Справа № 541/1793/13-а
Суддя: Чернюк В. Д.
Дата ухвалення: 2013-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 541/1793/13-а
№ провадження 2-а/541/57/2013
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2013 року. Миргородський
міськрайонний суд Полтавської області
в складі: головуючого - судді Чернюк
В.Д.,

при секретарі Міщанін
Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миргороді справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Полтавській області про скасування
постанови державного виконавця,-

в с т а н о в и в :

В липні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся в суд з цим позовом,
посилаючись на порушення відповідачем
його прав в частині не обгрунтованого
закінчення державним виконавцем
Приймак О.В. виконавчого провадження з
примусового виконання постанови суду
за адміністративним позовом щодо
перерахунку і виплати пенсії позивачу,
як особі, що постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

В судове засідання позивач не
з'явився, подавши письмову заяву, за
змістом якої заявлений в порядку ст. 181
КАС України позов підтримав, просив
скасувати незаконну постанову
державного виконавця від 25 червня 2013
року, а справу розглянути у його
відсутність / а.с. 17 /.

В обґрунтування заявлених
вимог у своєму позові ОСОБА_1 зазначив,
що 29 червня 2013 року поштою отримав
копію оскаржуваної постанови, яка
винесена з порушенням національного
законодавства України, в тому числі і
того, що регламентує порядок
здійснення виконавчого провадження, а
також з порушенням та в супереч
практики Європейського Суду з прав
людини.

Відповідач, будучи належним чином
повідомлений про день, час та місце
розгляду справи / а.с. 11, 15 /, явку свого
представника в судове засідання не
забезпечив, про поважність причин
такої неявки суд не повідомив,
заперечень щодо заявленого позову не
подав, що фактично вказує на визнання
цього позову.

На підставі положень ч. 4 ст. 128 КАС
України суд визнав можливим не
відкладати розгляд справи та вирішити
її на підставі наявних у ній доказів.

Представники третіх осіб від
Управління праці та соціального
захисту населення Миргородської
районної державної адміністрації та
Центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у Полтавській
області в судове засідання не прибули,
будучи сповіщеними про день, час та
місце судового розгляду
адміністративного позову / а.с. 12, 13, 15, 16
/. На час розгляду справи судом
заперечень проти позову цими
учасниками процесу не подано.

Дослідивши письмові докази по
справі та, проаналізувавши їх
сукупності, суд приходить до висновку
про те, що заявлений позов підлягає до
задоволення з наступних обгрунтувань.

На підставі постанови суду, яка набрала
законної сили і була допущена до
примусового виконання, позивачу третя
особа по справі Центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат у
Полтавській області зобов'язана була
здійснити виплату одноразової
компенсації, як учаснику ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, що став інвалідом, за шкоду
заподіяну здоров'ю та щорічну допомогу
на оздоровлення за 2010 рік відповідно до
положень ст. 48 Закону України „Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Постановою старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Полтавській
області Приймак О.В., датованою 25 червня
2013 року, виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа № 2-а-6145/2011, виданого 16.11.2011 року,
закінчено на підставі положень пункту
11 ст. 49 Закону України „Про виконавче
провадження" / а.с. 8 /.

Як вбачається з датоштампу на
поштовому конверті, в якому
відповідачем згадану постанову
надіслано позивачу, цей документ
позивачем ОСОБА_1 одержано 29 червня 2013
року, про що ним і зазначено в позовній
заяві / а.с. 6 /.

Наявність такої постанови підтверджує
факт здійснення виконавчого
провадження представником сторони
відповідача в процесі примусового
виконання постанови суду, яка набрала
законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону
України „Про виконавче провадження"
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 75 частинами 1, 2 Закону України
„Про виконавче провадження"
встановлено, що після відкриття
виконавчого провадження по
виконавчому документу, який зобов'язує
боржника вчинити певні дії або
утриматися від їх вчинення, державний
виконавець відповідно до ст. 25 цього
Закону визначає йому строк
добровільного виконання рішення.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання.

У разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону та
вносить подання ( повідомлення )
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу ( посадової особи ), що
його видав ( ч. 3 ст. 75).

Згідно до положень пункту 11 частини 1
ст. 49 Закону України „Про виконавче
провадження" виконавче провадження
підлягає закінченню у разі повернення
виконавчого документа до суду чи
іншого органу ( посадовій особі ), який
його видав, у випадку, передбаченому
частиною третьою статті 75 цього Закону.

При розгляді справи судом встановлено,
що цих положень Закону України „Про
виконавче провадження" державним
виконавцем, який здійснював виконавчі
дії за виконавчим провадженням, не
виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно до ст. 71 КАС України в
адміністративному процесі
запроваджено концепцію презумпції
вини суб'єкта владних повноважень, з
огляду на що фізична особа - позивач не
повинен доводити, що його законні права
та інтереси порушено. Саме суб'єкт
владних повноважень, в даному випадку
відповідач чи його представник,
зобов'язані довести, що завершуючи
виконавче провадження на підставі
положень пункту 11 частини 1 ст. 49 Закону
України „Про виконавче провадження",
державний виконавець діяв у межах,
установлених законом, відповідно до
повноважень і у спосіб, що визначені
законом. Таких доказів стороною
відповідача суду не надано.

Крім того, слід прийняти до
уваги і ту обставину, що стороною
відповідача в супереч положенням ст. 71
КАС України, суду не надано жодних
доказів того, що державний виконавець
по виконавчому провадженні перевіряв
поважність причин невиконання судових
рішень, в тому числі і в наслідок
відсутності коштів ( відповідного
фінансового ресурсу бюджету ), і такі
докази взагалі не надані суду.

Звертає на себе увагу і та
обставина, що мотивація державного
виконавця у оскаржуваній постанові
щодо причин невиконання судового
рішення боржником та необхідності
закінчення виконавчого провадження
суперечить судовій практиці
Європейського Суду з прав людини, який
своїми рішеннями у справах „Васильєв
проти України" від 13 липня 2006 року та
„Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997
року констатував, що виконання рішень
суду, в яких відповідачем є державні
органи, можливо виконати, якщо державою
передбачені та визначені асигнування
на відповідні видатки Державного
бюджету України шляхом здійснення
відповідних законодавчих заходів.
Українська правова система не наділяє
ані суди, ані Державну виконавчу службу
повноваженнями скасовувати закон або
примушувати державу вносити зміни до
Закону „Про державний бюджет".
Відповідно навіть за умови, що
національні суди змогли б прийняти
відповідне рішення на користь заявника
за його скаргою на дії виконавчої
служби, виконання рішення щодо
боржника все ще залишається обов'язком
держави. Отримавши рішення та
виконавчий лист проти конкретного
державного органу, заявники не
зобов'язані порушувати за своєю
власною ініціативою інші провадження
проти різноманітних державних органів
щодо своїх вимог. Заявник не був
зобов'язаний звертатися до суду зі
скаргою на дії державного виконавця.

Швидке виконання рішення суду є
запорукою ефективності правосуддя.
Адміністративні органи є складовою
держави, яка керується принципом
верховенства права, а відтак інтереси
цих органів збігаються в необхідності
належного здійснення правосуддя. Якщо
адміністративні органи відмовляються
або неспроможні виконати рішення суду
чи навіть зволікають з його
виконанням, то гарантії, надані статтею
6 Конвенції стороні на судовому етапі,
витрачають сенс.

Системний аналіз норм Закону
України „Про виконавче провадження" та
наведених рішень Європейського Суду з
прав людини, які суд зобов'язаний
застосувати щодо правовідносин, які
виникли між позивачем та відповідачем,
виходячи з приписів ч. 2 ст. 8 КАС
України, дає підстави зробити висновок
про те, що закінчення виконавчих
проваджень за трьома виконавчими
документами, державним виконавцем, як
представником адміністративних
органів держави, здійснено з
порушенням прав позивача ОСОБА_1

З цих підстав оскаржувана постанова
про закінчення виконавчого
провадження не може визнаватися
законною і обґрунтованою, а тому є не
чинною та підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 1, 8 ч. 2, 11, 71, 76, 100, 122,
158, 160, 163, 181 Кодексу адміністративного
судочинства України, ст. ст. 1, 11, 49, 75, 89
Закону України „Про виконавче
провадження", рішеннями Європейського
Суду з прав людини у справах „Васильєв
проти України" від 13 липня 2006 року та
„Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997
року, суд,-

п о с т а н о в и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Полтавській
області Приймак О.В. від 25 червня 2013
року про закінчення виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчого листа № 2-а-6145/2011, виданого
16.11.2011 року на підставі положень пункту
11 ст. 49 Закону України „Про виконавче
провадження", стягувачем за яким є
ОСОБА_1, визнати не чинною та скасувати
її.

Постанова може бути оскаржена
до Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Миргородський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання її
копії сторонами.

Суддя Миргородського

міськрайонного суду
Чернюк В.Д.