Справа № 800/810/13
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2013-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

11 листопада 2013 року м. Київ
П/800/810/13

Суддя Вищого адміністративного суду
України Веденяпін О.А., вирішуючи
питання про прийняття позовної заяви
ОСОБА_1 до Верховної Ради України про
визнання акта та бездіяльності
незаконними, зобов'язання вчинити
певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
Верховної Ради України, в якому
просить:

- визнати неправомірним,
необґрунтованим та недійсним пункт 1
постанови Верховної Ради України «Про
порядок введення в дію Закону України
«Про пенсійне забезпечення» України
від 5 листопада 1991 року № 1788-XI, оскільки
окремі положення вказаного закону не
приведені у відповідність до
Конституції України, які згадані у
рішенні Конституційного Суду України
від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, а саме:
частина друга статті 92 Закону України
«Про пенсійне забезпечення», в частині
регламентування виплат пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не
укладеного відповідного договору;

- скасувати пункт 1 постанови Верховної
Ради України «Про порядок введення в
дію Закону України «Про пенсійне
забезпечення» України від 5 листопада
1991 року № 1788-XI, оскільки окремі
положення вказаного закону не
приведені у відповідність до
Конституції України, які згадані у
рішенні Конституційного Суду України
від 7 жовтня 2009 року №
25-рп/2009, а саме: частина друга статті 92
Закону України «Про пенсійне
забезпечення», в частині
регламентування виплат пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не
укладеного відповідного договору;

- визнати неправомірною (незаконною)
бездіяльність Верховної Ради України
щодо невжиття управлінських дій та
рішень пов'язаних із підготовкою,
розглядом та прийняттям в частині
приведення у відповідність до
Конституції України положення інших
законів, які згадані у рішенні
Конституційного Суду України від 07
жовтня 2009 року № 25-рп/2009, а саме: стаття 3
Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, частина третя
статті 1, частина друга статті 92 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»,
частина перша статті 59-1 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору;

- визнати неправомірною (незаконною)
бездіяльність Верховної Ради України
щодо невжиття управлінських дій та
рішень пов'язаних з підготовкою,
розглядом та прийняттям закону про
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої фізичним або
юридичним особам актами і діями, що
визнані неконституційними;

- зобов'язати відповідача здійснити
управлінські дії та рішення, пов'язані
з підготовкою, розглядом та прийняттям
щодо приведення у відповідність до
Конституції України положення інших
законів, які згадані у рішенні
Конституційного Суду України від 07
жовтня 2009 року № 25-рп/2009, а саме:
стаття 3 Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, частина третя
статті 1, частина друга статті 92 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»,
частина перша статті 59-1 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору;

- зобов'язати Верховну Раду України
вжити управлінські дії та рішення
пов'язані з підготовкою, розглядом та
прийняттям Закону України про
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої фізичним або
юридичним особам актами і діями, що
визнані неконституційними.

Позов обґрунтовує тим, що Верховна Рада
України як єдиний орган законодавчої
влади України допустила бездіяльність,
оскільки до теперішнього часу не
приведені у відповідність до
Конституції України положення законів,
які згадані у рішенні Конституційного
Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/
2009, а саме: стаття 3 «Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 14 січня 1998
року № 16/98-ВР (далі - Закон № 16/98-ВР),
частина третя статті 1, частина друга
статті 92 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» від 5 листопада 1991 року №
1788-XI (далі - Закон № 1788-XI), частина перша
статті 59-1 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII
(далі - Закон № 796-XII), та не
прийнято закон про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,
завданої фізичним або юридичним особам
актами і діями, що визнані
неконституційними. Позивач порушує
питання конституційності вищевказаних
законів України.

Вивчивши зміст позовної заяви,
приходжу до наступного.

Стаття 1 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
визначає юрисдикцію, повноваження
адміністративних судів щодо розгляду
адміністративних справ, порядок
звернення до адміністративних судів та
порядок здійснення адміністративного
судочинства.

Відповідно до частини другої статті 2
КАС України до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

В силу пункту 1 частини першої статті 3
КАС України справа адміністративної
юрисдикції - переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Частиною другою статті 4 КАС України
передбачено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини третьої статті 17 КАС
України встановлено, що юрисдикція
адміністративних судів не поширюється
на публічно-правові справи, що
віднесені до юрисдикції
Конституційного Суду України.

Згідно із частиною четвертою статті 18
КАС України Вищому адміністративному
суду України як суду першої інстанції
підсудні справи щодо встановлення
Центральною виборчою комісією
результатів виборів або
всеукраїнського референдуму, справи
про дострокове припинення повноважень
народного депутата України, а також
справи щодо оскарження актів, дій чи
бездіяльності Верховної Ради України,
Президента України, Вищої ради юстиції,
Вищої кваліфікаційної комісії суддів
України.

Статтею 171-1 КАС України врегульовані
особливості провадження у справах щодо
оскарження актів, дій чи бездіяльності
Верховної Ради України, Президента
України, Вищої ради юстиції, Вищої
кваліфікаційної комісії суддів
України. Відповідно до частини першої
правила цієї статті поширюються на
розгляд адміністративних справ щодо:
законності (крім конституційності)
постанов Верховної Ради України,
указів і розпоряджень Президента
України; актів Вищої ради юстиції; дій
чи бездіяльності Верховної Ради
України, Президента України, Вищої ради
юстиції; рішень, дій чи бездіяльності
Вищої кваліфікаційної комісії суддів
України.

Отже, необхідною ознакою для розгляду
справи за правилами адміністративного
судочинства є здійснення суб'єктом
владних повноважень владних
управлінських функцій, а саме: коли
хоча б один суб'єкт законодавчо
уповноважений владно керувати
поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а
ці суб'єкти, відповідно, зобов'язані
виконувати вимоги та приписи такого
владного суб'єкта. При цьому ці функції
повинні здійснюватись суб'єктом саме у
тих правовідносинах, в яких виник спір.

За змістом статті 75 Конституції
України єдиним органом законодавчої
влади в Україні є парламент - Верховна
Рада України, яка, реалізовуючи
повноваження по здійсненню
законодавчої влади, розглядає і
вирішує питання державного і
суспільного життя, що потребують
врегулювання законами України, тобто
реалізує законодавчі повноваження, а
також здійснює установчі та контрольні
повноваження, передбачені
Конституцією України.

У мотивувальній частині Рішення
Конституційного Суду України від 27
березня 2002 року № 7-рп/2002
імперативно визначено, що за змістом
положень статей 85, 91
Конституції України Верховна Рада
України приймає закони, постанови та
інші правові акти. Вони є юридичною
формою реалізації повноважень єдиного
органу законодавчої влади в Україні та,
відповідно до частини другої статті 147,
частини першої статті 150 Конституції
України, є об'єктом судового
конституційного контролю.

Поняття і стадії законодавчого процесу
визначені Законом України «Про
Регламент Верховної Ради України» від
10 лютого 2010 року № 168-VI. Законодавчий
процес - це чітко врегульована
Конституцією України та Регламентом
Верховної Ради України діяльність, яка
полягає у творенні законів. Ця
діяльність здійснюється в кілька
послідовних етапів або стадій:

1) підготування законопроекту
(законодавчої пропозиції) та внесення
його до Верховної Ради України -
законодавча ініціатива;

2) попередній розгляд законопроекту в
комітетах Верховної Ради України;

3) обговорення законопроекту на
пленарних засіданнях Верховної Ради
України з його наступним прийняттям
або відхиленням (повністю чи частково);

4) підписання (санкціонування) та
оприлюднення закону.

Крім основних, може виникнути потреба в
додатковій стадії - обговорення
вмотивованих пропозицій Президента
України в разі повернення ним
прийнятого закону до Верховної Ради
України (повторний розгляд).

З аналізу наведених норм вбачається, що
процедура прийняття актів Верховною
Радою України, зокрема законів (вияв
законодавчої ініціативи, реєстрація
законопроекту, розгляд законопроекту,
прийняття закону, його підписання і
оприлюднення), є здійсненням Верховною
Радою України законотворчої функції, а
не владних управлінських функцій.

Вимоги, що ґрунтуються на порушенні
Верховною Радою України при прийнятті
Законів положень Конституції України
не належать до юрисдикції Вищого
адміністративного суду України як суду
першої інстанції.

Статтею 147 Конституції України
встановлено, що Конституційний Суд
України є єдиним органом
конституційної юрисдикції в Україні.

Згідно зі статтею 150 Конституції
України до повноважень
Конституційного Суду України належить
вирішення питань про відповідність
Конституції України (конституційність)
законів та інших правових актів
Верховної Ради України, актів
Президента України, актів Кабінету
Міністрів України, правових актів
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим.

Закони та інші правові акти за рішенням
Конституційного Суду України
визнаються неконституційними повністю
чи в окремій частині, якщо вони не
відповідають Конституції України або
якщо була порушена встановлена
Конституцією України процедура їх
розгляду, ухвалення або набрання ними
чинності (частина перша статті 152
Конституції України).

З огляду на викладене та оскільки
ОСОБА_1 у позовній заяві порушує
питання конституційності положень
Закону № 16/98-ВР, Закону №1788-XI, Закону №
796-XII і вимоги позивача стосуються
законодавчої діяльності відповідача,
яка не пов'язана із здійсненням владних
управлінських функцій, спір не
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Таким чином, позов ОСОБА_1 не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 109 КАС України суддя відмовляє у
відкритті провадження в
адміністративній справі, якщо заяву не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 17, 18, 109, 160, 165, 171-1
Кодексу адміністративного судочинства
України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті провадження у
справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної
Ради України про визнання акта та
бездіяльності незаконними,
зобов'язання вчинити певні дії.

Роз'яснити ОСОБА_1, що відповідно до
статті 152 Конституції України
порушення встановленої Конституцією
України процедури розгляду, ухвалення,
набрання чинності законів та інших
правових актів або їх невідповідність
Конституції України є підставою для
визнання таких актів
неконституційними, а єдиним органом
конституційної юрисдикції в Україні,
відповідно до статті 147 Конституції
України, є Конституційний суд України.

Ухвала є остаточною і не підлягає
перегляду в апеляційному чи
касаційному порядку.

Суддя
О.А.
Веденяпін