Справа № 2а-862/12/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2013-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" грудня 2013 р. м. Київ
К/9991/58188/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю «Субару
Україна»

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 квітня 2012 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 серпня 2012
року

у справі № 2а-862/12/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Субару Україна»

до Державної податкової інспекції у
Подільському районі міста Києва

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Субару Україна»
(далі - позивач) звернулось до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Подільському районі міста
Києва (далі - відповідач) про скасування
податкових повідомлень-рішень від 22
вересня 2011 року № , № , №
.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 квітня 2012 року у задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 серпня 2012
року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 квітня 2012 року залишено без змін.

В касаційній скарзі ТОВ «Субару
Україна», посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 26 квітня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 серпня 2012
року і ухвалити нове судове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесупльн6ого
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Подільському районі м. Києва
провела документальну позапланову
виїзну перевірку ТОВ «Субару Україна»
з питань правильності обчислення та
повноти сплати до бюджету податку на
прибуток підприємства та податку на
додану вартість по
фінансово-господарським
взаємовідносинам з контрагентами, які
зазначені в постанові старшого
слідчого СВ ПМ ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва Лещенко С.В від 01 серпня
2011 року по кримінальній справі № 71-00223,
за період з 01 січня 2008 року по 30 червня
2011 року, за результатами якої був
складений акт № 327/23-205/34294671 від 09
вересня 2011 року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені вимоги: пункту
5.1 статті 5, підпункту 5.2.1 пункту 5.2
статті 5, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті
5, підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», в результаті
чого занижено податок на прибуток за 9
місяців 2009 року на суму 14729,00 грн. та
завищено від'ємне значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток на
загальну суму 160666,00 грн. за 2 квартал 2011
року; підпунктів 7.2.1, 7.2.4 пункту 7.2
статті 7, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4
статті 7, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого завищено
податковий кредит на загальну суму
43217,00 грн., у тому числі по періодах: за
вересень 2009 року - 11083,00 грн., за січень
2011 року - 16067,00 грн., за березень 2011 року -
16067,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
позивач неправомірно включив до складу
валових витрат відповідного
податкового періоду вартість
придбаних у ТОВ «Адрія плюс» (договір №
090901 від 01 вересня 2009 року) та у ТОВ «Сана
Групп» (договір № 01/01.2011 від 10 січня 2011
року) рекламно-інформаційних послуг, а
суми податку на додану вартість,
сплачені у складі вартості таких
послуг, до складу податкового кредиту
відповідного податкового періоду,
оскільки: щодо ТОВ «Адрія плюс» до
єдиного державного реєстру внесено
запис про відсутність за
місцезнаходженням, відповідно до
поданих за перевіряємий період
розрахунків комунального податку на
підприємстві обліковується одна особа,
декларації з податку з доходів
фізичних осіб товариством не
подавались, що свідчить про те, що
наймані працівники відсутні, основним
видом діяльності товариства є оптова
торгівля будівельними матеріалами, з
огляду на що укладений договір між ТОВ
«Субару України» та ТОВ «Адрія плюс» не
відповідає умовам статуту та видам
діяльності ТОВ «Адрія плюс»; щодо ТОВ
«Сана Групп» до єдиного державного
реєстру внесено запис про відсутність
підтвердження відомостей, відповідно
до поданих за перевіряємий період
розрахунків комунального податку на
підприємстві обліковується одна особа,
декларації з податку з доходів
фізичних осіб товариством не
подавались, що свідчить про те, що
наймані працівники відсутні, основним
видом діяльності товариства є
діяльність автомобільного вантажного
транспорту, з огляду на що укладений
договір між ТОВ «Субару України» та ТОВ
«Сана Групп» не відповідає умовам
статуту та видам діяльності ТОВ «Сана
Групп»; в провадженні старшого
слідчого СВ ПМ ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва знаходиться
кримінальна справа № 71-00223, порушена
відносно ОСОБА_2 за скоєння ним
фіктивного підприємництва, проведеним
слідством у які встановлено, що ОСОБА_2,
діючи за попередньою змовою зі ОСОБА_3,
з метою прикриття власної незаконної
діяльності протягом 2008 - 2011 років
організували створення та
перереєстрацію на підставних осіб ряду
суб'єктів господарської діяльності, що
мають ознаки фіктивності, зокрема, і
ТОВ «Адрія плюс» та ТОВ «Сана Групп».
Вказані обставини слугували підставою
для висновку органу державної
податкової служби про відсутність
реальної можливості поставок послуг
позивачу від вказаних контрагентів.

22 вересня 2011 року ДПІ у Подільському
районі м. Києва на підставі вказаного
акту перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення № , яким
згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3
статті 54, абзацом 2 пункту 123.1 статті 123
Податкового кодексу України, збільшила
ТОВ «Субару України» суму грошового
зобов'язання за платежем: податок на
прибуток підприємств, створених за
участю іноземних інвесторів, на
загальну суму 18811,00 грн., у тому числі:
14729,00 грн. - за основним платежем, 3682,00
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами).

22 вересня 2011 року ДПІ у Подільському
районі м. Києва на підставі вказаного
акту перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення № , яким
згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3
статті 54, пунктом 7 підрозділу 10
Перехідних положень, абзацом 2 пункту
123.1 статті 123 Податкового кодексу
України, збільшила ТОВ «Субару
України» суму грошового зобов'язання
за платежем: податок на додану вартість
на загальну суму 45990,00 грн., у тому числі:
43217,00 грн. - за основним платежем, 2773,00
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами).

22 вересня 2011 року ДПІ у Подільському
районі м. Києва на підставі вказаного
акту перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення № , яким
згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3
статті 54, абзацом 7 підрозділу 10 розділу
ХХ Податкового кодексу України,
зменшила ТОВ «Субару України» суму
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток за 2
квартал 2011 року на 160666,00 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що позивачем не була доведена
реальність господарських операцій за
правочинами, укладеними між ним та ТОВ
«Адрія плюс» і ТОВ «Сана Групп».

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
валові витрати виробництва та обігу
(далі - валові витрати) - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

За приписами підпункту 5.2.1 пункту 5.2
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Згідно з абзацом 4 підпункту 5.3.9 пункту
5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Підпунктом 11.2.1 пункту 11.2 статті 11
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що датою
збільшення валових витрат виробництва
(обігу) вважається дата, яка припадає на
податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше: або дата списання
коштів з банківських рахунків платника
податку на оплату товарів (робіт,
послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку; або дата оприбуткування
платником податку товарів, а для робіт
(послуг) - дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг).

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За приписами пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Отже, наведені вище положення Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) та Податкового
кодексу України (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) пов'язують виникнення у
платника податків права на включення
до складу валових витрат вартості
придбаних товарів (робіт, послуг), а
сплачених ним у складі такої вартості
сум податку - до складу валових витрат
та до складу податкового кредиту із
фактичним виконанням робіт (послуг) чи
поставкою товарів, у ціні яких цей
податок сплачений.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, позивачем на підтвердження
виконання господарських зобов'язань за
договором № 090901 від 01 вересня 2009 року,
укладеним з ТОВ «Адрія плюс» (предметом
якого було надання
рекламно-інформаційних послуг під час
змагань «Дріфт на Столичному» в період
з 12 по 13 вересня 2009 року) не було надано
на вимогу судів документи, зокрема:
затвердженого керівником ТОВ «Субару
України» звіту про проведення заходу з
аналізом ефективності використання
коштів, документів, якими б
засвідчувався факт передачі
матеріальних цінностей для здійснення
рекламних заходів ТОВ «Адрія плюс»
(починаючи рекламними банерами,
поліграфічною продукцією, документів
щодо надання площ для розміщення
промо-стенду, закінчуючи самими
автомобілями, у тому числі, але не
виключно, актів прийому-передачі,
довіреностей, страхових документів за
наявності, водійські посвідчення осіб
інструкторів та ніш.) для проведення
вказаною особою клієнтських
тест-драйвів). Також, позивачем на
підтвердження виконання господарських
зобов'язань за договором № 01/01.2011 від 10
січня 2011 року, укладеним з ТОВ «Сана
Групп» (предметом якого було надання
рекламних послуг з рекламування
автомобілів Субару під час проведення
змагань з фрірайду (Прінглс екстрім
фрірайд кап 2011), які згідно додатку № 1
до цього договору полягали у
розміщенні логотипів Субару та
зовнішньої реклами, проведення реклами
на телеканалі «М1», радіо «КІС ФМ»,
присутності бренду у фото- і відео
матеріалах.) не було надано на вимогу
судів документи, зокрема: довіреностей,
видаткових накладних, актів
прийому-передачі), які б свідчили про
передачу позивачем виконавцю
рекламних матеріалів для подальшого
його розміщення, актів здачі-прийняття
виконаних послуг, наявність яких
передбачена пунктом 3.3 цього договору.

Крім іншого, як вбачається з матеріалів
справи, на ухвалу Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19 березня 2012 року телеканал «М1» (ТОВ
«Телеодин») повідомив, що рекламні
роліки фрірайду дійсно транслювалися
на телеканалі. Проте такі послуги
надавались на підставі договору з ТОВ
«Панторія Плюс» (т.2 арк. справи 105-107).
Судом також було встановлено, що жодних
видаткових операцій ТОВ «Сана Групп»
на адресу цього суб'єкта
господарювання не здійснювало. Також,
на ухвалу Окружного адміністративного
суду міста Києва від 20 лютого 2012 року
Радіо Кіс ФМ (Українська корпорація
телебачення і радіомовлення «ЮТАР»)
повідомило, що роліки щодо фрірайду
дійсно транслювались на радіо, але на
підставі договору, укладеного з ТОВ
«Компанія «ТАВР», яка, в свою чергу,
уклала договір з замовником в особі
фізичної особи ОСОБА_4 (т.2 арк. справи
87-96). Судом також було встановлено, що
жодних видаткових операцій на адреси
вказаних суб'єктів ТОВ «Сана Групп» не
здійснювало.

Таким чином, суди першої та апеляційної
інстанцій правомірно виходили з того,
що надання податковому органу належним
чином оформлених документів,
передбачених законодавством про
податки та збори, з метою одержання
податкової вигоди є підставою для її
одержання, якщо податковий орган не
встановив та не довів, що відомості, які
містяться в цих документах, неповні,
недостовірні та (або) суперечливі, є
наслідком укладення нікчемних
правочинів або коли відомості
ґрунтуються на інших документах,
недійсність даних в яких установлена
судом.

Про необґрунтованість податкової
вигоди можуть також свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин: неможливість
реального здійснення платником
податків зазначених операцій з
урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виробництва товарів, виконання робіт
або послуг, нездійснення особою, яка
значиться виробником товару,
підприємницької діяльності;
відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів; облік для цілей
оподаткування тільки тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;
здійснення операцій з товаром, що не
вироблявся або не міг бути вироблений в
обсязі, зазначеному платником податків
у документах обліку; відсутність
первинних документів обліку.

Таким чином, докази, на які послався
позивач на обґрунтування своїх
позовних вимог, є обов'язковими, але не
вичерпними, оскільки предмет
доказування у справі, що розглядається,
становлять обставини, що підтверджують
або спростовують реальність
здійснення самих господарських
операцій (поставки товару), а відтак і
обґрунтованість визначення валових
витрат та податкового кредиту
позивача.

Відповідно до положень частин 1, 5
статті 11 Кодексу адміністративного
судочинства України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості. Суд повинен
запропонувати особам, які беруть
участь у справі, подати докази або з
власної ініціативи витребувати докази,
яких, на думку суду, не вистачає.

Частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Як вбачається з матеріалів справи, під
час розгляду справи позивачем не було
надано на вимогу судів першої та
апеляційної інстанцій документів, які
б підтверджували реальність
господарських операцій з ТОВ «Адрія
плюс» та ТОВ «Сана Групп». Не додано
таких доказів і до касаційної скарги.

Абзац 2 пункту 3 підрозділу 4 розділу XX
«Перехідні положення» Податкового
кодексу України (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) передбачає право
платника податку на прибуток
відобразити у складі витрат 2 кварталу
2011 року суму від'ємного значення, що є
результатом розрахунку об'єкта
оподаткування за підсумками першого
кварталу 2011 року.

Водночас розрахунок об'єкта
оподаткування за 1 квартал 2011 року
здійснювався на підставі чинних до 01
квітня 2011 року норм Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Пунктом 6.1 статті 6 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) було визначено,
що якщо об'єкт оподаткування платника
податку з числа резидентів за
результатами податкового року має
від'ємне значення об'єкта
оподаткування (з урахуванням суми
амортизаційних відрахувань), сума
такого від'ємного значення підлягає
включенню до складу валових витрат
першого календарного кварталу
наступного податкового року.
Розрахунок об'єкта оподаткування за
наслідками півріччя, трьох кварталів
та року здійснюється з урахуванням
від'ємного значення об'єкта
оподаткування попереднього року у
складі валових витрат таких податкових
періодів наростаючим підсумком до
повного погашення такого від'ємного
значення.

З огляду на те, що позивачем не було
доведено належними та допустимими
доказами правомырносты включення до
складу валових витрат у 1 кварталы 2011
року вартості придбаних у ТОВ «Сана
Групп» рекламних послуг, суди
попередніх інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку про наявність
підстав для зменшення від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток за 2 квартал 2011
року на 160666,00 грн.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про
правомірність оспорюваних податкових
повідомлень-рішень та відсутність
підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ТОВ «Субару України» підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 26 квітня 2012 року та
ухвала Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 серпня 2012
року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Субару
Україна» залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 26 квітня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 серпня 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна