Справа № 806/49/13а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2013-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2013 року
м. Київ К/800/31386/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А. розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Житомирі Житомирської
області Державної податкової служби на
постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 5 березня 2013
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 22 травня 2013 року

у справі№ 806/49/13-аза позовом Приватного
підприємства «Житомиррадіоком»до
Державної податкової інспекції у м.
Житомир Житомирської області
Державної податкової служби про
визнання неправомірни та скасування
податкового повідомлення-рішення,-
В С Т А Н О В И Л А

Приватне підприємство
«Житомиррадіоком» (далі - Позивач або
ПП «Житомиррадіоком») звернулось до
суду з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Житомирі Житомирської області
Державної податкової служби (далі -
Відповідач або ДПІ у м. Житомирі
Житомирської області ДПС) про визнання
неправомірним та скасування
податкового повідомлення-рішення №
від 27 листопада 2012 року.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 5 березня 2013
року у справі № 806/49/13-а, залишеною без
змін ухвалою Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 22 травня 2013 року, позовні вимоги
задоволено повністю. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Житомир
Житомирської області Державної
податкової служби від 27 листопада 2012
року № .

ДПІ у м. Житомир Житомирської області
ДПС в касаційній скарзі, вказуючи на
допущені судами першої та апеляційної
інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
даного спору, просить скасувати
постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 5 березня 2013
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 22 травня 2013 року та прийняти нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Позивач не скористався процесуальним
правом надати письмові заперечення на
касаційну скаргу, що не перешкоджає її
розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія судців звертає увагу на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено судами попередніх
інстанції, в період з 30 жовтня 2012 року
по 05 листопада 2012 року відповідачем
проведена позапланова виїзна
документальна перевірка ПП
«Житомиррадіоком» з питань
фінансово-господарських
взаємовідносин позивача з ПП
«Селтика» за липень 2011 року, за
результатами якої складено акт від 12
листопада 2012 року № 4889/22-2/24699022/0100, яким
встановлено порушення пунктів 198.1, 198.3,
198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.7 статті 201
Податкового кодексу України (надалі
також - «ПК України») та частини 5 статті
203, частин 1 та 2 статті 215, статті 216
Цивільного кодексу України (надалі
також - «ЦК України»), в результаті чого
занижено податку на додану вартість за
липень 2012 року на суму 16284,00 грн.

На підставі акту перевірки
відповідачем 27 листопада 2012 року
прийнято податкове
повідомлення-рішення № , яким
товариству збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі розміром 20355,00 грн., у
тому числі 16284,00 грн. - за основним
платежем та 4071,00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Як слідує з акту перевірки, висновок
відповідача про порушення позивачем
зазначених вище положень ПК України та
ЦК України ґрунтується на тому, що
операції між позивачем та ПП «Селтика»
не спричиняють реального настання
правових наслідків, а отже є
нікчемними.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 1 листопада 2010 року між
ПП «Житомиррадіоком»
(Покупець) та ПП «Селтика»
(Постачальник) укладено договір
поставки № 01-11, згідно якого в порядку
та на умовах, визначених цим договором,
«Постачальник» зобов'язується
поставити та передати товар
(канцелярські, сувенірна та інші
товари) у власність «Покупця», а
«Покупець» зобов'язується прийняти та
оплатити цей товар. Оплата за товар
проводиться шляхом безготівкового
перерахування коштів на розрахунковий
рахунок «Постачальника».

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності).

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовою виникнення у
платника права на включення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених в ціні
товару (послуги) є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку, що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Так як встановлено судами попередніх
інстанцій, на виконання умов договору
№ 01-11 від 1 листопада 2010 року ПП
«Селтика» виписано позивачу видаткову
накладну № ЖМ-12 від 1 листопада 2011 року
на суму 97701,57 грн., у тому числі ПДВ 16283,6
грн., згідно якої позивачу поставлено
вказані товари у кількості 29414,00
одиниць. Вказаний у видатковій
накладній товар отримано
уповноваженою особою позивача
відповідно до довіреності.

Факт виконання договору за вказаний
період підтверджується податковою та
видатковою накладними,
товарно-транспортною накладною,
довідкою про взаєморозрахунки з
постачальниками, прибутковою
накладною, доказами подальшого
використання позивачем придбаних
товарно-матеріальних цінностей у
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності.

Зазначені первинні документи
підтверджують взаємовідносини
позивача з ПП «Селтика» та містять всі
обов'язкові реквізити, що передбачені
для даного виду господарських
операцій, містять необхідні відомості
про господарську операцію,
підтверджують реальність руху активів
учасників правовідносин, а відтак є
первинними в розумінні закону.

На підставі наведених вище доказів, що
були досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди першої та апеляційної
інстанцій зробили правильний висновок
про документальне підтвердження факту
реального здійснення господарських
операцій між позивачем та ПП «Селтика».

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що чинне законодавство не
ставить умову виникнення податкових
зобов'язань платника у залежність від
стану податкового обліку його
контрагента, фактичного знаходження
його за місцем реєстрації та наявності
чи відсутності основних фондів у
останнього. За умови не встановлення
податковим органом наявності
замкнутої схеми руху коштів, яка б
могла свідчити про узгодженість дій
позивача та його постачальника для
одержання товариством незаконної
податкової вигоди, останнє не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.
Такий підхід узгоджується з судовою
практикою Європейського Суду з прав
людини.

Згідно з положеннями частини 2 статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Суд акцентує увагу на тому, що
відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, не надано доказів
узгодженості дій позивача з
недобросовісним платником податків
(постачальником) з метою незаконного
отримання податкової вигоди, як і не
доведено правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судом при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження матеріалами справи та не
ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

За правилами статті 2201 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів,
перевіривши у межах касаційної скарги
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно відхилити, а
оскаржувані рішення слід залишити без
змін.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Житомирі Житомирської
області Державної податкової служби
відхилити.

Постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 5 березня 2013
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 22 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь справі та може
бути переглянута з підстав
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко