Справа № 21-387а13
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2013-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2013 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючого Кривенка В.В.,суддів:Гусака
М.Б., Коротких О.А., Кривенди О.В.,
Маринченка В.Л., Панталієнка П.В.,
Прокопенка О.Б., Терлецького О.О.,
Тітова Ю.Г., -

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за позовом ОСОБА_10
до Слов'янської об'єднаної державної
податкової інспекції (далі - ОДПІ),
третя особа - Головне управління
Державного казначейства України у
Донецькій області, про скасування
наказу, поновлення на посаді, стягнення
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_10 звернувся до
суду з позовом, у якому просив
скасувати наказ ОДПІ від 16 червня 2009
року № 47-о «Про припинення державної
служби ОСОБА_10» (далі - наказ № 47-о),
поновити його на посаді, стягнути
середній заробіток за час вимушеного
прогулу та відшкодувати моральну
шкоду.

На обґрунтування позову ОСОБА_10
зазначав, що звільнення його з посади
(припинення державної служби) згідно з
статтею 147 Кодексу законів про працю
України (далі - КЗпП) є видом
дисциплінарного стягнення, при
накладенні якого ОДПІ порушила
встановлений статтею 148 цього Кодексу
строк для його застосування.

Позивач також зазначив, що його
звільнення за вчинення корупційного
діяння суперечить вимогам статті 39
Кодексу України про адміністративні
правопорушення (далі - КпАП).

Суди встановили, що ОСОБА_10 працював в
ОДПІ на посаді головного державного
податкового ревізора-інспектора
відділу контролю за відшкодуванням ПДВ
управління податкового контролю
юридичних осіб.

Наказом № 47-о на підставі пункту 2
частини першої статті 30 Закону України
від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про
державну службу» (далі - Закон № 3723-XII)
державну службу позивача припинено.

Підставою для винесення зазначеного
наказу була постанова Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 29 лютого 2008 року, відповідно до
якої ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого пунктом
«г» частини третьої статті 5 Закону
України від 5 жовтня 1995 року № 356/95-ВР
«Про боротьбу з корупцією» (чинного на
час виникнення спірних відносин; далі -
Закон № 356/95-ВР), та піддано
адміністративному стягненню у виді
штрафу у розмірі 255 грн.

Донецький окружний адміністративний
суд постановою від 14 вересня 2009 року
позов задовольнив частково: скасував
наказ № 47-о, поновив ОСОБА_10 на посаді,
постановив стягнути з ОДПІ середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
розмірі 10 306 грн 17 коп. та 1000 грн в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Донецький апеляційний
адміністративний суд постановою від 18
лютого 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 9 квітня 2013 року, постанову
суду першої інстанції скасував і в
задоволенні позовних вимог відмовив.

У заяві про перегляд судового рішення
Верховним Судом України з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 237 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС), ОСОБА_10
зазначає, що в доданій до заяви ухвалі
суду касаційної інстанції по-іншому,
ніж в оскаржуваній ухвалі, застосовано
положення пункту 2 частини першої
статті 30 Закону № 3723-XII та статті 39 КпАП.
Просить ухвалу Вищого
адміністративного суду України від 9
квітня 2013 року скасувати та прийняти
нове рішення про задоволення його
позовних вимог.

Перевіривши наведені у заяві доводи,
колегія суддів вважає, що вона підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Вищий адміністративний суд України,
допускаючи справу до провадження
Верховного Суду України, виходив із
того, що в ухвалі суду касаційної
інстанції від 8 грудня 2010 року, копію
якої додано до заяви, по-іншому, ніж
у справі, що розглядається, застосовано
положення пункту 2 частини першої
статті 30 Закону № 3723-ХІІ.

У справі, рішення суду касаційної
інстанції в якій надано для порівняння,
цей суд виходив із того, що підставою
припинення державної служби
відповідно до пункту 2 частини першої
статті 30 Закону № 3723-ХІІ є постанова
суду про накладення адміністративного
стягнення за корупційні діяння або
інші правопорушення, пов'язані з
корупцією, а оскільки на час звільнення
позивач згідно зі статтею 39 КпАП
вважався особою, що не була піддана
адміністративному стягненню, суд
визнав припинення державної служби із
зазначеної підстави незаконним.

Натомість у справі, що розглядається,
за подібних обставин, коли після
закінчення виконання стягнення,
накладеного за вчинення корупційного
діяння, до дня звільнення ОСОБА_10 з
посади минуло більше року, Вищий
адміністративний суд України дійшов
іншого висновку та зазначив у своєму
рішенні про те, що ОДПІ, отримавши
постанову суду, якою позивача визнано
винним у вчиненні корупційного діяння,
правомірно звільнила його із займаної
посади відповідно до пункту 2 частини
першої статті 30 Закону № 3723-XII. При
цьому висновків щодо можливості
припинення державної служби позивачем
з урахуванням положень статті 39 КпАП
зазначене судове рішення не містить.

Аналіз наведених судових рішень суду
касаційної інстанції дає підстави
вважати, що цей суд неоднаково
застосував зазначені норми права.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм права у подібних правовідносинах,
колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 30 Закону № 3723-ХІІ крім загальних
підстав, передбачених КЗпП, державна
служба припиняється у разі
недотримання пов'язаних із
проходженням державної служби вимог,
передбачених статтею 16 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 16
зазначеного Закону (в редакції, чинній
на час виникнення спірних відносин)
державний службовець не має права
вчиняти дії, передбачені статтями 1 і 5
Закону № 356/95-ВР.

Положеннями статей 1 і 5 зазначеного
Закону визначено поняття корупції та
корупційних діянь і встановлено
спеціальні обмеження щодо державних
службовців та інших осіб,
уповноважених на виконання функцій
держави, спрямовані на попередження
корупції. Зокрема, пунктом «г» частини
третьої статті 5 цього Закону
державному службовцю, який є посадовою
особою, заборонено, крім іншого,
надавати незаконні переваги фізичним
або юридичним особам під час
підготовки і прийняття
нормативно-правових актів чи рішень.

Згідно з наказом № 47-о підставою
припинення державної служби ОСОБА_10
стало вчинення ним правопорушення,
передбаченого пунктом «г» частини
третьої статті 5 Закону № 356/95-ВР, за яке
йому суд призначив адміністративне
стягнення у виді штрафу.

Відповідно до статті 12 Закону № 356/95-ВР
порядок адміністративного провадження
у справах про корупційні діяння або
інші правопорушення, пов'язані з
корупцією, а також виконання постанов
про накладення адміністративних
стягнень визначається КпАП, за
винятком положень, встановлених цим
Законом.

Цією нормою також встановлено, що
постанова суду про накладення
адміністративного стягнення у виді
штрафу за корупційні діяння або інші
правопорушення, пов'язані з корупцією,
у триденний строк направляється
відповідному державному чи виборному
органу для вирішення питання згідно з
чинним законодавством.

Згідно зі статтею 39 КпАП якщо особа,
піддана адміністративному стягненню,
протягом року з дня закінчення
виконання стягнення не вчинила нового
адміністративного правопорушення, то
ця особа вважається такою, що не була
піддана адміністративному стягненню.

Відповідно до вимог частини третьої
статті 307 зазначеного Кодексу штраф,
накладений за вчинення
адміністративного правопорушення,
вноситься порушником в установу банку
України, за винятком штрафу, що
стягується на місці вчинення
правопорушення, якщо інше не
встановлено законодавством.

Таким чином, днем закінчення виконання
стягнення у виді штрафу є день, коли
піддана такому стягненню особа внесла
в установу банку України штраф у
розмірі, зазначеному у постанові про
адміністративне правопорушення.

Як установили суди у справі, що
розглядається, ОСОБА_10 сплатив
накладений на нього штраф у розмірі 255
грн 7 березня 2008 року. Враховуючи, що
позивач протягом року з дня закінчення
стягнення не вчинив нового
адміністративного порушення, він
відповідно до вимог статті 39 КпАП
вважається таким, що не був підданий
адміністративному стягненню, а відтак
не міг бути звільнений з посади на
підставі пункту 2 частини першої статті
30 Закону № 3723-XII.

На підставі аналізу зазначених норм
права колегія суддів дійшла такого
правового висновку.

Постанова суду про накладення
адміністративного стягнення у виді
штрафу за корупційні діяння або інші
правопорушення, пов'язані з корупцією,
засвідчує, що особа, уповноважена на
виконання функцій держави, не
дотримувалась вимог, пов'язаних із
проходженням державної служби,
передбачених статтею 16 Закону № 3723-ХІІ,
що є підставою припинення цієї служби.

Статтею 39 КпАП встановлено строк, після
якого особа вважається такою, що не
була піддана адміністративному
стягненню. Цей строк становить один рік
з дня закінчення виконання стягнення,
якщо піддана стягненню особа не
вчинить нового адміністративного
правопорушення.

Якщо протягом року з дня закінчення
виконання адміністративного стягнення
керівник державного органу не прийняв
рішення про припинення державної
служби щодо винної у вчиненні
корупційного діяння особи на підставі
пункту 2 частини першої статті 30 Закону
№ 3723-XII, у подальшому звільнення цієї
особи із зазначеної підстави є
неможливим.

За таких обставин ухвала Вищого
адміністративного суду України від 9
квітня 2013 року підлягає скасуванню.

Установивши помилковість висновків
суду касаційної інстанції, викладених
в оскаржуваній ухвалі, колегія суддів
позбавлена можливості прийняти нове
судове рішення, про що йдеться в заяві
ОСОБА_10, оскільки відповідно до частини
другої статті 243 КАС Верховний Суд
України не наділений повноваженнями
щодо скасування чи зміни рішень судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, що переглядається з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 237 цього Кодексу.

Оскільки за наслідками розгляду
касаційної скарги такі повноваження
відповідно до вимог статті 223 КАС має
суд касаційної інстанції, справу після
скасування оскаржуваної ухвали слід
направити на новий розгляд до цього
самого суду.

Керуючись статтями 241-243 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 9 квітня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не
підлягає, крім випадку, встановленого
пунктом 2 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В. Кривенко
Судді:М.Б. Гусак О.А. Коротких О.В.
Кривенда В.Л. Маринченко П.В.
Панталієнко О.Б. Прокопенко О.О.
Терлецький Ю.Г. Тітов