Справа № 819/2378/13-а
Суддя: Мандзій О.П.
Дата ухвалення: 2013-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/2378/13-a

16 грудня 2013 року

Тернопільський окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Мандзія
О.П. суддів: Данилевич Н.А., Ходачкевич
Н.І.

при секретарі Бойко
Н.Б.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Бречка
О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Тернополі
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Державної казначейської
служби України про визнання дій
незаконними та відшкодування
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Державної казначейської служби
України (надалі - відповідач, ДКС
України) про визнання дій незаконними
та відшкодування моральної шкоди.

Вимоги позивача вмотивовано тим, що
він, використовуючи своє право на
звернення, 06 липня 2013 року надіслав
звернення до Державної казначейської
служби України із заявою про порушення
чинного законодавства у сфері
відкриття рахунків та фінансування з
Державного бюджету України юридичної
особи, що фінансується за рахунок
бюджетних коштів, та просив: припинити
незаконне фінансування діяльності
Верховної ради України (далі - ВРУ);
вжити заходів до негайного закриття
рахунків в банківських установах,
відритих для фінансування з Державного
бюджету України ВРУ; передати
матеріали про виявленні порушення
законності в Генеральну прокуратуру
України та правоохоронні органи.

Однак, лише 14 жовтня 2013 року на його
адресу надійшла відповідь з ДКС
України від 07.10.2013 року №5-13/1430-24834 де
вказано, що здійснення заходів щодо
припинення фінансування діяльності
Верховної Ради України не відноситься
до компетенції Казначейства. На думку
позивача, ДКС України порушено строки
розгляду звернення передбачені ст.20
Закону України «Про звернення
громадян», не проведено перевірки
стосовно законності відкриття
рахунків в установах банків для
витрачання бюджетних коштів на
діяльність ВРУ, Апарату ВРУ, народних
депутатів України, не вжито заходів до
усунення порушень законності у сфері
відкриття банківських рахунків для
фінансування за рахунок бюджетних
коштів діяльності ВРУ, Апарату ВРУ,
народних депутатів України.

Позивач вказує, що даними незаконними
діями, йому завдана значна моральна
шкода у розмірі 41292 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги просив задовольнити з мотивів,
що викладені в позовній заяві.
Додатково надав письмові спростування
на заперечення ДКС України, зазначивши,
що неправомірні дії з боку ДКС України
є наявними, згідно яких йому завдано
моральні збитки.

Представник Державної казначейської
служби України в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав. У наданих
письмових запереченнях на позов
зазначив, що вимоги позивача щодо
припинення фінансування діяльності
ВРУ, народних депутатів, Апарату ВРУ та
закриття їх рахунків є безпідставними,
суперечать чинному законодавству та
виходять за межі компетенції ДКС
України. Крім того, просять звернути
увагу на те, що у зв'язку із вступом у 2013
році в дію Закону України «Про гарантії
держави щодо виконання судових рішень»
значно збільшилась кількість звернень
та заяв, що надходять до ДКС України та
до юридичного відділу, документообіг
якого за 9 місяців 2013 року складав 19369
документів, у тому числі 12527 заяв та
звернень фізичних та юридичних осіб, а
тому розгляд заяви позивача понад
встановленні законодавством строки
зумовлено об'єктивними причинами.

Додатково зауважив, що позивачем не
надано жодних доказів на підтвердження
моральної шкоди, завданої йому
неправомірними діями Казначейства та
не доведено будь-який
причинно-наслідковий зв'язок між
шкодою, на наявність якої він
посилається.

Заслухавши в судовому засіданні
позивача та представника відповідача,
оцінивши представлені у справі докази
у їх сукупності, на підставі чинного
законодавства колегією суддів
встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 06 липня 2013 року надіслано заяву
до Державної казначейської служби
України про порушення чинного
законодавства у сфері відкриття
рахунків та фінансування з Державного
бюджету України юридичної особи, що
фінансується за рахунок бюджетних
коштів датовану 10.06.2013 року (а.с. 20-24).
Доказом надіслання вказаного
звернення позивача є досліджений в
судовому засідання оригінал поштової
квитанції від 06.07.2013 (а.с. 25).

Як слідує із прохальної частини заяви,
позивач просив: з метою усунення
порушень законності припинити
незаконне фінансування діяльності
Верховної ради України, народних
депутатів України, Апарату ВРУ через
порушення законності у сфері державної
реєстрації та відкриття рахунків в
установах банків до моменту приведення
Верховною Радою України діяльності
Апарату ВРУ в правове поле України та
державної реєстрації Апарату ВРУ.
Вжити заходів до негайного закриття
рахунків в банківських установах,
відкритих для фінансування з
Державного бюджету України ВРУ,
народних депутатів України, Апарату
ВРУ на неіснуючу юридичну особу -
Управління справами ВРУ. Передати
матеріали про виявлені порушення
законності в Генеральну прокуратуру
України, правоохоронні органи для
вжиття заходів щодо повернення в
бюджет незаконно перерахованих коштів
з Державного бюджету України в період з
20.04.2000 по 2013 рік включно, а також
порушення кримінальної справи по
даному факту.

Державною казначейською службою
України вказану заяву отримано 26.07.2013
за вхідним № В-13-6814 про що свідчить
копія відтиску штампу на заяві
позивача (а.с. 55).

У свою чергу, ДКС України листом від
07.10.2013 року №5-13/1430-24834 повідомила
позивача, що Казначейство діє
відповідно до Положення про Державну
казначейську службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 13.04.2011 року №460, у своїй
діяльності керується Конституцією
України та Законами України, актами
Президента України та Кабінету
Міністрів України, наказами
Міністерства фінансів України, іншими
актами законодавства України.
Здійснення заходів щодо припинення
фінансування діяльності Верховної
Ради України не відноситься до
компетенції Казначейства (а.с. 26).

Колегією суддів встановлено, що
скориставшись своїм правом, 02.08.2013 року
позивач звернувся до Печерської
районної в м. Києві Державної
адміністрації із запитом на доступ до
публічної інформації (а.с. 27).
Відповідно до Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
просить надати всі без винятку
завірені копії документів про державну
реєстрацію юридичної особи, що
фінансується з Державного бюджету
України, а саме, Управління справами
ВРУ починаючи з моменту первинної
реєстрації Управління справами ВРУ по
2013 рік включно з подальшими
реєстраційними (після первинної)
реєстраційними номерами.

При цьому, 27.08.2013 року на адресу
позивача надійшов лист-відповідь від
Печерської районної в м. Києві
Державної адміністрації за
Вих.№105/02-0310-з/20, з якого слідує, що
остання не володіє і не зобов'язана,
відповідно до її компетенції,
передбаченої законодавством, володіти
інформацією, щодо якої зроблено запит.
Керуючись ч.3 ст.22 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
інформаційний запит направлено
належному розпоряднику - Головному
управлінню юстиції у м. Києві для
опрацювання та підготовки відповіді по
порушеному питанню у терміни,
передбачені чинним законодавством
України (а.с. 28-29).

Водночас, відділом державної
реєстрації юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців Печерського району
реєстраційної служби Головного
управління юстиції м.Києва розглянувши
вищевказаний запит, 06.09.2013 року
повідомило позивача про те, що частиною
2 статті 2 Закону України «Про доступ до
публічної інформації» цей закон не
поширюється на відносини у сфері
звернень громадян, які регулюються
спеціальним законом. Порушене у запиті
питання не є предметом правового
регулювання Закону України «Про доступ
до публічної інформації». Частиною 6
статті 11 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» державному
реєстратору забороняється видавати
копії документів, які знаходяться в
реєстраційній справі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців (а.с. 30).

При вирішенні позовних вимог колегія
суддів виходить з наступного.

Законом України «Про звернення
громадян» (далі - Закон) встановлено, що
громадяни України мають право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст.3 Закону заява
(клопотання) - звернення громадян із
проханням про сприяння реалізації
закріплених Конституцією та чинним
законодавством їх прав та інтересів
або повідомлення про порушення чинного
законодавства чи недоліки в діяльності
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, народних
депутатів України, депутатів місцевих
рад, посадових осіб, а також
висловлення думки щодо поліпшення їх
діяльності.

Органи державної влади, місцевого
самоврядування та їх посадові особи,
керівники та посадові особи
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, об'єднань
громадян, до повноважень яких належить
розгляд заяв (клопотань), зобов'язані
об'єктивно і вчасно розглядати їх,
перевіряти викладені в них факти,
приймати рішення відповідно до чинного
законодавства і забезпечувати їх
виконання, повідомляти громадян про
наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду
заяв (клопотань) в обов'язковому
порядку дається тим органом, який
отримав ці заяви і до компетенції якого
входить вирішення порушених у заявах
(клопотаннях) питань, за підписом
керівника або особи, яка виконує його
обов'язки. (ст. 15 Закону).

Згідно приписів ст.20 Закону, звернення
розглядаються і вирішуються у термін
не більше одного місяця від дня їх
надходження, а ті, які не потребують
додаткового вивчення, - невідкладно,
але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня
їх отримання. Якщо в місячний термін
вирішити порушені у зверненні питання
неможливо, керівник відповідного
органу, підприємства, установи,
організації або його заступник
встановлюють необхідний термін для
його розгляду, про що повідомляється
особі, яка подала звернення. При цьому
загальний термін вирішення питань,
порушених у зверненні, не може
перевищувати сорока п'яти днів.

З огляду на норми вказаної вище статті,
відповідач у місячний строк з дня
отримання заяви позивача, тобто з 26.07.2013
року, мав їх розглянути та повідомити
про результати такого розгляду
письмовою відповіддю за підписом
керівника або особи, яка виконує його
обов'язки до 27.08.2013.

Проте, як свідчать матеріали справи та
не спростовано відповідачем, звернення
позивача датоване 10.06.2013 року
розглянуто відповідачем лише 07.10.2013
року шляхом надіслання листа
№5-13/1430-24834, тобто більше двохмісячного
строку.

Враховуючи наведене колегія судів
приходить до висновку, що розгляд заяви
позивача відбувся з порушенням
встановленого законом місячного
строку.

Несвоєчасність розгляду заяви
позивача свідчить про протиправну
бездіяльність Державної казначейської
служби України щодо не розгляду
звернення ОСОБА_1 від 10.06.2013 року у
встановлений законом термін.

Колегія суддів не приймає до уваги
посилання представника відповідача на
дію Закону України «Про гарантії
держави щодо виконання судових
рішень», згідно якого значно
збільшилась кількість звернень та
заяв, що надходять до ДКС України та до
юридичного відділу, документообіг
якого за 9 місяців 2013 року складав 19369
документів, у тому числі 12527 заяв та
звернень фізичних та юридичних осіб,
оскільки жодних доказів інформування
позивача про такий перебіг подій
відповідачем не представлено.

При цьому суд відмічає, що при
неможливості в місячний термін
вирішити порушені у зверненні питання,
керівником відповідного органу,
установи, або його заступником не було
встановленого нового необхідного
терміну для його розгляду, та не
повідомлено про це особі, яка подала
звернення згідно вимог ч. 1 ст. 20 Закону.

Щодо інших позовних вимог суд відмічає,
що згідно ст.43 Бюджетного кодексу
України та Положення про Державну
казначейську службу України,
затверджене Указом Президента України
від 13.04.2011 року №460/2011 Казначейство та
його територіальні органи є окремими
юридичними особами, які здійснюють
розрахунково-касове обслуговування
розпорядників бюджетних коштів.

Державна казначейська служба України
здійснює перерахування коштів з
рахунку відповідного розпорядника
бюджетних коштів за його дорученням.
Повноваження ДКС України встановлені
Бюджетним кодексом України, Законом
України «Про Державний бюджет України»
та Положенням про Державну
казначейську службу України,
безпосередньо до яких відноситься:
забезпечення казначейського
обслуговування державного та місцевих
бюджетів на основі ведення єдиного
казначейського рахунку; управління
наявними фінансовими ресурсами, що
ними обліковується; визначення
механізму казначейського
обслуговування державного та місцевих
бюджетів, установлення єдиних правил
бухгалтерського обліку і звітності про
виконання державного ат місцевих
бюджетів, кошторисів розпорядників
бюджетних коштів, визначення порядку і
строків подання звітів про виконання
кошторисів державних цільових фондів.

Відкриття рахунків в органах
Казначейства здійснюється відповідно
до Порядку відкриття та закриття
рахунків у національній валюті в
органах Державної казначейської
служби України, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від
22.06.2012 року №758.

Даний Порядок регламентує
взаємовідносини між органами ДКС
України і розпорядниками бюджетних
коштів та одержувачами бюджетних
коштів, відокремленими структурними
підрозділами розпорядників бюджетних
коштів, підприємствами, установами,
організаціями і фізичними особами -
підприємцями, а також органами, що
контролюють справляння надходжень
бюджету, та органами місцевого
самоврядування в процесі відкриття
(закриття) рахунків.

Згідно приписів ч.2 ст.22 Бюджетного
кодексу України головними
розпорядниками бюджетних коштів
можуть бути виключно: за бюджетними
призначеннями, визначеними законом про
Державний бюджет України, - установи,
уповноважені забезпечувати діяльність
Верховної Ради України, Президента
України, Кабінету Міністрів України в
особі їх керівників; міністерства,
Конституційний Суд України, Верховний
Суд України, вищі спеціалізовані суди
та інші органи, безпосередньо
визначені Конституцією України, в
особі їх керівників, а також
Національна академія наук України,
Національна академія аграрних наук
України, Національна академія медичних
наук України, Національна академія
педагогічних наук України, Національна
академія правових наук України,
Національна академія мистецтв України,
інші установи, уповноважені законом
або Кабінетом Міністрів України на
реалізацію державної політики у
відповідній сфері, в особі їх
керівників.

Бюджетні рахунки, відкриті в поточному
бюджетному періоді, закриваються не
пізніше 31 грудня або в останній день
іншого бюджетного періоду. За
виняткових обставин Міністр фінансів
України може визначити інший термін
закриття рахунків, який повинен
настати не пізніше ніж через п'ять
робочих днів після закінчення
бюджетного періоду (п.7.1 Порядку
відкриття та закриття рахунків у
національній валюті в органах
Державної казначейської служби
України).

Вказані норми підтверджують те, що
вимоги позивача у його зверненні від
10.06.2013 року щодо припинення
фінансування діяльності Верховної
ради України, народних депутатів
України, Апарату ВРУ та відповідно
закриття їх рахунків є безпідставні,
оскільки суперечать чинному
законодавству та виходять за межі
компетенції Державної Казначейської
служби України про що було і
повідомлено позивача листом від 07.10.2013
року №5-13/1430-24834. Вказане обумовлює
відмову у задоволенні позовних вимог
щодо визнання незаконними дій по не
проведенню перевірки за зверненням
позивача стосовно відкриття рахунків в
установах банків для фінансування ВРУ
та по невжиттю заходів до усунення
порушень законності у сфері відкриття
банківських рахунків.

Що стосується вимоги позивача про
стягнення з Державного бюджету на його
користь моральної шкоди в сумі 41292 грн.,
колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України,
моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику у справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" №4 від
31.03.1995 року відповідно до загальних
підстав цивільно - правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні.

Колегією суддів не приймаються до
уваги посилання позивача на заподіяння
йому моральної шкоди діями ДКС України,
які виразились в умисному зневаженні
позивача, як людини, оскільки вони не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Позивачем не надано доказів заподіяння
йому моральних або фізичних страждань
чи втрат немайнового характеру, не
надано доказів необхідності
застосування додаткових зусиль для
нормалізації життєвих зв'язків і
відновлення стосунків з оточуючими
людьми.

Матеріалами справи підтверджено, що
дії ДКС України щодо припинення
фінансування діяльності Верховної
Ради України та відповідно закриття їх
рахунків не відноситься до компетенції
Казначейства, а тому лист відповідача,
не містить ознак протиправності та не
спричиняє морально - психологічного
приниження позивача чи душевних
страждань. Зазначений факт виключає, як
заподіяння такими діями моральної
шкоди позивачу, так і наявність будь -
якого причинного зв'язку між діями ДКС
України та спричинення душевних
страждань.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Керуючись ч. 2 ст. 162 КАС України, з метою
захисту прав позивача, суд вважає
необхідним позов задовольнити
частково шляхом визнання протиправною
бездіяльність Державної казначейської
служби України щодо не розгляду
звернення ОСОБА_1 від 10.06.2013 року у
встановлений законом термін.

Керуючись, ст.ст. 2, 69, 70, 71, 94, 160 - 163,
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність
Державної казначейської служби
України щодо не розгляду звернення
ОСОБА_1 від 10.06.2013 року у встановлений
законом термін.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Тернопільський окружний
адміністративний суд в порядку і
строки, передбачені ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку, визначеному ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

/Постанова складена в повному обсязі та
підписана 20 грудня 2013 року/ .

Головуючий суддя
Мандзій О.П.

судді:
Данилевич Н.А.

Ходачкевич Н.І.

копія вірна

Головуючий суддя
Мандзій О.П.