Справа № 802/3192/13-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2013-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2013 р.
м. Вінниця

Справа № 802/3192/13-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі головуючого судді
Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання:
Чабан Вікторії Вікторівни,

представника позивача:
ОСОБА_1,

представника відповідача:
не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_2 до управління
соціального захисту населення, сім'ї та
молоді Немирівської районної
державної адміністрації про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного
адміністративного суду звернулась
ОСОБА_2 ( далі - позивач, ОСОБА_2 ) з
адміністративним позовом до
управління соціального захисту
населення, сім'ї та молоді Немирівської
районної державної адміністрації (
далі - відповідач, управління
соціального захисту населення, сім'ї та
молоді Немирівської РДА ) про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначила, що відповідачем незаконно
відмовлено у встановленні їй статусу
члена сім'ї загиблого (померлого)
військовослужбовця та видачі
відповідного посвідчення
встановленого зразка.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та,
посилаючись на обставини викладені у
позовній заяві та пояснення надані в
судовому засіданні, просив
адміністративний позов задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, надав заяву від
04.12.2013 року в якій вказав, що позовні
вимоги не підтримує та просить розгляд
справи здійснювати за його відсутності
(вх. №28199) (а.с. 85). Представником
відповідача також надано письмові
заперечення на адміністративний позов
( а.с. 29 - 31 ).

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
оцінивши надані сторонами докази, суд
встановив наступне.

Як вбачається з довідки №37 від 12.02.2013
року, виданої військовим комісаром
Немирівського районного військового
комісаріату, в період з 30.11.1976 року по
27.04.1977 року ОСОБА_3 проходив строкову
військову службу в Збройних Силах СРСР
(військовий квіток серії НОМЕР_1)
(зворотній бік а.с. 64) та в період її
проходження отримав захворювання
"Цукровий діабет, важка форма", що
підтверджується свідоцтвом про
хворобу №274 від 29.08.1977 року та виписками
з медичної картки (а.с. 65-70).

Відповідно до свідоцтва про укладення
шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 9), ОСОБА_2 з
11.10.1981 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від ІНФОРМАЦІЯ_1 року серії НОМЕР_3 (а.с.
10).

Відповідно до витягу з протоколу №08
від 22.02.2013 року засідання
Військово-лікарської комісії
Центрального регіону по встановленню
причинного зв'язку захворювань,
поранень, контузій, травм, каліцтв
встановлено, що захворювання
колишнього військовослужбовця,
рядового у відставці ОСОБА_3, отримане
ним під час проходження військової
служби « Цукровий діабет, важка форма »,
при подальшому прогресуванні призвело
до розвитку "Бронхоектатичної хвороби
лівої легені", що послужило причиною
його смерті. Також у протоколі
зазначено, що вказане захворювання та
причина смерті пов'язані з
проходженням військової служби ( а.с. 8 ).

06.03.2013 року позивач звернулась із
заявою до управління соціального
захисту населення, сім'ї та молоді
Немирівської РДА про встановлення їй
статусу члена сім'ї загиблого
(померлого) військовослужбовця та
видачу відповідного посвідчення
встановленого зразка.

Відповіддю від 14.03.2013 року відповідачем
було роз'яснено, що надання соціальних
гарантій членам сімей
військовослужбовців регулюється
Законом України « Про соціальний та
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей », а реалізацію цього
Закону супроводжує Міністерство
оборони України, в зв'язку з чим
позивачу було рекомендовано
звернутися в обласний військовий
комісаріат для вирішення зазначеного
питання (а.с. 13).

25 березня 2013 року ОСОБА_2 звернулась з
аналогічною заявою до Вінницького
обласного військового комісаріату.
Однак, листом №ВФСЗ/506 від 08.04.2013 року
т.в.о. військового комісара Вінницького
обласного військового комісаріату їй
було роз'яснено, що питання
встановлення статусу та видачі
посвідчення члена сім'ї загиблого
відноситься до компетенції управління
праці та соціального захисту населення
за місцем реєстрації (а.с. 14).

За таких обставин, задля відновлення
своїх порушених прав та інтересів
позивач звернулась до суду з даним
адміністративним позовом.

Визначаючись по суті заявлених
позовних вимог суд виходить з
наступного.

Відповідно до преамбули Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" № 3551-XII від
22.10.1993 року (далі - Закон України № 3551-XII
), цей Закон визначає правовий статус
ветеранів війни, забезпечує створення
належних умов для їх
життєзабезпечення, сприяє формуванню в
суспільстві шанобливого ставлення до
них.

Розділом другим Закону України № 3551-XII
визначено осіб, на яких поширюється
чинність цього Закону.

Статтею 4 Закону України № 3551-XII
встановлено, що ветеранами війни є
особи, які брали участь у захисті
Батьківщини чи в бойових діях на
території інших держав. До ветеранів
війни належать: учасники бойових дій,
інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до ст. 5 зазначеного Закону,
учасниками бойових дій є особи, які
брали участь у виконанні бойових
завдань по захисту Батьківщини у
складі військових підрозділів,
з'єднань, об'єднань всіх видів і родів
військ Збройних Сил діючої армії
(флоту), у партизанських загонах і
підпіллі та інших формуваннях як у
воєнний, так і у мирний час.

Статтями 6, 7 Закону визначено осіб, які
належать до учасників бойових дій та
інвалідів війни, а статтями 8 - 9 - осіб,
які є учасниками війни або особами, які
належать до учасників війни.

Відповідно до п.1 ст. 10 Закону України
„Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" чинність цього
Закону поширюється на: 1) сім'ї
військовослужбовців, партизанів,
підпільників, учасників бойових дій на
території інших держав, прирівняних до
них осіб, зазначених у статтях 6 і 7
цього Закону, які загинули (пропали
безвісти) або померли внаслідок
поранення, контузії чи каліцтва,
одержаних під час захисту Батьківщини
або виконання інших обов'язків
військової служби (службових
обов'язків), а також внаслідок
захворювання, пов'язаного з
перебуванням на фронті або одержаного
в період проходження військової служби
чи на території інших держав під час
воєнних дій та конфліктів.

Відповідно до п.2 ст.10 зазначеного вище
Закону, до членів сімей загиблих ( тих,
які пропали безвісті )
військовослужбовців, партизанів та
інших осіб, зазначених у цій статті,
належить, в тому числі, один з подружжя,
який не одружився вдруге, незалежно від
того, виплачується йому пенсія чи ні.

Виходячи зі змісту зазначеної норми
Закону, для встановлення статусу особи,
на яку поширюється чинність Закону
України № 3551-XII, необхідно підтвердити
приналежність загиблого (померлого) до
категорії осіб, що вказана у
вищезазначених статтях.

Таким чином, суд звертає увагу
позивача, що Законом України "Про
статус ветеранів війни, гарантії" їх
соціального захисту" передбачено
вичерпний перелік осіб, на яких
розповсюджується дія цього закону.
Статею 18 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" передбачено, що
ветеранам війни вручаються
посвідчення та нагрудні знаки
відповідно до порядку виготовлення та
видачі посвідчень і знаків,
встановленого Кабінетом Міністрів
України та міжнародними договорами, в
яких бере участь Україна. Пунктом 2
Положення про порядок видачі
посвідчень і нагрудних знаків
ветеранів війни, затвердженого
постановою КМУ №302 від 12.05.1994 року
передбачено, що посвідчення є
документом, що підтверджує статус
ветеранів війни та інших осіб, на яких
поширюється чинність Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту", на основі
якого надаються відповідні пільги і
компенсації.

Разом з тим, суд зауважує, що в
матеріалах справи не міститься
доказів, які б свідчили про
встановлення ОСОБА_3 (чоловіку
позивачки) статусу ветерана війни або
особи, на яку поширюється чинність
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту", та видачу відповідного
посвідчення. Виходячи з того, що ОСОБА_3
проходив строкову військову службу в
мирний час, не приймав участь у
ліквідації наслідків Чорнобильської
катастрофи, не був учасником бойових
дій на території інших країн, не
приймав участь у будь-яких інших
бойових діях у мирний час і т.п., що
визначено в статтях 4 - 9 зазначеного
вище Закону, а тому він не підпадає під
визначення осіб, які належать до
ветеранів війни, згідно Закону України
№ 3551-XII.

Виходячи з викладеного, суд приходить
до висновку, що посилання позивача на
розповсюдження на неї дії Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" є
необґрунтованим, оскільки її чоловік (
ОСОБА_3 ) не мав статусу ветерана війни.

Слід також зазначити, що гарантії
соціального і правового захисту
військовослужбовців, які стали
інвалідами внаслідок захворювання,
пов'язаного з проходженням військової
служби, чи внаслідок захворювання
після звільнення їх з військової
служби, пов"язаного з проходженням
військової служби, та членів їх сімей, а
також членів сімей
військовослужбовців, які загинули,
померли чи пропали безвісті, визначені
Законом України "Про соціальний та
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей". Таким чином, дія
саме Закону України "Про соціальний та
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей" розповсюджується на
позивача, реалізацію якого супроводжує
Міністерство оборони України.

Визначаючись щодо правомірності
оскаржуваного рішення суд також
виходив з наступного.

Згідно вимог ст.19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряючи, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноважень з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано , тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дій);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративному судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд,
відповідно до ст.86 КАС України, оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

На підставі вищенаведеного, суд
приходить до висновку, що позивачем не
надано обгрунтованих доказів
неправомірності дій відповідача щодо
відмови у наданні їй статусу члена
сім'ї загиблого (померлого)
військовослужбовця, також відсутні
підстави для зобов'язання відповідача
надати ОСОБА_2 статус члена сім'ї
загиблого (померлого)
військовослужбовця та видати їй
відповідне посвідчення, в той же час
відповідачем доведено правомірність
прийнятого рішення, а тому суд вважає,
що в задоволенні адміністративного
позову слід відмовити в повному обсязі.

Визначаючись щодо розподілу судових
витрат, суд керується частиною 2 статті
94 КАС України, відповідно до якої, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони - суб'єкта владних повноважень,
суд присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати,
пов'язані із залученням свідків та
проведенням судових експертиз. Разом з
тим, суд зазначає про відсутність
понесених відповідачем витрат.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Відмовити в задоволенні
адміністративного позову.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя / підпис /
Заброцька Людмила Олександрівна

Копія вірна:

Суддя:

Секретар: