Справа № 21-452а13
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2013-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2013 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючого Кривенка В.В.,суддів:Гусака
М.Б., Коротких О.А., Кривенди О.В.,
Маринченка В.Л., Панталієнка П.В.,
Прокопенка О.Б., Тітова Ю.Г., -

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за позовом ОСОБА_1
до управління Пенсійного фонду України
в Деснянському районі м. Чернігова
(далі - управління ПФУ) про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії,

в с т а н о в
и л а:

У серпні 2010 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом, у якому просила
визнати незаконним рішення управління
ПФУ щодо відмови у призначенні їй
пенсії відповідно до статті 37 Закону
України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII
«Про державну службу» (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
відносин; далі - Закон № 3723-XII) та
зобов'язати здійснити перерахунок
пенсії.

Суди встановили, що ОСОБА_1 на час
звернення за призначенням пенсії
працювала суддею апеляційного суду
Чернігівської області. ІНФОРМАЦІЯ_1
позивач досягла пенсійного віку - їй
виповнилося 55 років. 7 липня 2010 року
вона звернулася до відповідача із
заявою про призначення їй пенсії
державного службовця. На день
звернення за призначенням пенсії вона
мала більше 30-ти років загального стажу
роботи, з яких стаж державної служби
складав 13 років 8 місяців 22 дні, стаж
судді - 11 років 5 днів. 5 серпня 2010 року
відповідач листом № 2946/05 відмовив їй у
призначенні пенсії державного
службовця на підставі того, що позивач
продовжував працювати на посаді судді.

Деснянський районний суд м.
Чернігова рішенням від 19 серпня 2010 року
позовні вимоги задовольнив виходячи із
того, що ОСОБА_1 мала право на
призначення пенсії відповідно до
статті 43 Закону України від 15 грудня 1992
року № 2862-XII «Про статус суддів» (далі -
Закон № 2862-XII) та статті 37 Закону № 3723-XII,
а відмова відповідача є
необґрунтованою.

Київський апеляційний
адміністративний суд постановою від 8
грудня 2011 року рішення суду першої
інстанції скасував та ухвалив нове,
яким відмовив у задоволенні позову
виходячи із того, що позивач має право
на отримання пенсії державного
службовця відповідно до Закону № 3723-XII
лише у випадку виходу у відставку.

Вищий адміністративний суд
України ухвалою від 17 вересня 2013 року
постанову апеляційного суду скасував і
залишив у силі рішення суду першої
інстанції.

Не погоджуючись із ухвалою суду
касаційної інстанції, управління ПФУ
звернулось із заявою про її перегляд
Верховним Судом України з підстави
неоднакового застосування Вищим
адміністративним судом України статті
37 Закону № 3723-XII та частини четвертої
статті 43 Закону № 2862-XII, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень. На обґрунтування заяви додано
копію ухвали Вищого адміністративного
суду України від 30 січня 2013 року (№
К/9991/27515/11), яка, на думку заявника,
підтверджує неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах.

В ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 30 січня 2013 року (№
К/9991/27515/11), яку додано на підтвердження
неоднакового застосування норм
матеріального права, суд касаційної
інстанції зазначив, що позивачу було
правомірно відмовлено у призначенні
пенсії на умовах, передбачених статтею
37 Закону № 3723-XII, оскільки після
призначення пенсії за віком на
загальних підставах він продовжує
працювати на посаді судді.

В ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 17 вересня 2013 року у справі,
про перегляд якої подано заяву, цей суд,
скасовуючи постанову апеляційного
суду і залишаючи в силі рішення суду
першої інстанції, виходив із того, що
відповідно до вимог частини четвертої
статті 43 Закону № 2862-XII та статті 37
Закону № 3723-XII, позивач має право на
отримання пенсії державного службовця.

Із наведених судових рішень
убачається, що суд касаційної
інстанції у подібних правовідносинах
неоднаково застосував статтю 37 Закону
№ 3723-XII та частину четверту статті 43
Закону № 2862-XII, внаслідок чого були
ухвалені різні за змістом судові
рішення.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції наведених норм
права, колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України виходить із такого.

Особливий статус судді,
гарантії його незалежності визначено
Конституцією і законами України,
зокрема, на час виникнення спірних

відносин - Законом № 2862-XII.

Згідно з частиною
другою статті 1 зазначеного Закону
судді є посадовими особами судової
влади, які відповідно до Конституції
України наділені повноваженнями
здійснювати правосуддя і виконувати
свої обов'язки на професійній основі в
Конституційному Суді України та судах
загальної юрисдикції.

Статтею 1 Закону № 3723-XII
державна служба в Україні визначена як
професійна діяльність осіб, які
займають посади в державних органах та
їх апараті, щодо практичного виконання
завдань і функцій держави та одержують
заробітну плату за рахунок державних
коштів.

Згідно зі статтею 2
вказаного Закону посада - це визначена
структурою і штатним розписом первинна
структурна одиниця державного органу
та його апарату, на яку покладено
встановлене нормативними актами коло
службових повноважень.

Аналіз зазначених норм
дає підстави вважати, що суддя, на якого
поширюється дія положень статей
першої, другої Закону № 3723-XII, є
державною службовою особою, яка
здійснює функції представника
державної судової влади на постійній
основі, наділений повноваженнями
здійснювати правосуддя та одержує
суддівську винагороду за рахунок
державних коштів.

Статтею 23 Закону № 3723-XII
(у редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) встановлено
граничний вік перебування на державній
службі, який на час виникнення спірних
відносин становив 60 років для
чоловіків і 55 років для жінок. Крім
того, вказаною статтею визначено, що у
разі необхідності керівник державного
органу за погодженням з начальником
Головного управління державної служби
при Кабінеті Міністрів України може
продовжити термін перебування на
державній службі, але не більш як на
п'ять років. У виняткових випадках
після закінчення цього терміну
державні службовці можуть бути
залишені на державній службі лише на
посадах радників або консультантів за
рішенням керівника відповідного
державного органу.

Граничний вік
перебування на державній службі
фактично є пенсійним віком для цієї
категорії працівників.

Пенсійне забезпечення
державних службовців регулюється
статтею 37 Закону № 3723-XII (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
відносин), яка, зокрема, визначає
підстави для виходу на пенсію
державних службовців та її розмір, а
також передбачає, що пенсія державному
службовцю виплачується незалежно від
його заробітку (прибутку), одержуваного
після виходу на пенсію.

Аналіз статей 23, 37 зазначеного Закону
дає підстави для висновку про те, що
особи, які досягли пенсійного віку,
мають право на отримання пенсії
державних службовців (за наявності
відповідних підстав) та продовження
терміну перебування на державній
службі (за наявності погодження
начальника Головного управління
державної служби при Кабінеті
Міністрів України).

Чинна редакція наведених статей Закону
№ 3723-XII [текст статті 37 у редакції
Закону України від 8 липня 2011 року №
3668-VI «Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи» (далі - Закон № 3668-VI)]
передбачає, що пенсійний вік державних
службовців та граничний вік
перебування на державній службі, який
на сьогодні становить 65 років, не
збігаються. Крім того, статтею 37 Закону
№ 3668-VI встановлено, що особі, якій
призначена пенсія відповідно до цієї
статті та яка продовжує працювати на
державній службі, виплачується пенсія
у розмірі, обчисленому відповідно до
Закону України від 9 липня 2003 року №
1058-IV «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» (далі - Закон №
1058-IV), а після

звільнення - у розмірі, обчисленому
відповідно до Закону № 3723-XII.

Відповідно до частини четвертої статті
43 Закону № 2862-XII судді, який пішов у
відставку, за наявності відповідного
віку і стажу роботи виплачується
пенсія на умовах, передбачених статтею
37 Закону № 3723-XII.

Судді у відставці, який має стаж роботи
на посаді судді не менше 20 років,
виплачується за його вибором пенсія
або звільнене від сплати податку
щомісячне довічне грошове утримання в
розмірі 80 відсотків заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді. За кожний повний рік роботи
понад 20 років на посаді судді розмір
щомісячного довічного грошового
утримання збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж до 90
відсотків заробітку судді. Судді у
відставці, який має стаж роботи на
посаді судді менше 20 років і досяг
55-річного віку (для жінок - 50 років),
розмір щомісячного грошового
утримання обчислюється пропорційно
кількості повних років роботи на
посаді судді. При досягненні таким
суддею пенсійного віку за ним
зберігається право на одержання
щомісячного довічного грошового
утримання в зазначеному розмірі або, за
його вибором, призначається пенсія на
умовах, передбачених статтею 37 Закону
№ 3723-XII.

Аналіз статті 43 Закону № 2862-XII свідчить
про те, що вона регулює відносини,
пов'язані з відставкою судді, яка, у
свою чергу, є підставою для виникнення
спеціальної правоздатності у судді для
набуття особливого соціального
забезпечення.

Зазначена стаття, як і в цілому Закон №
2862-XII, посилює гарантії незалежності
суддів порівняно з іншими категоріями
державних службовців, право на пенсію
яких передбачено статтею 37 Закону №
3723-XII. Зокрема, вона передбачає
можливість вибору суддею одного з двох
варіантів соціального забезпечення у
разі виходу у відставку - отримання
пенсії на умовах, визначених статтею 37
Закону № 3723-XII, або неоподаткованого
щомісячного довічного грошового
утримання.

Статус судді та його елементи, зокрема
матеріальне забезпечення судді після
припинення його повноважень, є не
особистим привілеєм, а засобом
забезпечення незалежності працюючих
суддів і надається для гарантування
верховенства права та в інтересах осіб,
які звертаються до суду та очікують
неупередженого правосуддя. Про це
зазначив Конституційний Суд України в
Рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013.

Виходячи з особливого статусу суддів
як носіїв державної влади з
притаманним їм спеціальним соціальним
захистом та конституційними
гарантіями їхньої незалежності
колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України дійшла висновку, що стаття
43 Закону № 2862-XII не суперечить
положенням статті 37 Закону № 3723-XII та не
обмежує право суддів на отримання
пенсії державних службовців, а
встановлює для них додаткові гарантії.
У зв'язку з цим судді мають право на
отримання пенсії на визначених Законом

№ 3723-XII умовах в разі досягнення ними
пенсійного віку.

Згідно зі статтею 37 Закону № 3723-XII (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) пенсія державному
службовцю виплачується незалежно від
його заробітку (прибутку), одержуваного
після виходу на пенсію.

Разом з тим, зазначеною статтею в
редакції Закону № 3668-VI встановлено, що
особі, якій призначена пенсія
відповідно до цієї статті та яка
продовжує працювати на державній
службі, виплачується пенсія у розмірі,
обчисленому відповідно до Закону №
1058-IV, а після звільнення - у розмірі,
обчисленому відповідно до Закону №
3723-XII.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України дійшла
висновку, що ОСОБА_1, яка на час
звернення за призначенням пенсії
працювала суддею апеляційного суду
Чернігівської області, мала право на
призначення пенсії державного
службовця починаючи з 5 травня 2010 року в
розмірі, визначеному статтею 37 Закону
№ 3723-XII (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин), а після
набрання з 1 жовтня 2011 року чинності
Законом № 3668-VI, яким внесено зміни до
вказаної статті, - на отримання пенсії у
розмірі, обчисленому відповідно до
Закону № 1058-IV.

Відповідно до частини
першої статті 243 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС) суд задовольняє заяву у разі
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Оскільки при вирішенні
цієї справи суд касаційної інстанції
допустив неоднакове та неправильне
застосування норм матеріального права,
то постанова Вищого адміністративного
суду України від 17 вересня 2013 року
підлягає скасуванню з направленням
справи на новий касаційний розгляд.

Заява управління ПФУ
шодо скасування Верховним Судом
України ухвали Вищого
адміністративного суду України та
прийняття нового рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_9, задоволенню
не підлягає. Установивши помилковість
висновків суду касаційної інстанції,
викладених в оскаржуваній ухвалі,
колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України позбавлена можливості
прийняти нове судове рішення, оскільки
відповідно до частини другої статті 243
КАС Верховний Суд України не наділений
повноваженнями щодо скасування чи
зміни рішень судів першої та
апеляційної інстанцій у справі, що
переглядається, з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 237 цього Кодексу.

Керуючись статтями 241, 242, 243
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву управління Пенсійного фонду
України в Деснянському районі м.
Чернігова задовольнити частково.

Постанову Вищого адміністративного
суду України від 17 вересня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
касаційний розгляд.

Постанова є остаточною і оскарженню не
підлягає, крім випадку, встановленого
пунктом 2 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В.
КривенкоСудді: М.Б.
Гусак О.А. Коротких О.В. Кривенда В.Л.
Маринченко П.В. Панталієнко О.Б.
Прокопенко Ю.Г. Тітов