Справа № 809/3631/13-а
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2013-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"27" грудня 2013 р.
Справа № 809/3631/13-a

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді Матуляка Я.П.

Суддів: Скільського
І.І.,

Шумея М.В.,

при секретарі Бойко Л.М.

за участю:

представника позивача - Білобровки В.С.

представника відповідача - Саведчука
Т.З.

представника третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом Івано-Франківської
обласної державної адміністрації

до відповідача Державної
виконавчої служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача ОСОБА_5

про визнання дій неправомірними,-

ВСТАНОВИЛА:

25 листопада 2013 року Івано-Франківська
обласна державна адміністрація
звернулася до суду з адміністративним
позовом до Державної виконавчої служби
України; третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача ОСОБА_5 про
визнання дій неправомірними та
скасування постанов про відкриття
виконавчих проваджень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відділом примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України в
порушення статті 18, пункту 6 статті 26
Закону України «Про виконавче
провадження» неправомірно відкрито
виконавчі провадження по виконавчих
листах про стягнення з
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації на користь ОСОБА_5 10 000
гривень моральної шкоди та 134 817,44
гривень заробітної плати за час
вимушеного прогулу. Вважає, що
оскаржувані постанови винесено на
підставі виконавчих документів, які не
відповідають вимогам статті 18 Закону
України «Про виконавче провадження». А
саме, в оскаржуваних постановах в графі
код ЄДРПОУ боржника вказано
ідентифікаційний код Головного
управління регіонального розвитку та
будівництва Івано-Франківської ОДА
замість коду Івано-Франківської
обласної державної адміністрації. Крім
того, з посиланням на положення Закону
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень», Порядок
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
боржників, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України за №845 від
03.08.2011 року, зазначає, що виконання
вказаних виконавчих листів повинно
здійснюватись Державною казначейською
службою України. Тому, на думку
позивача, державний виконавець повинен
був відмовити у відкритті виконавчого
провадження та роз'яснити стягувачу
порядок проведення стягнення за
поданими виконавчими документами.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю з підстав наведених у
позовній заяві. Просив позов
задовольнити.

Крім того, в судовому засіданні заявив
клопотання про залучення в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Головне управління
регіонального розвитку та будівництва
Івано-Франківської ОДА. Однак, колегією
суддів в задоволенні даного клопотання
було відмовлено, в зв'язку з тим, що
вказане управління є структурним
підрозділом Івано-Франківської
обласної державної адміністрації, яка
і звернулась до суду із вказаним
позовом та фактично може представляти
інтереси, в тому числі, й вказаного
підрозділу.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти заявленого позову
заперечив, суду пояснив, що оскаржувані
постанови про відкриття виконавчого
провадження винесені правомірно на
виконання рішення суду та не порушують
законних прав чи інтересів позивача.

Представник третьої особи на стороні
відповідача в судовому засіданні подав
письмове заперечення проти
адміністративного позову та вказав що
позовні вимоги є безпідставними,
оскільки позивачем не вказано які його
права та законні інтереси порушено, а
також спрямовані на порушення прав,
законних інтересів третьої особи.

Розглянувши позовну заяву, вислухавши
пояснення представників сторін,
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача, дослідивши подані
докази, колегія суддів встановила
наступне.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
14.09.2011 року адміністративний позов
ОСОБА_5 задоволено частково й, в тому
числі, стягнуто з Івано-Франківської
обласної державної адміністрації на
користь позивача заробітну плату за
час вимушеного прогулу з 14.02.2002 року по
02.01.2011 року за 1676 робочих днів в розмірі
134 817,44 грн., з проведенням відрахувань
загальнообов'язкових зборів та
платежів, а також 10 000 грн., моральної
шкоди. Вказана постанова набрала
законної сили 13.11.2012 року.

11.12.2012 року Івано-Франківським окружним
адміністративним судом видано
виконавчі листи у даній справі.

З метою виконання судового рішення,
28.10.2013 року ОСОБА_5 звернулась із заявою
про примусове виконання зазначених
виконавчих листів до відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України.

Постановами від 05.11.2013 року головним
державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Каращук К.Л. відкрито виконавчі
провадження ВП №40553332 та ВП №40553439
(а.с.8,9).

Не погоджуючись із вказаними
постановами позивач звернувся із даним
адміністративним позовом до суду.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
виконавче провадження», виконавче
провадження, як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 2 вказаного
Закону, примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України «Про державну виконавчу
службу».

Частиною 2 статті 3 Закону, передбачено,
що рішення про стягнення коштів з
державного та місцевих бюджетів або
бюджетних установ виконуються
органами Державного казначейства
України в установленому Кабінетом
Міністрів України порядку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень», виконання
рішень суду про стягнення коштів,
боржником за якими є державний орган,
здійснюється Державною казначейською
службою України в межах відповідних
бюджетних призначень шляхом списання
коштів з рахунків такого державного
органу, а в разі відсутності у
зазначеного державного органу
відповідних призначень - за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення виконання
рішень суду. Стягувач за рішенням суду
про стягнення коштів з державного
органу звертається до Державної
казначейської служби України у строки,
встановлені Законом України «Про
виконавче провадження», із заявою про
виконання рішення суду. Разом із заявою
стягувач подає до Державної
казначейської служби України
документи та відомості, необхідні для
перерахування коштів, згідно з
переліком, затвердженим Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до ст. 3 Порядку виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або боржників,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України 3 серпня 2011 № 845
рішення про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
боржників виконуються на підставі
виконавчих документів виключно
органами Казначейства у порядку
черговості надходження таких
документів (про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів - з
попереднім інформуванням Мінфіну, про
стягнення коштів боржників - у межах
відповідних бюджетних призначень,
наданих бюджетних асигнувань (залишків
коштів на рахунках підприємств,
установ, організацій).

Згідно із ст. 4 цього Порядку органи
Казначейства: забезпечують у випадках,
передбачених цим Порядком, зберігання
виконавчих документів та ведення їх
обліку. Після виконання виконавчого
документа суду в повному обсязі такий
документ повертається до суду з
відміткою про його виконання; вживають
заходів до виконання виконавчих
документів протягом установленого
строку; розглядають письмові звернення
(вимоги) осіб, які беруть участь у
справі, щодо виконання виконавчих
документів, а також звернення (вимоги)
прокурорів.

Відповідно до ст.6 згаданого Порядку у
разі прийняття рішення про стягнення
коштів стягувач подає органові
Казначейства в установлений
зазначеним органом спосіб: заяву про
виконання такого рішення із
зазначенням реквізитів банківського
рахунка, на який слід перерахувати
кошти, або даних про перерахування
коштів у готівковій формі через банки
або підприємства поштового зв'язку,
якщо зазначений рахунок відсутній;
оригінал виконавчого документа; судові
рішення про стягнення коштів (у разі
наявності); оригінал або копію
розрахункового документа (платіжного
доручення, квитанції тощо), який
підтверджує перерахування коштів до
відповідного бюджету. До заяви можуть
додаватися інші документи, які містять
відомості, що сприятимуть виконанню
рішення про стягнення коштів (довідки
та листи органів, що контролюють
справляння надходжень бюджету, або
органів місцевого самоврядування,
рішення органів досудового
розслідування та прокуратури тощо).
Виконавчі документи пред'являються до
виконання протягом одного року з дня,
що настає за днем набрання рішенням про
стягнення коштів законної сили, якщо
інше не передбачено законом. Строки
пред'явлення виконавчих документів
перериваються в разі пред'явлення їх до
виконання, відстрочки або розстрочки
виконання рішень про стягнення коштів
в установленому порядку. Пропущені
строки пред'явлення виконавчих
документів суду до виконання
поновлюються судом в установленому
законом порядку, а рішень про стягнення
коштів, прийнятих державними органами
(посадовими особами), які відповідно до
закону мають право приймати такі
рішення, - не поновлюються.

В той же час, суд зазначає, що Законом
України «Про внесення змін до деяких
законів України щодо виконання судових
рішень» від 19.09.2013 року, було внесено
зміни до Закону України «Про гарантії
держави щодо виконання судових
рішень».

Зокрема відповідно до п. 3 розділу ІІ
Прикінцеві та перехідні положення
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень» (в
редакції Закону від 19.09.2013 року),
виконавчі документи за рішеннями суду
про стягнення коштів або рішення суду,
що набрали законної сили, боржниками за
якими є визначені частиною першою
статті 2 цього Закону суб'єкти, які
видані або ухвалені до набрання
чинності цим Законом, подаються до
органу державної виконавчої служби
протягом шести місяців з дня набрання
чинності цим пунктом. Якщо рішення суду
про стягнення коштів або виконавчі
документи за цими рішеннями,
боржниками за якими є визначені
частиною першою статті 2 цього Закону
суб'єкти, не було подано в строк,
встановлений цим пунктом, це не є
підставою для відмови у виконанні
даного судового рішення.

Заборгованість погашається в такій
черговості:

у першу чергу погашається
заборгованість за рішеннями суду щодо
пенсійних та соціальних виплат, про
стягнення аліментів, відшкодування
збитків та шкоди, завданих внаслідок
злочину або адміністративного
правопорушення, каліцтва або іншого
ушкодження здоров'я, а також у зв'язку з
втратою годувальника;

у другу чергу погашається
заборгованість за рішеннями суду,
пов'язаними з трудовими
правовідносинами;

у третю чергу погашається
заборгованість за всіма іншими
рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення
заборгованості визначаються законом
про Державний бюджет України на
відповідний рік.

Слід зазначити, що Закон України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» набрав законної сили
01.01.2013 року, постанова
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду по справі
№2а-263/08/0970 набрала законної сили 13.11.2012
року, виконавчі листи видано 11.12.2013
року, а ОСОБА_5, звернулась із заявою про
примусове виконання вказаних
виконавчих листів 28.10.2013 року. Отже, на
думку суду, відкриваючи виконавчі
провадження ВП №40553332 та ВП №40553439,
головний державний виконавець відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Каращук К.Л., діяла в спосіб визначений
законом, а отже й підстав для відмови у
відкритті виконавчих проваджень не
було.

Що стосується посилань представника
позивача на ту обставину, що
оскаржувані постанови винесено на
підставі виконавчих документів, які не
відповідають вимогам статті 18 Закону
України «Про виконавче провадження», а
саме: в оскаржуваних постановах в графі
код ЄДРПОУ боржника вказано
ідентифікаційний код Головного
управління регіонального розвитку та
будівництва замість коду
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації, то колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.83 Закону України
«Про виконавче провадження» начальник
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
або державний виконавець з власної
ініціативи чи за заявою сторони
виконавчого провадження може
виправити допущені у процесуальних
документах, винесених у виконавчому
провадженні державним виконавцем,
граматичні чи арифметичні помилки, про
що виноситься відповідна постанова.

В судовому засіданні встановлено, що в
резолютивній частині постанови
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 14.09.2011 року,
жодних кодів ЄДРПОУ відповідача не
зазначено. Вказана позивачем обставина
щодо невідповідності коду ЄДРПОУ в
оскаржуваних постановах, на думку суду,
є очевидною помилкою, порядок
виправлення якої регламентовано
вищенаведеною нормою та не може
слугувати підставою для скасування
оскаржуваних рішень державного
виконавця.

З цих же підстав не підлягає до
задоволення клопотання представника
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача, щодо зобов'язання
відповідача внести виправлення в
оскаржувані постанови про відкриття
виконавчого провадження.

Згідно положення ч.2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Підсумовуючи все вищевикладене суд
приходить до висновку що відповідачем
доведено правомірність дій та
оскаржуваних постанов про відкриття
виконавчого провадження ВП №40553332 та ВП
№40553439 від 05.11.2013 року, а тому заявлений
адміністративний позов не підлягає до
задоволення.

На підставі ст. 124 Конституції України,
керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого
Кодексом адміністративного
судочинства України, якщо таку скаргу
не було подано.

Головуючий суддя:
/підпис/ Матуляк
Я.П.

Судді: /підпис/
Скільський І.І.

/підпис/ Шумей М.В.

Постанова складена в повному
обсязі 02.01.2014 року.