Справа № 817/3758/13-а
Суддя: Борискін С.А.
Дата ухвалення: 2013-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3758/13-а

26 грудня 2013 року 12год. 53хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Борискіна С.А. за участю секретаря
судового засідання Вавелюк А.І та
сторін і інших осіб, які беруть участь у
справі:

прокурор: Шпинта С.М.;

третьої особи позивача: представник
ОСОБА_1, третя особа позивача 2-
представник ОСОБА_2,

відповідача: представник не з'явився,
третьої особи відповідача 1 - ОСОБА_3,
третьої особи відповідача 2 -
представник не з'явився, третьої особи
відповідача 3 - представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Рівненський прокурор з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Державна інспекція
сільського господарства в Рівненській
області третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - ОСОБА_4

до Олександрійська сільська рада
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - ОСОБА_3 третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
ОСОБА_5 третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - ОСОБА_6

про визнання протиправними дії та
зобов'язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Рівненській прокурор по
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері звернувся до
Олександрійської сільської ради, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні позивача -
Державна інспекція сільського
господарства в Рівненській області, з
позовом про визнання протиправними дій
відповідача щодо відхилення подання
від 08.07.2013 року про усунення порушень
вимог земельного законодавства
України та про зобов'язання
Олександрійської сільської ради
скасувати рішення сесії від 20.12.2005 року
№290 «Про надання згоди на передачу
земельних ділянок у землі запасу».

Під час розгляду справи позивач
зменшив позовні вимоги в частині
визнання протиправними дій
відповідача щодо відхилення подання
та, змінивши предмет позову, просив суд
визнати протиправним та скасувати
рішення сесії від 20.12.2005 року №290. Заява
була судом прийнята.

Крім того, відповідно до вимог ст.53 КАС
України суд залучив до участі у справі
третю особу, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача - фізичну особу ОСОБА_4 (яка є
співвласницею ? квартири у будинку
АДРЕСА_1, що розташований на спірній
земельній ділянці) та третіх осіб, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (які є
власниками у рівних долях квартири
АДРЕСА_1, що розташований на цій же
земельній ділянці).

Позовні вимоги полягають у наступному.

Рівненською прокуратурою з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері проведено перевірку додержання
Олександрійською сільською радою
Рівненського району вимог Земельного
кодексу України при отриманні права
користування земельною ділянкою,
площею 0,31 га по АДРЕСА_1.

Перевіркою з'ясовано, що згідно даних
державного земельного кадастру
земельна ділянка площею 0,31 га по
АДРЕСА_1 обліковується в користуванні
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» та
відноситься до категорії земель
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення і розташована за межами
населеного пункту с.Нова Любомирка,
Рівненського району. Тобто,
повноваження щодо припинення права
користування нею відносяться до
компетенції Рівненської обласної
державної адміністрації.

На виявлені порушення Рівненською
прокуратурою з нагляду за додержанням
законів у транспортній сфері до
Олександрійської сільської ради
Рівненського району 08.07.2013 за №64-1204
вих-13 внесено подання про усунення
порушень вимог земельного
законодавства України шляхом
скасування рішення Олександрійської
сільської ради №290 від 20.12.2005 «Про
надання згоди на передачу земельних
ділянок у землі запасу».

За результатами розгляду вказаного
подання, Олександрійською сільською
радою прийнято рішення від 30.08.2013 року
за №701, яким спірне рішення залишено
чинним, тобто подання відхилено.

Однак, на думку прокурора, таке рішення
є незаконним. З покликанням на вимоги
ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України (в
редакції від 22.09.2005) зазначає, що до
повноважень обласних державних
адміністрацій відноситься право
надання земельних ділянок із земель
державної власності у постійне
користування юридичним особам у межах
міст обласного значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб.
Частинами 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу
України визначено, що припинення права
постійного користування земельною
ділянкою у разі добровільної відмови
землекористувача здійснюється за його
заявою до власника земельної ділянки.
Власник земельної ділянки на підставі
такої заяви приймає рішення про
припинення права користування
земельною ділянкою, про що повідомляє
органи державної влади.

Згідно з частинами 1, 2, 6 ст. 149
Земельного кодексу України, земельні
ділянки, які надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування. Вилучення земельних
ділянок проводиться за згодою
землекористувачів на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад
відповідно до їх повноважень.

Обласні державні адміністрації на їх
території вилучають земельні ділянки
державної власності, які перебувають у
постійному користуванні, в межах міст
обласного значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб, крім
випадків, визначених частинами п'ятою,
дев'ятою цієї статті.

Оскільки приймаючи рішення від 20.12.2005
року №290 відповідач вийшов за межі
своєї компетенції, то це рішення
підлягає скасуванню.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав повністю, з урахуванням
заяви про їх зменшення та зміну, просив
рішення Олександрійської сільської
ради від 20.12.2005 року №290 визнати
протиправним та скасувати.

Представник третьої особи на стороні
позивача - ОСОБА_4 підтримав позицію
позивача, просив позов задовольнити.

Представник відповідача -
Олександрійської сільської ради у
судове засідання 26.12.2013 року не прибула,
про дату час та місце розгляду справи
була повідомлена належним чином (під
розписку). Суд у відповідності до вимог
ст.128 КАС України розглянув справу без
її участі. У попередніх судових
засіданнях представник
Олександрійської сільської ради позов
не визнала, подала письмові
заперечення у справі та пояснила
наступне.

Так, спірне рішення відповідачем було
прийняте у зв'язку з клопотанням
Львівської залізниці від 13.11.2005 року.
Покликається на вимоги ст. 33 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», якою передбачено перелік
повноважень у сфері регулювання
земельних відносин, що входять до
відання виконавчих органів сільських
рад, в тому числі підготовка висновків
щодо надання або вилучення в
установленому законом порядку
земельних ділянок, що проводиться
органами виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування; організація
і здійснення землеустрою, погодження
проектів землеустрою.

При виготовленні технічної
документації із землеустрою щодо
проведення інвентаризації земель для
складання державного акту у 2007 році
ДТГО «Львівська залізниця» земельна
ділянка, згадана в рішенні сесії
Олександрійської сільської ради від
20.12.2005 № 290 в умовних позначеннях
вказана як землі стороннього
землекористувача.

Оскільки відповідач при прийнятті
спірного рішення діяв у межах своєї
компетенції, просила у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - ОСОБА_3 у судовому
засіданні підтримав позицію
відповідача та просив у задоволені
позову відмовити повністю.

Треті особи на стороні відповідача -
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судове засідання не
прибули, подали клопотання про розгляд
справи без їх участі, просили у
задоволенні позову відмовити.
Відповідно до вимог ст.128 КАС України
суд розглянув справи за їх відсутності.

Заслухавши пояснення представників
сторін та третіх осіб, дослідивши
наявні у матеріалах справи докази в їх
сукупності, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають до задоволення
повністю, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 20 грудня 2005 року
Олександрійською сільською радою
Рівненського району Рівненської
області на підставі листа ДТГО
«Львівська залізниця» від 15 листопада
2005 року (а.с.22) прийнято рішення від
20.12.2005 року №290 «Про надання згоди на
передачу земельних ділянок у землі
запасу» (а.с. 20).

Вказаним рішенням депутати
Олександрійської сільської ради дали
згоду на передачу Львівською
залізницею земельної ділянки 0,31 га в
землі запасу сільської ради (землі
житлової та громадської забудови). У
подальшому згідно акту приймання -
передачі земельної ділянки від 23
жовтня 2006 року Львівська залізниця
передала, а Олександрійська сільська
рада прийняла земельну ділянку площею
0,31 га в землі запасу сільської ради
(а.с.21).

08.07.2013 року Рівненським прокурором по
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері винесено постанову
про проведення перевірки в порядку
нагляду за додержанням і застосуванням
законів у діяльності у діяльності
Олександрійської сільської ради при
прийнятті рішення від 20.12.2005 року №290
(а.с.15-16).

За наслідками виявлених під час
перевірки порушень закону прокурором
було внесене подання про усунення
порушень вимог земельного
законодавства від 08.07.2013року за №64-1204
вих.-13 щодо скасування спірного рішення
відповідача (а.с.9-10).

За результатами розгляду вказаного
подання, Олександрійською сільською
радою прийнято рішення від 30.08.2013 року
за №701, яким рішення спірне рішення
залишено чинним, тобто подання
відхилено (а.с.14).

Що стосується повноважень позивача на
звернення до суду, суд зазначає
наступне.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень
Конституції України, на прокуратуру
покладено виконання функції нагляду за
додержанням і застосуванням законів.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про
прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-XII,
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів є, зокрема,
відповідність актів, що видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам.

За наслідками проведеної перевірки
прокурор може внести подання - це акт
реагування прокурора на виявлені
порушення закону … (ч.1 ст.23 Закону).

Відповідно до ч.5 ст.23 Закону України
«Про прокуратуру» у разі відхилення
подання в цілому чи частково або
неповідомлення прокурора про
результати розгляду подання, а також
якщо подання не вносилося, прокурор
може звернутися до суду щодо:

1) визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині;

2) визнання протиправним рішення чи
окремих його положень і щодо
скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень;

3) визнання протиправними дій чи
бездіяльності, зобов'язання вчинити
певні дії або утриматися від вчинення
певних дій.

Отже, звертаючись до суду із даною
вимогою, прокурор діє як посадова особа
органу державної влади та набуває
статусу позивача.

Що стосується питання правомірності
оспорюваного рішення, суд зазначає
таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
гарантовано, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Конституції
України, носієм суверенітету і єдиним
джерелом влади в Україні є народ. Народ
здійснює владу безпосередньо і через
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конституції України,
державна влада в Україні здійснюється
на засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову.

Статтею 7 Конституції України
передбачено, що в Україні визнається і
гарантується місцеве самоврядування.

Частиною 1 статті 140 Конституції
України визначено, що місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Частиною 3 вказаної статті встановлено,
що місцеве самоврядування
здійснюється територіальною громадою
в порядку, встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи.

Таким чином, місцеве самоврядування є
одним із проявів здійснення народом, у
формі територіальної громади, влади,
яка, в свою чергу, не належить до жодної
із гілок державної влади, що
характеризується самостійністю у
вирішенні певного кола питань.

Водночас, предметом відання місцевого
самоврядування є не будь-які питання
суспільного життя, а питання саме
місцевого значення, тобто ті, що
пов'язані передусім із життєдіяльністю
територіальних громад.

Висновки аналогічного характеру
наведені у рішенні Конституційного
Суду України від 26.03.2002 року №6-рп/2002 у
справі за конституційним поданням
Міністерства внутрішніх справ України
щодо офіційного тлумачення положення
частини другої статті 28 Закону України
"Про статус депутатів місцевих Рад
народних депутатів" (справа про охорону
трудових прав депутатів місцевих рад)
(пункт 4).

Європейською хартією місцевого
самоврядування (ратифікована Законом
України від 15.07.1997 року №452/97-ВР)
закріплено, що головні повноваження і
функції місцевих властей визначаються
конституцією або законом. Однак це
положення не перешкоджає наділенню
місцевих властей повноваженнями і
функціями для спеціальних цілей
відповідно до закону. Місцеві власті в
межах закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу (ч. 1, ч. 2 ст. 4).

Отже, органи місцевого самоврядування
в межах закону мають право вільно
вирішувати будь-яке питання місцевого
значення, яке не вилучене із сфери
їхньої компетенції і вирішення якого
не доручене жодному іншому органу.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" від
21.05.1997 року №280/97-ВР, сільські, селищні,
міські ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання (загальна
компетенція).

Згідно з ст. 26 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" від
21.05.1997 року №280/97-ВР, сільські, селищні,
міські ради на пленарних засіданнях
вирішують визначений перелік питань,
які віднесено до їх виключної
компетенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 Конституції
України, органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Згідно з ч.4 ст. 122 Земельного кодексу
України (в редакції від 22.09.2005) до
повноважень обласних державних
адміністрацій відноситься право
надання земельних ділянок із земель
державної власності у постійне
користування юридичним особам у межах
міст обласного значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб.
Частинами 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу
України визначено, що припинення права
постійного користування земельною
ділянкою у разі добровільної відмови
землекористувача здійснюється за його
заявою до власника земельної ділянки.
Власник земельної ділянки на підставі
такої заяви приймає рішення про
припинення права користування
земельною ділянкою, про що повідомляє
органи державної влади.

Згідно з частинами 1, 2, 6 ст. 149
Земельного кодексу України, земельні
ділянки, які надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування. Вилучення земельних
ділянок проводиться за згодою
землекористувачів на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад
відповідно до їх повноважень.

Обласні державні адміністрації на їх
території вилучають земельні ділянки
державної власності, які перебувають у
постійному користуванні, в межах міст
обласного значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб, крім
випадків, визначених частинами п'ятою,
дев'ятою цієї статті.

Судом встановлено і сторони з цим
погодилися, що станом на 20.12.2005 року
спірна земельна ділянка, яка
розташована за межами с. Нова
Любомирка, Рівненського району,
Рівненської області, перебувала у
постійному користуванні ДТГО
«Львівська залізниця», а відтак її
вилучення та повернення до земель
запасу Олександрійської сільської
ради могло відбутися на підставі
рішення Рівненської обласної
державної адміністрації.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку, що приймаючи рішення від
20.12.2005 року №290 Олександрійська
сільська рада вийшла за межі своєї
компетенції.

Обґрунтовуючи правову позицію
представник відповідача покликалася
на п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
згідно з яким селищна рада вирішує
відповідно до закону питання
регулювання земельних відносин, та ст.12
Земельного кодексу України, згідно з п.
з якого сільська, селищна рад готує
висновки щодо вилучення (викупу) та
надання земельних ділянок відповідно
до цього Кодексу.

Проте, суд не бере до уваги ці
твердження, оскільки на день прийняття
спірного рішення земельна ділянка
перебувала у постійному користуванні
ДТГО «Львівська залізниця», а отже
будь-яких висновків або погоджень щодо
вилучення (викупу) та надання
земельних ділянок Олександрійська
сільська рада надавати не мала права.

Покликання представника відповідача
та третьої особи на стороні
відповідача - ОСОБА_3 на те, що на даний
час спірна земельна ділянка не
перебуває у користуванні Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» суд вважає
такими, що не впливають на прийняття
рішення у справі, оскільки передача
земельної ділянки відбулася з
порушенням норм чинного законодавства
за актом приймання - передачі від 23.10.2006
року саме на підставі спірного рішення
відповідача (а.с.21).

Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" від
21.05.1997 року №280/97-ВР, акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

З огляду на наведене, оспорюване
рішення Олександрійської сільської
ради від 20.12.2005 року №290 «Про надання
згоди на передачу земельних ділянок у
землі запасу» підлягає визнанню
протиправним та скасуванню, а
адміністративний позов - задоволенню
повністю.

В силу вимог ст. 94 КАС України, судові
витрати на користь сторін не
присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Олександрійської сільської
ради Рівненського району Рівненської
області від 20.12.2005 року №290.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Борискін
С.А.