Справа № 826/16542/13-а
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2013-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Шрамко Ю.Т., розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
про зобов'язання вчинити дії ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1, (надалі - позивач), звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Відділу державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві, (надалі - відповідач),
про зобов'язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовуються
відсутністю у відповідача виконавчого
провадження, в межах якого був
накладений арешт на все майно позивача,
зокрема, на квартиру АДРЕСА_1, в силу
чого, неналежним чином оформлений
арешт має бути знятий.
Представник відповідача, будучи
належним чином повідомлений про дату,
час та місце розгляду справи, у судові
засідання не з'являвся, письмових
заперечень на позовну заяву не надавав.
Необхідність у заслуховуванні свідка
чи експерта у справі відсутня, так само,
як і відсутні перешкоди для розгляду
справи у судовому засіданні.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час та
місце розгляду справи, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Приймаючи до уваги викладене, розгляд
справи здійснюється у письмовому
Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
та вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
Як вбачається з Витягу з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна №26643272 від 26.03.2010 р.,
Постановою ВДВС у Ленінградському
районі №870/4 від 26.02.2004 р. накладено
арешт на все майно ОСОБА_1.
Позивач стверджував, а відповідач не
заперечував, що 15.08.2013 року звернувся до
ВДВС Святошинського районного
управління юстиції у м. Києві із
запитом про наявність виконавчих
проваджень відносно позивача.
14.10.2013 p. представником позивача було
отримано Лист ВДВС Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
від 30.08.2013 р., яким повідомлено про
відсутність позивача в Єдиному
державному реєстрі виконавчих
проваджень як сторони виконавчого
Судом встановлено, що у зв'язку із
територіально-адміністративного
поділу м. Києва Ленінградський район
було перейменовано на Святошинський.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
виконавче провадження" від 21.04.1999 р. №
606-ХІV, (далі - Закон № 606-ХІV), виконавче
провадження, як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, зазначених у
цьому Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст. 2 Закону № 606-ХІV
визначено, що примусове виконання
рішень в Україні покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Відповідно до статті 6 Закону № 606-ХІV,
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб. Державний виконавець
роз'яснює особам, які беруть участь у
виконавчому провадженні або
залучаються до проведення виконавчих
дій, їхні права згідно з вимогами цього
Закону. Рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця можуть бути
оскаржені в порядку, встановленому цим
Законом.

Згідно статті 51 Закону № 606-ХІV,
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Статтею 57 Закону № 606-ХІV передбачено,
що арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах; винесення
постанови про арешт коштів, що
перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.

Порядок зняття арешту з майна
передбачено статтею 60 Закону № 606-ХІV,
відповідно до норм якої, особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту. У разі
прийняття судом рішення про зняття
арешту з майна арешт з майна знімається
за постановою державного виконавця не
пізніше наступного дня, коли йому стало
відомо про такі обставини. Копія
постанови про зняття арешту з майна
надсилається боржнику та органу
(установі), якому була надіслана для
виконання постанова про накладення
арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт
за постановою начальника відповідного
відділу державної виконавчої служби,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, якщо виявлено
порушення порядку накладення арешту,
встановленого цим Законом. Копія
постанови начальника відділу
державної виконавчої служби про зняття
арешту з майна боржника не пізніше
наступного дня після її винесення
надсилається сторонам та відповідному
органу (установі) для зняття арешту.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва
про право власності на житло від 16.07.2007
р. № 1931 підтверджено право власності
позивача на 1/3 квартири, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, водночас, суд
звертає увагу, що Постановою ВДВС у
Ленінградському районі №870/4 від 26.02.2004
р. накладено арешт на все майно ОСОБА_1,
проте, позивачем не надано доказів, що
станом на час прийняття зазначеної
Постанови від 26.02.2004 р. позивач був
власником вказаної квартири чи її
частини. Так, наданий позивачем Ордер №
7585, виданий на підставі Рішення
виконкому Радянської Районної Ради від
01.07.1985 р. № 242/8 є розпорядчим актом
індивідуального характеру і є лише
правовою підставою для вселення
громадянина з його сім'єю до жилого
приміщення та не підтверджує права
власності на жиле приміщення, до якого
повинно буди здійснено вселення. Крім
того, як зазначено у вказаному вище
ордері, термін його дії складає 10 днів.

Відтак, у суду відсутні підстави для
задоволення позовної вимоги позивача
про зобов'язання відповідача звільнити
з-під арешту квартиру, за адресою:
АДРЕСА_1 чи її частину, а саме, 1/3, що з
16.07.2007 р. знаходиться у власності
позивача.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано;
безсторонньо; добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно; з урахуванням права особи
на участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч.2 ст.71
Кодексу адміністративного судочинства
України).

Суд звертає увагу, що відповідачем не
було доведено правомірність та
обґрунтованість накладення арешту на
все майно боржника, (позивача по
справі), Постановою ВДВС у
Ленінградському районі №8740/4 від 26.02.2004
р., відтак, позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог.

Приймаючи до уваги викладене у
сукупності, керуючись вимогами ст.ст.
69-71, ст.94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. ст. 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити
частково.

2. Зобов'язати Відділ державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у місті
Києві зняти арешт з усього майна, що
належить ОСОБА_1, що був накладений
Постановою ВДВС у Ленінградському
районі №8740/4 від 26.02.2004 р.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Судові витрати в сумі 17,20 грн.
(сімнадцяти гривень двадцяти копійок)
присудити на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за
рахунок Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст. ст. 185-187
КАС України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
Ю.Т. Шрамко