Справа № 814/3126/13-а
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2013-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

09 грудня 2013 року
справа № 814/3126/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд, у складі судді
Мороза А.О., в письмовому провадженні
розглянув адміністративну справу

за позовомТОВ "Нектар юг", вул. Кагатна
1/10, м. Миколаїв, 54007

доОчаківської ОДПІ Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області (Миколаївське відділення), вул.
Веселинівська, 50, м. Миколаїв, 54036

провизнання дій протиправними,
визнання протиправними і скасування
податкових повідомлень-рішень від 02.07.13
р. № 001421700, № , від 08.07.13 р. № В
С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нектар юг» (далі -
позивач, Товариство) звернулось із
адміністративним позовом до
Очаківської об'єднаної державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби
(Миколаївське відділення),
правонаступником якої є Очаківська
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області (Миколаївське
відділення) (далі - відповідач, ОДПІ), в
якому, з урахуванням прийнятої до
розгляду заяви про зміну позовних
вимог (т. 2 а. с. 222-238), просить суд визнати
протиправними дії відповідача, які
полягають:

- у залишенні без розгляду заперечень
позивача на акт перевірки;

- в ухиленні від надання мотивованої і
обґрунтованої відповіді на
заперечення;

- у відмові позивачу в прийнятті участі
в розгляді його заперечень;

- у прийнятті податкових
повідомлень-рішень за наявності
заперечень.

Також позивач просить суд визнати
протиправними і скасувати податкові
повідомленні-рішення, якими йому
збільшено грошове зобов'язання з
податку на додану вартість (далі - ПДВ) і
застосовані штрафні санкції за
неподання податкової звітності з
екологічного податку та податку на
доходи фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що відповідач, незважаючи на
своєчасне надіслання поштою
заперечень на акт перевірки,
протиправно не розглянув їх. По суті
спірних рішень позивач посилається на
відсутність у ОДПІ повноважень для
оцінки правочинів як нікчемних, а також
на відсутність в резолютивній частині
акту перевірки висновків про наявність
порушень, які потягли нарахування
штрафів з екологічного податку і
податку на доходи фізичних осіб.

Відповідач позов не визнав, в своїх
запереченнях навів такі доводи.
Заперечення Товариства на акт
перевірки надійшли до ОДПІ після
спливу строку на їх подачу, а тому
вважає правомірним залишення їх без
розгляду по суті. Підставою для
нарахування позивачу ПДВ, на думку
відповідача, послугував висновок про
безтоварність його правочинів із
постачальниками сировини, яка
використовується для вирощування
грибів, а тому позивач не відповідає
критеріям сільськогосподарського
товаровиробника і безпідставно
перебуває на спеціальному режимі
оподаткування ПДВ, який не передбачає
сплати цього податку до бюджету.
Штрафні санкції позивачу нараховані за
неподання податкової звітності з
екологічного податку і за подання із
недостовірними відомостями звітності
з податку на доходи фізичних осіб (т. 2 а.
с. 190-203).

Оскільки відповідач, який у спірних
правовідносинах виступає суб'єктом
владних повноважень, заперечує проти
адміністративного позову, відповідно
до ст. 71 ч. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
на нього покладається обов'язок
доказування правомірності свого
рішення.

Під час розгляду справи за загальними
правилами КАС України, сторони подали
клопотання про розгляд справи за їх
відсутності, в порядку письмового
провадження (т. 3 а. с. 118-119). Згідно ст. 122
ч. 4 КАС України особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її відсутності.
Якщо таке клопотання заявили всі особи,
які беруть участь у справі, судовий
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами. Враховуючи, що
обидві сторони скористались своїм
правом на розгляд справи за їх
відсутності та приймаючи до уваги те,
що їх вимоги і заперечення викладені
письмово, суд вважає, що маються
підстави, передбачені вищенаведеною
нормою КАС України, для розгляду справи
в письмовому провадженні.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

В травні-червні 2013 р. ОДПІ провела
позапланову виїзну перевірку
Товариства з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 19 квітня 2011 р.
до 30 квітня 2013 р., результати якої
оформлені актом від 11 червня 2013 р. №
153/22-37630141 (далі - акт перевірки) (т. 1 а. с.
24-77).

У висновку акту перевірки ОДПІ вказано
на порушення Товариством вимог
Податкового і Цивільного кодексів
України (далі - ПК України і ЦК України
відповідно) в частині укладення
правочинів, які розцінені відповідачем
як нікчемні, що призвело до
неправомірного перебування позивача
на спеціальному режимі оподаткування і
необхідності сплати ПДВ до бюджету в
сумі 299874,0 грн., а також неподання
позивачем (подання із недостовірними
відомостями) податкової звітності з
екологічного податку і податку на
доходи фізичних осіб відповідно.

На підставі акту перевірки ОДПІ
прийняла такі податкові
повідомлення-рішення:

- 2 липня 2013 р. № , яким до позивача
застосована штрафна (фінансова)
санкція з податку на доходи фізичних
осіб в розмірі 1020,0 грн.;

- 2 липня 2013 р. № , яким збільшено
суму грошового зобов'язання із ПДВ на
299874,0 грн. і застосовано штрафну
(фінансову) санкцію в розмірі 74968,50 грн.;

- 8 липня 2013 р. № , яким застосована
штрафна (фінансова) санкція з
екологічного податку в розмірі 1020,0 грн.
(т. 1 а. с. 20-22).

Як встановлено судом і підтверджується
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами, позивач уклав у
формі окремих письмових договорів,
наступні правочини:

- 27 і 29 серпня 2012 р. договори
купівлі-продажу із ФОП ОСОБА_1, за
умовами яких контрагент повинен був
поставити позивачу міцелій компостний
(сировина, яка використовується при
вирощуванні грибів);

- 10 січня 2013 р. договір поставки міцелію
компостного і кровельного ґрунту із ПП
«ОСОБА_2» (т. 3 а. с. 44-46, 48-50, 58-60).

Заперечуючи товарність цих
господарських операцій позивача у
зв'язку із ненаданням під час перевірки
товарно-транспортних накладних (далі -
ТТН), відповідач робить наступний
висновок про невідповідність
Товариства критеріям
сільськогосподарського
товаровиробника, у зв'язку із чим ОДПІ
вказує на неправомірне перебування
позивача на спеціальному режимі
оподаткування ПДВ, який не передбачає
сплати цього податку до бюджету. Крім
цього, посилається на службову записку
податкової міліції про наявність ознак
нікчемності правочинів, укладених між
Товариством та
контрагентами-покупцями. Суд знаходить
ці доводи відповідача беззмістовними
та недоведеними.

Так, вказуючи на безтоварність
правочинів позивача із ФОП ОСОБА_1 і ПП
«ОСОБА_2» позивач не посилається на
будь-які акти перевірок чи звірок цих
постачальників - єдиним доводом ОДПІ,
на якому ґрунтується висновок про
безтоварність правочинів, є
відсутність у позивача ТТН.

Слід відмітити, що ТТН взагалі не є
первинними документами у розумінні ПК
України, на підставі яких ведеться
податковий облік. Так, відповідно до
преамбули Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України 14 жовтня 1997 р. № 363 і
зареєстрованих в Міністерстві юстиції
України 20 лютого 1998 р. за № 128/2568, ці
Правила визначають права, обов'язки і
відповідальність власників
автомобільного транспорту -
перевізників та вантажовідправників і
вантажоодержувачів - замовників, тобто
Правила покликані врегульовувати
правовідносини, які виникають між
замовниками і перевізниками вантажів і
не стосуються питань оподаткування.

Крім того, слід враховувати, що ст. 48
Закону України «Про автомобільний
транспорт» визначає, що документами, на
підставі яких виконуються внутрішні
перевезення вантажів може бути ТТН або
інший визначений законодавством
документ на вантаж, інші документи,
передбачені законодавством, отже
Законом передбачено, що ТТН є не єдиним
документом, який складається при
перевезенні вантажів. У п. 2 Прикінцевих
положень цього Закону передбачено, що
до приведення законодавства України у
відповідність із цим Законом закони та
інші нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону.

Враховуючи наведене, наявність у
позивача видаткових накладних, виданих
контрагентами, є достатнім для
документарного оформлення перевезення
вантажів.

Також поза увагою відповідача
залишилось те, що за умовами договорів
обов'язок доставки товару покладався
на постачальників, а тому навіть за
умови складання ТТН, позивач мав право
не зберігати ці документи - в даному
випадку ТТН залишались би у
контрагентів та автоперевізників.

Суд звертає увагу на те, що ОДПІ провела
виїзну перевірку, яка за правилами ст. 75
п. 75.1. пп. 75.1.2. ПК України проводиться за
місцезнаходженням платника податків, а
тому для підтвердження свого висновку
про безтоварний характер правочинів
позивача, відповідач мав можливість і
повинен був в першу чергу досліджувати
питання наявності чи відсутності
товару, отримання якого ним
заперечується, чого ним зроблено не
було - окрім посилання на відсутність
ТТН, яке суд знаходить безпідставним,
відповідач жодним іншим чином не
обґрунтовує свій висновок про
безтоварність правочинів.

З приводу посилань ОДПІ на порушення
позивачем вимог ЦК України, суд
зауважує, що у відповідача відсутні
повноваження для контролю за
дотриманням вимог цивільного
законодавства - якщо відповідач
приходить до висновку про штучність
правочинів платника податків, їх
укладення з метою отримання податкової
вигоди, відповідач повинен довести
перед судом саме факт відсутності
товару, який був предметом таких
правочинів, що і матиме наслідком
висновок про порушення позивачем поряд
із податковим вимог і цивільного
законодавства, тоді як відповідач
зазначає про порушення ЦК України, не
довівши факту безтоварності
правочинів, інакше кажучи ОДПІ вказує
на наслідок, а не на причину.

На підтвердження свого висновку про
безтоварність правочинів позивача із
покупцями його продукції, відповідач
посилається на службову записку від 6
червня 2013 р. за підписом виконуючого
обов'язки начальника відділу
податкової міліції Жовтневої
міжрайонної державної податкової
інспекції Вайсова В.О. про наявність
ознак нікчемності угод, укладених між
позивачем і покупцями (т. 2 а. с. 240-241).

За змістом ПК України, висновки про
порушення платником податків
податкового законодавства повинні
бути зроблені за наслідком перевірки і
викладатись виключно в актах
перевірок, що надає платнику податків
комплекс прав, яким кореспондують
обов'язки податкового органу
(надіслання платнику податків наказу
про призначення перевірки, надіслання
примірника акту перевірки, можливість
подати на нього заперечення та інше),
тоді як нарахування податків і
застосування штрафів на підставі
службової записки податкової міліції
позбавляє платника можливості
реалізувати вищенаведені права та
взагалі бути обізнаним про підстави
нарахування податків і зборів, що
суперечить змісту правового
регулювання податкових правовідносин.
В даному випадку, відповідач повинен
був провести перевірки (звірки)
покупців продукції позивача, а не
переносити до акту перевірки
Товариства текст службової записки
податкової міліції.

Навіть якщо і брати до уваги
інформацію, яка викладена в цій
службовій записці, до спірних
правовідносин вона не має відношення.
Як слідує із її змісту, висновок про
відсутність поставок товару - грибів
від позивача до покупців зроблено
тільки на тій підставі, що працівники
податкової міліції не змогли знайти
Товариство за зареєстрованім
місцезнаходженням. В той же час
податковими інспекторами проведено
виїзну перевірку позивача, тобто
перевірка проводилась саме на
Товаристві, це ж підтверджено і
допитаними в якості свідків
інспектором ОСОБА_6 та директором
Товариства ОСОБА_4, а тому у суду
викликає сумнів об'єктивність такої
інформації, як відсутність Товариства
за зареєстрованим місцезнаходженням.
Наступні посилання про ненадання
податковій міліції актів
приймання-передачі товару,
довіреностей, документів, якими
оформлювалось зберігання і
транспортування товару, є нелогічними -
якщо податкова міліція не змогла
встановити місцезнаходження
Товариства, незрозуміло якими чином і
на підставі чого останнє повинно було
надати їй документи. Крім того, ст. 78 п.
78.3. ПК України забороняє працівникам
податкової міліції брати участь у
проведенні перевірок платників
податків, якщо такі перевірки не
пов'язані з веденням
оперативно-розшукових справ або
здійсненням кримінального провадження
стосовно таких платників податків
(посадових осіб платників податків), що
знаходяться в їх провадженні.
Перевірки платників податків
податковою міліцією проводяться у
межах повноважень, визначених законом,
та в порядку, передбаченому Законом
України «Про оперативно-розшукову
діяльність», Кримінальним
процесуальним кодексом України та
іншими законами України. Отже,
податкова міліція взагалі не мала
права вимагати надання позивачем
документів, перелічених в службовій
записці.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що службова записка
податкової міліції не відповідає
критерію допустимості, передбаченому
ст. 70 ч. 3 КАС України, а тому не може
братись судом до уваги при розгляді
адміністративної справи.

Також, суд вважає за необхідне звернути
увагу відповідача на наступне. Як
зафіксовано актом перевірки,
Товариство перебуває на спеціальному
режимі оподаткування ПДВ, як виробник
сільгосппродукції і є платником
фіксованого сільськогосподарського
податку. Навіть у випадку якщо б
відповідач дійшов вірного висновку про
невідповідність позивача критеріям
сільськогосподарського
товаровиробника, за правилами ст. ст. 308,
309 ПК України він повинен був в першу
чергу скасувати реєстрацію позивача
сільськогосподарським
товаровиробником, чого ОДПІ зроблено
не було, але і в такому випадку позивач
став би платником ПДВ на загальних
підставах починаючи з наступного
місяця після місяця, у якому було
встановлено порушення, тобто
відповідач не мав права визначати
позивачу податкові зобов'язання із ПДВ,
попередньо не позбавивши його статусу
сільськогосподарського
товаровиробника, шляхом прийняття
відповідного рішення і тільки з
наступного місяця позивач мав би
сплачувати ПДВ до бюджету.

Крім того, поза увагою відповідача
залишилось те, що як слідує з
видаткових накладних, якими оформлені
господарські операції, товарність яких
ОДПІ заперечується, позивач не
сплачував в ціні товару ПДВ (т. 3 а. с. 43,
51-52, 61).

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про те, що нарахування
позивачу ПДВ і застосування штрафу
носять протиправний характер.

Щодо розгляду ОДПІ заперечень позивача
на акт перевірки, суд зазначає
наступне.

Позивач скаржиться на те, що відповідач
безпідставно не розглянув заперечення
і не надав на них відповідь, при цьому
зазначає, що з'явився до ОДПІ 1 липня 2013
р. для подачі заперечень, але у зв'язку
із відсутністю працівника канцелярії
був змушений надіслати їх поштою.

Право платника податків у разі незгоди
із висновками акту перевірки протягом
п'яти робочих днів з дня отримання акту
подати свої заперечення, закріплено ст.
86 п. 86.7. ПК України.

Позивач своїм правом скористався і
поштою 1 липня 2013 р. надіслав до ОДПІ
письмові заперечення (т. 1 а. с. 78-98).
Відповідач заперечення по суті не
розглянув, а листами від 8 і 17 липня
повідомив позивача, що оскільки акт
перевірки отримано позивачем 20 червня,
з урахуванням вихідних і святкових
днів, останній п'ятий робочий день
подання заперечень припадав на 1 липня,
тоді як заперечення отримані ОДПІ 3
липня і правомірно не розглядались (т. 3
а. с. 81-84). В своїх запереченнях
відповідач наполягає на тому, що
використане в ст. 86 п. 86.7. ПК України
словосполучення «подати заперечення»
слід розуміти, як фізично, особисто
здати їх до канцелярії податкового
органу і не передбачає можливості
надіслання заперечень поштою. Крім
того, посилається на витяг з книги
обліку відвідувачів ОДПІ, як на доказ
того, що 1 липня представники
Товариства не з'являлись до ОДПІ для
подання заперечень (т. 2 а. с. 204-207).

На думку суду, відповідач штучно звужує
зміст ст. 86 п. 86.7. ПК України, так як ПК
України не містить заборони надіслання
платником податків до податкового
органу документів, в тому числі
заперечень на акт перевірки, поштою,
більш того, в деяких випадках,
наприклад, коли платник податків
знаходиться на податковому обліку в
одній області, а фізично знаходиться в
іншій, це єдиний спосіб реалізації ним
права подати заперечення. Крім того,
якщо ПК України допускає надіслання
податковим органом документів поштою
(ст. 42 ПК України так і називається -
листування з платником податків),
цілком логічним та послідовним є
висновок, що такими ж правами наділений
і платник податків, а тому надіслання
позивачем своїх заперечень поштою в
останній день для їх подання, не
суперечить змісту правового
регулювання спірних правовідносин і є
належним способом реалізації права на
подання заперечень.

Що стосується посилань відповідача на
відсутність у книзі обліку
відвідувачів ОДПІ відповідних записів
про відвідування представниками
Товариства ОДПІ 1 липня, то з
урахуванням вищевикладеного, вони не
мають правового значення в даному
спорі. Тим не менш, суд зазначає, що
допитаний в якості свідка директор
Товариства ОСОБА_4 пояснив суду, що
прибув до ОДПІ 1 липня наприкінці
робочого дня - за 20-30 хвилин до його
завершення, але працівника канцелярії
вже не було, що унеможливило подання
заперечень безпосередньо до ОДПІ і він
був змушений здати заперечення до
поштового відділення. Повідомлене
свідком узгоджується із часом, який
стоїть на фіскальному чеку поштового
відділення - 18 год. 34 хв. (т. 1 а. с. 78).

Враховуючи викладене, позивач
своєчасно подав заперечення, шляхом
здачі їх до пошти, що за правилами ст. 86
п. 86.7. ПК України повинно було мати
наслідком їх розгляд ОДПІ із наданням
відповіді, але відповідач безпідставно
не врахував цього, що потягло
неправомірне залишення заперечень без
розгляду по суті, а тому суд констатує
наявність цих порушень з боку
відповідача. Разом із тим позовні
вимоги в цій частині задоволенню не
підлягають, оскільки подання
заперечень і їх розгляд є складовою
частиною процесу прийняття
податкового повідомлення-рішення, а
тому належним способом захисту
позивача є вимога про скасування
такого рішення, тоді як дії
(бездіяльність) суб'єкта владних
повноважень можуть бути окремим
предметом судового розгляду тільки в
тому випадку, коли такі дії
(бездіяльність) самі по собі, без
подальшого прийняття владного
управлінського рішення, порушують
права особи. В даному ж спорі, позивач
прийняв податкове
повідомлення-рішення, яке позивачем
оскаржено до суду, а тому вищеописані
обставини можуть розглядатись як один
з аргументів на користь протиправності
рішення, відповідно, оскаржувати етапи
прийняття рішення окремо від самого
рішення чи разом із ним є неналежним
способом захисту - при розгляді
законності рішення, суд надасть
правову оцінку і процедурі його
прийняття.

Рішенням № до позивача
застосований штраф за неподання
податкової звітності з екологічного
податку в розмірі 1020,0 грн. Підстави
застосування цього штрафу викладені на
аркушах 38-39 і 48-49 акту перевірки (т. 1 а. с.
61-62, 71-72): на думку ОДПІ, позивач є
платником екологічного податку, так як
міцелій, який був предметом його
договорів із постачальниками, після
використання під час вирощування
грибів, є відходом, за який повинен
сплачуватись екологічний податок.

Суд вважає за необхідне звернути увагу
відповідача на непослідовність і
суперечливість його висновків: так,
донараховуючи ПДВ, відповідач вказує
на відсутність поставок позивачу
міцелію і в той же час застосовує штраф
за неподання звіту з екологічного
податку, в якому позивач повинен був
нарахувати податок за розміщення
відходів з товару, отримання якого ОДПІ
заперечується.

Як пояснили представники обох сторін,
міцелій є сировиною, яка
використовується при вирощуванні
грибів і після завершення
технологічного циклу, використаний
міцелій вичищається з грибниць.

В ст. 1 Закону України «Про відходи»
визначено, що відходи - будь-які
речовини, матеріали і предмети, що
утворилися у процесі виробництва чи
споживання, а також товари (продукція),
що повністю або частково втратили свої
споживчі властивості і не мають
подальшого використання за місцем їх
утворення чи виявлення і від яких їх
власник позбувається, має намір або
повинен позбутися шляхом утилізації чи
видалення. З огляду на наведене, після
свого використання, міцелій є
відходами у розумінні Закону України
«Про відходи».

Стаття 240 п. 240.1. пп. 240.1.3. ПК України
визначає, що платниками екологічного
податку є суб'єкти господарювання,
юридичні особи, що не провадять
господарську (підприємницьку)
діяльність, бюджетні установи,
громадські та інші підприємства,
установи та організації, постійні
представництва нерезидентів,
включаючи тих, які виконують агентські
(представницькі) функції стосовно
таких нерезидентів або їх засновників,
під час провадження діяльності яких на
території України і в межах її
континентального шельфу та виключної
(морської) економічної зони
здійснюються розміщення відходів (крім
розміщення окремих видів (класів)
відходів як вторинної сировини, що
розміщуються на власних територіях
(об'єктах) суб'єктів господарювання).

Одним з обов'язків платника податків, є
подання до контролюючих органів у
порядку, встановленому податковим та
митним законодавством, декларацій,
звітності та інших документів,
пов'язаних з обчисленням і сплатою
податків та зборів (ст. 16 п. 16.1. пп. 16.1.3.
ПК України).

Позивач свій обов'язок не виконав і як
зафіксовано на сторінці 39 акту
перевірки (т. 1 а. с. 62), протягом
перевіряємого періоду звіт з
екологічного податку подав тільки за IV
квартал 2012 р.

Відповідно до ст. 54 п. 54.3. пп. 54.3.1. ПК
України, контролюючий орган
зобов'язаний самостійно визначити суму
грошових зобов'язань, зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування та/або зменшення
(збільшення) від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або від'ємного значення суми
податку на додану вартість платника
податків, передбачених цим Кодексом
або іншим законодавством, якщо платник
податків не подає в установлені строки
податкову (митну) декларацію.

За неподання звіту з екологічного
податку, на підставі ст. 120 п. 120.1. ПК
України ОДПІ своїм рішенням №
правомірно наклала на Товариство штраф
в сумі 1020,0 грн., а тому в цій частині
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Також на законних підставах відповідач
прийняв рішення № . Так,
перевіркою Товариства встановлено, що
у податкових розрахунках сум податку
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, і сум утриманого з
них податку за III квартал 2012 р. не
відображені відомості про
оподаткування доходів, виплачених
ОСОБА_5 і аналогічне порушення допущено
позивачем у I кварталі 2013 р. - у
податковому розрахунку не відображені
доходи, виплачені ОСОБА_2 Опис
наведених порушень міститься на
сторінці 47 акту перевірки (т. 1 а. с. 70).

Згідно ст. 119 п. 119.2. ПК України,
неподання, подання з порушенням
встановлених строків, подання не у
повному обсязі, з недостовірними
відомостями або з помилками податкової
звітності про суми доходів,
нарахованих (сплачених) на користь
платника податків, суми утриманого з
них податку, якщо такі недостовірні
відомості або помилки призвели до
зменшення та/або збільшення податкових
зобов'язань платника податку та/або до
зміни платника податку - тягнуть за
собою накладення штрафу у розмірі 510
грн. Оскільки позивачем допущено 2
випадки порушень, то, як слідує з
розрахунку штрафу, ОДПІ правомірно
наклала штраф за кожне з них (т. 2 а. с. 213).

Доводи позивача в частині вимог про
скасування рішень про накладення на
Товариство штрафів за неподання
податкової звітності з екологічного
податку і податку на доходи фізичних
осіб зводяться до того, що в
резолютивній частині акту перевірки
відсутній висновок про порушення
Товариством відповідних норм
податкового законодавства, а оскільки
оскаржені рішення прийняті на підставі
акту перевірки, який містить такі
недоліки, рішення підлягають
скасуванню. В наданому самим позивачем
примірнику акту перевірки у розділі
«Висновок» під № 7 викладено порушення,
яке потягло застосування штрафу з
податку на доходи фізичних осіб, а під
№ 8 порушення, яке потягло застосування
штрафу з екологічного податку (т. 1 а. с.
76). Опис останнього порушення під № 8 є
незакінченим, але така суто технічна
помилка не може мати наслідком
скасування податкового
повідомлення-рішення, адже в описовій
частині акту перевірки обидва
порушення викладені повно і суд
погоджується із їх наявністю.

Таким чином, за наслідками розгляду
адміністративної справи, суд приходить
до висновку про наявність підстав для
часткового задоволення
адміністративного позову, а саме
визнання протиправним і скасування
податкового повідомлення-рішення №
, яким позивачу нарахований ПДВ в
сумі 299874,0 грн. і застосовано штрафну
санкцію в розмірі 74968,50 грн., тоді як
рішення № № і , якими
застосовані штрафні санкції за
неподання податкової звітності з
податку на доходи фізичних осіб і
екологічного податку відповідно, є
законними і скасуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 94 ч. 3 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Судовий збір позивачем сплачено в
загальній сумі 2294,0 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 398 від 11 липня 2013 р. на суму 172,05 грн. і
платіжним дорученням № 407 від 18 липня
2013 р. на суму 2121,95 грн. (т. 1 а. с. 2, 202), який,
з урахування часткового задоволення
адміністративного позову, підлягає
відшкодуванню позивачу з Державного
бюджету України в сумі 2281,61 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 17, 94, 122, 158, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити
частково.

2. Податкове повідомлення-рішення №
прийняте 2 липня 2013 р. Очаківською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Миколаївської області
Державної податкової служби
(Миколаївське відділення), визнати
протиправним і скасувати.

3. В решті адміністративного позову
відмовити.

4. Відшкодувати товариству з обмеженою
відповідальністю «Нектар юг» судовий
збір в сумі 2281,61 грн. з Державного
бюджету України.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених цією
статтею, залишається без розгляду, якщо
суд апеляційної інстанції за заявою
особи, яка її подала, не знайде підстав
для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
А. О.
Мороз