
у заставі банку і пріоритет права на
задоволення забезпечених заставою
вимог належить саме ПАТ "Укрсоцбанк".
Відповідач письмового заперечення про
адміністративного позову до суду не
надав. Треті особа 1 позовні вимоги
підтримала. Представник третьої особи 2
проти позовних вимог заперечив,
зазначивши, що дії державного
виконавця у межах спірних
правовідносин вчинені відповідно до
вимог закону та не порушують прав
Окружний адміністративний суд міста
Києва не погоджується з позовними
вимогами ПАТ "Укрсоцбанк" та вважає їх
необґрунтованими, виходячи з наступних
Згідно з частиною другою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
За визначенням пункту 1 частини першої
статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України справа
адміністративної юрисдикції (далі -
адміністративна справа) - переданий на
вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.
Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
Таким чином, до адміністративного суду
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин, якщо
позивач вважає, що цими рішеннями,
діями чи бездіяльністю його права чи
свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації або мають місце інші
ущемлення прав чи свобод.
Відповідно до частини першої статті 181
Кодексу адміністративного судочинства
України учасники виконавчого
провадження (крім державного
виконавця) та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також якщо законом не
встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності таких осіб.

Частина четверта статті 82 Закону
України "Про виконавче провадження"
передбачає можливість оскарження
рішень, дій або бездіяльності
державного виконавця та інших
посадових осіб державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
сторонам та іншим учасниками
виконавчого провадження, та особами,
які залучаються до проведення
виконавчих дій.

Оскільки позивач не є стороною чи
учасником виконавчого провадження та
особою, яка залучається до проведення
виконавчих дій у межах виконавчого
провадження ВП №25064393, враховуючи
відсутність іншого порядку судового
оскарження рішень, дій або
бездіяльності державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби в Законі України "Про
виконавче провадження" та Кодексі
адміністративного судочинства
України, а позовні вимоги про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії випливають із владних
управлінських функцій останнього, суд
вважає, що даний спір є справою
адміністративної юрисдикції та
підсудний Окружному адміністративному
суду міста Києва.

Частина перша статті 52 Закону України
"Про виконавче провадження" визначає,
що звернення стягнення на майно
боржника полягає в його арешті,
вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до частин першої-третьої
статті 57 Закону України "Про виконавче
провадження" арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах; винесення
постанови про арешт коштів, що
перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.
Копії постанови, якою накладено арешт
на майно боржника та оголошено
заборону на його відчуження, державний
виконавець надсилає органам, що
здійснюють реєстрацію майна або ведуть
реєстр заборони на його відчуження.

Таким чином, з метою забезпечення
реального виконання рішення державний
виконавець має право накладати арешт
на майно божника.

Відповідно до частини першої статті 54
Закону України "Про виконавче
провадження" звернення стягнення на
заставлене майно в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя.

Частина третя статті 54 Закону України
"Про виконавче провадження" передбачає,
що для задоволення вимог стягувачів,
які не є заставодержателями, стягнення
на заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі:

- виникнення права застави після
винесення судом рішення про стягнення
з боржника коштів;

- якщо вартість предмета застави
перевищує розмір заборгованості
боржника заставодержателю.

Як свідчать матеріали справи,
відповідно до договору застави майна
№04/3-921, укладеного 08 червня 2007 року між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку "Укрсоцбанк"
(правонаступником якого є позивач)
(заставодержатель) та ОСОБА_1
(заставодавець), у якості забезпечення
виконання обов'язків перед
заставодержателем, що випливають з
укладеного між сторонами договору
кредиту від 08 червня 2007 року №380/671/07-А,
заставодавець передає
заставодержателю транспортний засіб
марки Mitsubishi Lanser 2.0і, 2007 року випуску,
державний реєстраційний номер - НОМЕР_1.

За даними витягу про реєстрацію в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна право застави на підставі
вказаного договору зареєстровано 27
червня 2007 року, тобто право застави у
позивача виникло до винесення судом
рішення про стягнення з коштів з ОСОБА_1

Разом з тим, позивач не довів суду, що
вартість предмета застави не перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю.

Так, згідно пунктів 1.2 договору застави
майна від 08 червня 2007 року №04/3-921
вартість предмета застави становить 129
043,00 грн., еквівалент 25 553,06 доларів США.

На підтвердження розміру
заборгованості ОСОБА_1 позивач надав
суду копію довідки на 15 жовтня 2013 року,
виданої ОСОБА_1, згідно якої строкова
заборгованість по кредиту становить 6
717,72 доларів США, прострочена
заборгованість - 422 доларів США,
строкова заборгованість по відсоткам -
12,89 доларів США, прострочена
заборгованість по відсоткам - 145,02 грн.,
пеня до сплати - 8 295,62 грн.

Суд звертає увагу, що інформація про
розмір заборгованості, наведена у
довідці станом на день звернення
позивача до суду та станом на день
вирішення спору є неактуальною та не
підтверджується жодними доказами; крім
того, інформація зазначена у довідці
щодо суми кредиту не узгоджується зі
змістом кредитного договору: за
договором кредиту від 08 червня 2007 року
№380/671/07-А сума наданого кредиту
становить 20 771,00 доларів США, а згідно
вказаної вище довідки сума кредиту
зовсім інша - 21 520,72 доларів США; дата
погашення кредиту за довідкою - 07
червня 2016 року, за кредитним договором -
07 червня 2014 року.

Виходячи з наведено, вказана вище
довідка не є належним та допустимим
доказом розміру заборгованості та не
приймається судом до уваги.

Навіть взявши до уваги інформацію,
наведену у довідці про заборгованість,
вбачається, що сума заборгованості не
перевищує вартість предмета застави.

Разом з тим суд звертає увагу, що
відповідно до статті 20 Закону України
"Про заставу" заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, якщо в момент настання
терміну виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, воно не буде
виконано, якщо інше не передбачено
законом чи договором.

Згідно з пунктом 4.4 договору застави
визначено, що заставодержатель звертає
стягнення на предмет застави для
задоволення своїх вимог, забезпечених
заставою, в одним із наступних
способів: на підставі рішення суду,
шляхом набуття прав власності на
предмет застави, шляхом продажу
предмета застави, на підставі
виконавчого напису нотаріуса, в інший
спосіб, передбачений законодавством
або визначений за домовленістю сторін.

Тобто, вбачається, що при накладенні
арешту на заставлене майно право
заставодержателя на задоволення його
вимог за рахунок заставленого майна
вважається порушеним за умови
невиконання заставодавцем вимог за
забезпеченим зобов'язанням; захисту
підлягає лише порушене право, а не
право, яке може бути порушеним у
майбутньому.

Суд зауважує, що позивач не надав суду
доказів настання заставного випадку
згідно договору застави та доказів, які
б підтверджували звернення ним
стягнення на заставне майно. Крім того,
слід звернути увагу, що відповідно до
пункту 1.3.1 договору застави кінцевий
термін повернення останньої частини
кредиту - 07 червня 2014 року, а позивачем
не наведено та не надано суду доказів
невиконання ОСОБА_1 зобов'язань за
кредитним договором від 08 червня 2007
року №380/671/07-А.

Крім того, суд звертає увагу, що даними
витягу про реєстрацію в Державному
реєстрі обтяжень рухомого майна при
цьому термін дії обтяження визначено
до 27 червня 2012 року, доказів, які б
підтверджували існування
зареєстрованого за позивачем права
обтяження на момент вирішення спору,
матеріали справи не містять, що, на
думку суду, свідчить про припинення
чинності обтяження.

Суд також вважає, що арешт майна ОСОБА_1,
зокрема зазначеного вище
автотранспортного засобу, не порушує
чи обмежує права позивача на
задоволення його вимог за кредитним
договором, з огляду на наступне.

Як зазначено вище, відповідно до
частини першої статті 52 Закону України
"Про виконавче провадження" звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Між тим, в матеріалах справи відсутні
докази, які б підтверджували вилучення
або примусову реалізацію арештованого
автомобіля марки Mitsubishi Lanser 2.0і, 2007 року
випуску, державний реєстраційний номер
- НОМЕР_1.

Частина шоста статті 54 Закону України
встановлює, що за рахунок коштів, що
надійшли від реалізації заставленого
майна, здійснюються утримання,
передбачені статтею 43 цього Закону,
після чого кошти використовуються для
задоволення вимог заставодержателя. У
разі якщо заставодержатель не є
стягувачем у виконавчому провадженні,
йому виплачуються кошти після
належного підтвердження права на
заставлене майно. У разі задоволення в
повному обсязі вимог заставодержателя
залишок коштів використовується для
задоволення вимог інших стягувачів у
порядку, встановленому цим Законом.

Зміст процитованої правової норми
вказує, що за рахунок коштів, що
надійшли від реалізації заставленого
майна, в першу чергу задовольняються, а
вже потім задовольняються вимоги інших
стягувачів за рахунок решти коштів.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що дії відповідача щодо
накладення арешту та оголошення
заборони на відчуження майна в частині
транспортного засобу марки Mitsubishi Lanser
2.0і, 2007 року випуску, державний
реєстраційний номер - НОМЕР_1,
відповідають положенням Закону
України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини першої статті 40
Закону України "Про виконавче
провадження" передбачено, що у разі
необхідності розшуку транспортного
засобу боржника державний виконавець
виносить постанову про такий розшук,
яка є обов'язковою для виконання
органами внутрішніх справ.

З огляду на передбачене Законом право
щодо винесення постанови про розшук
транспортного засобу, судом не
встановлено, а позивачем не наведено,
що спірна постанова про розшук майна
боржника від 02 лютого 2012 року ВП №27669918
не відповідає вимогам Закону чи
порушує права позивача.

Таким чином, позовні вимоги ПАТ
"Укрсоцбанк" про визнання дій
протиправними та скасування постанов
залишились не підтвердженими та не
підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного
суду міста Києва, дії відповідача та
спірні постанови відповідають вимогам,
встановленим частиною другою статті 19
Конституції України та частиною
третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в свою чергу позивач не довів
суду обставин, на яких ґрунтуються його
вимоги, а тому, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень законодавства України та
доказів, наявних у матеріалах справи,
адміністративний позов ПАТ
"Укрсоцбанк" задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову Публічному акціонерному
товариству "Укрсоцбанк" відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
В.А.
Кузьменко