Справа № 464/2495/13-а
Суддя: Шашуріна Г. О.
Дата ухвалення: 2013-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 464/2495/13-а
пр.№ 2-а/464/96/13
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.12.2013 року Сихівський
районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Шашуріної Г.О.,

за участю секретаря Причини О.М,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Львові
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Сихівського районного
відділу у м. Львові Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області,
треті особа ОСОБА_2 про визнання
неправомірними дій суб’єкта владних
повноважень та зобов’язання до
вчинення дій, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з вказаним
адміністративним позовом, посилаючись
на те, що є власником квартири АДРЕСА_1.
Дана квартира належить йому на праві
приватної власності на підставі
договору дарування. Відповідно до
цього договору його дядько ОСОБА_3
09.12.2004 року подарував йому, а він
прийняв у дар вищезгадану квартиру. Цей
договір був зареєстрований 11.01.2005 року
у Львівському обласному державному
комунальному бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки.
Його дядько ОСОБА_3 продовжував
проживати у даній квартирі, він був
зареєстрований за даною адресою один і
він не заперечував проти цього. У цій
квартирі він не проживав, навідувався
лише до дядька в гості, приносив йому
продукти, їжу, яку йому передавала його
мати ОСОБА_3. Фактично, він разом із
своєю мамою доглядали за ОСОБА_3, так як
він протягом останніх років тяжко
хворів і потребував стороннього
догляду. Він знав, що в дядька є колишня
дружина та їхня спільна донька, проте
він з ними майже не підтримував
стосунків. Донька, ОСОБА_2 навідувала
батька вкрай рідко і не допомагала
йому. 30.01.2011 року ОСОБА_3 помер. Після
його смерті він довгий час не хотів
відвідувати подаровану квартиру. Але
надав ключі ОСОБА_2 для того, щоб вона
змогла забрати речі її покійного
батька, які вона забажає зберегти.
Нещодавно, коли він вирішив навідатись
у квартиру, побачив, що в ній проживає
ОСОБА_2, яка повідомила, що вона
збирається тут і надалі проживати, так
як не має іншого житла. Також,
довідався, що вона без його дозволу
незаконним способом зареєструвалась
за даною адресою 14.12.2009 року. Вказував,
що обов'язковою умовою для реєстрації
особи у квартирі, є його згода і
особистий підпис на заяві про
реєстрацію. Такої згоди він не давав.
Отже, ОСОБА_2 зареєстрована і проживає у
квартирі неправомірно. А тому, вона
підлягає зняттю з реєстрації. А дії
ВГІРФО Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС
України у Львівські області,
правонаступником якого являється
відповідач, є неправомірними і
підлягають скасуванню. З цього приводу
він звернувся до відповідача із
відповідною заявою. Проте, 09.02.2013 року
йому було відмовлено у знятті ОСОБА_2 з
реєстрації її місця проживання. З
урахуванням наведеного, позивач просив
суд визнати дії ВГІРФО Сихівського РВ
ЛМУ УМВС України у Львівські області
щодо реєстрації місця проживання
ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2,
неправомірними; зобов'язати Сихівський
районний відділ у м. Львові ГУ
Державної міграційної служби України у
Львівській області зняти ОСОБА_2 з
реєстрації місця проживання за
адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав з підстав, зазначених у
заяві, просив вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання не з’явився, про день та час
розгляду справи повідомлявся належним
чином, причини неявки суду не
повідомив.

Представник третьої особи в судовому
засіданні проти позову заперечив,
зазначив, що ОСОБА_2 була зареєстрована
за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 за згодою свого
батька ОСОБА_3 вказував, що позивач не
повідоми паспортиста ЖЕК про те, що він
є власником квартири та не отримував
будинкову книгу. Просив в задоволенні
позову відмовити.

Враховуючи наведене, суд вважає за
можливе на підставі ст. 128 КАС України
провести розгляд справи за відсутності
представника відповідача на підставі
наявних доказів.

З’ясувавши дійсні обставини справи та
перевіривши їх доказами, суд приходить
до висновку, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка вважає, що порушено її права,
свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин, має право
звернутися до адміністративного суду з
адміністративним позовом.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожному гарантується право на захист
його прав, свобод та інтересів
незалежним і неупередженим судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Отже, згідно з вищенаведеними нормами
права, позивач має право звернутись до
адміністративного суду з позовом лише
у разі, якщо він вважає, що рішенням,
дією чи бездіяльністю відповідача
(суб’єкта владних повноважень)
порушено його права, свободи чи
інтереси у сфері публічно-правових
відносин.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3.
Дана квартира належить позивачу на
праві приватної власності на підставі
договору дарування, посвідченого 09.12.2004
року державним нотаріусом Четвертої
Львівської державної нотаріальної
контори ОСОБА_4 та зареєстрованого в
реєстрі за № 3302. Відповідно до цього
договору ОСОБА_3 09.12.2004 року подарував, а
ОСОБА_1 прийняв у дар вищезгадану
квартиру.

Даний договір був зареєстрований 11.01.2005
року у Львівському обласному
державному комунальному бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки, про що свідчить
відповідний витяг за № 6175609. Отже,
відповідно до норм ст. 182 ЦК України
позивач набув право власності на
вищезазначену квартиру після його
державної реєстрації 11.01.2005 року.

Згідно з довідкою Будинкоуправління №
4 КЕВ м. Львова від 30.01.2013 року № 68 в
квартирі АДРЕСА_3 зареєстрована та
проживає ОСОБА_2 з 11.12.2009 року.

Стаття 158 ЖК України передбачає, що
особа отримує право на користування
жилим приміщенням квартири, яка
належить громадянам на праві приватної
власності на підставі договору найму
жилого приміщення.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 такого
договору з ОСОБА_1, власником квартири,
не укладала.

Відповідно до положень Постанови
Кабінету Міністрів України «Про
затвердження зразків документів,
необхідних для реєстрації місця
проживання в Україні» від 28.07.2004 року №
985 однією з вимог, визначених у заяві
про реєстрацію, є згода
власника/співвласників житла або їх
уповноважених органів, наймача та
членів його сім'ї на реєстрацію місця
проживання заявника у разі відсутності
документів, зазначених як підстава для
реєстрації. Підпис
власника/співвласника житла або їх
уповноважених органів, наймача та
членів його сім'ї не потрібен у разі
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач являється одноособовим
власником спірної квартири з січня 2005
року. Отже, обов'язковою умовою для
реєстрації особи у квартирі, що
належить ОСОБА_1 на праві приватної
власності, є згода останнього і
особистий підпис на заяві про
реєстрацію.

Як встановлено судом, такої згоди
позивач не давав. Отже, ОСОБА_2
зареєстрована у квартирі № 298, що по
вул. Стрийська, 57 у м. Львові без
належних правових підстав.

01.02.2013 року позивач звернувся в
Сихівський районний відділ у м. Львові
ГУ Державної міграційної служби
України у Львівській області з заявою
про зняття відповідача з
реєстраційного обліку з спірної
квартири.

Проте, листом від 09.02.2013 року № 4612-391
Сихівського районного відділу у м.
Львові ГУ Державної міграційної служби
України у Львівській області позивачу
було відмовлено у знятті ОСОБА_2 з
реєстрації її місця проживання.

Згідно зі ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони, зокрема, на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З урахуванням доводів позивача, та
того, що відповідачем не надано
доказів, які б спростовували доводи
позивача, суд дійшов висновку про
неправомірність дій ВГІРФО
Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС України у
Львівські з реєстрації місця
проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі.

На підставі наведеного вище, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
2, 6, 7, 11, 17, 94, 158, 160, 162, 163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

п о с т а н о в и в:

позов ОСОБА_1 до Сихівського районного
відділу у м. Львові Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області,
треті особа ОСОБА_2 про визнання
неправомірними дій суб’єкта владних
повноважень та зобов’язання до
вчинення дій – задовольнити.

Визнати дії ВГІРФО Сихівського РВ ЛМУ
УМВС України у Львівські області щодо
реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за
адресою: АДРЕСА_2, неправомірними.

Зобов'язати Сихівський районний відділ
у м. Львові ГУ Державної міграційної
служби України у Львівській області
зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця
проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1

Стягнути з Сихівського районного
відділу у м. Львові Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області на
користь ОСОБА_1 судові витрати в
розмірі 34,41 грн.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Сихівський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови або отримання
її копії.

Суддя: