Справа № 814/2767/13-а
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2013-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2013 року
Справа № 814/2767/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Брагар В.С.
розглянувши адміністративну справу в
порядку письмового провадження,

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "УКРАГРОТРАНС", вул.
Новосільська, 12, Миколаїв, 54002

доДержавної податкової інспекції у
Заводському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області, вул. Г.Петрової,
2-а, м. Миколаїв, 54029

провизнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 28.03.13 № , №
,

Позивач звернувся до суду з позовними
вимогами про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень ДПІ у Заводському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області від 28.03.2013 року № та №
.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що відповідач безпідставно
прийняв рішення про збільшення
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість та податку на прибуток,
оскільки позивач правомірно відніс до
податкового кредиту суми ПДВ та відніс
до валових витрат суми від здійснення
угод з контрагентами.

Відповідач заперечив проти позову,
просив суд відмовити позивачу в
задоволенні його позовних вимог.

Представники сторін надали до суду
клопотання про розгляд справи в
порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них фактичні дані,
суд, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «УКРАГРОТРАНС»
зареєстроване як юридична особа та є
платником податків.

В період з 20.02.13 по 25.02.13 відповідачем
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку позивача з питань
взаємовідносин з ТОВ «МТО - ГРУПП» за
листопад 2009 року, ТОВ «ЯГОНТА» за
листопад 2010 року, ТОВ «ЮНІ ТРЕЙД
КОМПАНІ», за травень 2011 року, ТОВ
«ПАРИТЕТ- 78» за липень 2011 року, ПП
«ТІСОНА» за вересень та листопад 2011
року, ТОВ «ЮТЕК» за червень 2012 року.

04.03.13 за результатами перевірки
відповідачем було складено акт №
708/22-200/316/1219, у висновках якого крім
іншого зазначено, що перевіркою
встановлено порушення позивачем:

- порушено п. 3.1 ст. З, п. 5.1, п.п. 5.2.1 п. 5.2
п.п. 5.3.9, п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
від 28.12.94 №334/94-ВР (далі Закон №334), п.п.
134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.1, п. 138.2, п. 138.8 ст. 138.
п.п. 139.1.9. п. 1.39.1, ст.. 139 Податкового
кодексу України, внаслідок чого
занижено податок на прибуток на суму 252
847 грн.

-порушення п.п. 7.4.1, п.7.4, п.п.7.7.1 п. 7.7 ст. 7
Закону України "Про податок на додану
вартість" від 3.04.97 №168/97-ВР (далі Закон
№168), п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1 п. 200.2 ст. 200
Податкового кодексу України, внаслідок
чого занижено податок на додану
вартість у сумі 307 688 грн.

На підставі даного акту відповідачем
були прийняті податкові
повідомлення-рішення:

28.03.13 № , яким позивачу визначено
грошове зобов'язання з податку на
прибуток за основним платежем 252847,00
грн. та за штрафними санкціями на суму
22144,50 грн.;

28.03.13 № , яким позивачу визначено
грошове зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем
на суму 307688,00 грн. та штрафними
санкціями на суму 59989,00 грн.;

Позивач оскаржував в
адміністративному порядку прийняті
податкові повідомлення-рішення від
28.03.2013 року № та № до ДПС у
Миколаївській області та Міністерство
доходів і зборів України. За
результатами адміністративного
оскарження спірні податкові
повідомлення-рішення залишені без
змін.

Щодо виявлених порушень податкового
законодавства по правовідносинам з ТОВ
«МТО- ГРУПП» та нарахування грошових
зобов'язання з ПДВ в сумі 92 854,65 грн., суд
зазначає наступне:

Відповідно до п. 102.1 ст. 102 ПК України,
контролюючий орган, крім випадків,
визначених пунктом 102.2 цієї статті, має
право самостійно визначити суму
грошових зобов'язань платника податків
у випадках, визначених цим Кодексом, не
пізніше закінчення 1095 дня, що настає за
останнім днем граничного строку
подання податкової декларації та/або
граничного строку сплати грошових
зобов'язань, нарахованих контролюючим
органом, а якщо така податкова
декларація була надана пізніше, - за
днем її фактичного подання. Якщо
протягом зазначеного строку
контролюючий орган не визначає суму
грошових зобов'язань, платник податків
вважається вільним від такого
грошового зобов'язання, а спір стосовно
такої декларації та/або податкового
повідомлення не підлягає розгляду в
адміністративному або судовому
порядку.

Позивачем податкова декларація з ПДВ
за листопад 2009 року було подано до
податкового органу 17.12.2009 року, тобто до
дати спливу граничного строку подання
декларації з ПДВ (до 20 числа наступного
за звітним місяця). Отже, визначений
відповідно до п. 102.1 ст. 102 ПК України
строк нарахування грошових зобов'язань
(1095 днів) для податкового органу по
податковій декларації з ПДВ за
листопад 2009 року сплив 20 січня 2013 року.
Врахування уточнюючого розрахунку
податкових зобов'язань з ПДВ від 09.01.2010
року до податкової декларації за
листопад 2009 року не може бути і
підставою для обчислення строків
давності, оскільки цей уточнюючий
розрахунок не містив зміни в об'єкті
оподаткування з податкових зобов'язань
або податкового кредиту ПДВ, а мав
зміст виправлення індивідуального
номеру покупця у зв'язку з його
реорганізацією.

Тобто, враховуючи вимоги п. 102.1 ст. 102
Податкового кодексу України,
нарахування грошового зобов'язання з
податку на додану вартість на суму 92 855
грн. за звітний місяць листопада 2009
року здійснено відповідачем в
порушення вимог ст. 102 ПК України,
оскільки документально порушення
вимог податкового законодавства не
підтверджено, а з урахуванням строків
давності позивач має бути звільненим
від такого грошового зобов'язання.

Що стосується нікчемності угод
укладених позивачем з його
контрагентами, суд зазначає наступне:

Що стосується нікчемності угод
укладених позивачем з його
контрагентами, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.09 було звернено увагу на наступне:
"...вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і
216 ЦК України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.207 ГК
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма, недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст.228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст.228 ЦК України у фізичної особи
тягне кримінальну відповідальність за
відповідними статтями КК України за
скоєний злочин, замах на злочин або
готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного володіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем та його контрагентами
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2
глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг) які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
є тільки припущенням.

Крім того, посилання відповідача на ч.1,
5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ст..216 ЦК України є
безпідставним, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 ПК України, відповідно до якої
органам державної податкової служби
України не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними, а було
надане право звертатися до суду з
позовом про визнання угод недійсними.

Аналогічна позиція вказана в постанові
Вищого адміністративного суду України
№К/9991/50772/12 від 14.11.12.

Що стосується правомірності
віднесення позивачем сум ПДВ
отриманого від контрагентів до
податкового кредиту, віднесення сум
вартості придбаного товару до валових
витрат, суд зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи між
позивачем та його контрагентами ТОВ
«ЯГОНТА», ТОВ «ЮНІ ТРЕЙД КОМПАНІ», ТОВ
«ПАРИТЕТ- 78», ПП «ТІСОНА», ТОВ «ЮТЕК» на
час здійснення господарських операцій
надано всі податкові накладні та інші
первинні документи, які підтверджують
факт поставки товарів від
постачальника, отримання їх
підприємством та використання у
господарській діяльності
підприємства, сплату ПДВ у вартості
придбаного товару на адресу
постачальника. Позивачем в ході
перевірки придбання товару у
контрагентів надано документальне
підтвердження його подальшого
використання у господарській
діяльності у зв'язку з забезпеченням
трудових ресурсів матеріалами та
спецодягом при виконані
судноремонтних робіт.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 №996-Х11
(далі Закон №996) встановлено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ст.9 Закону №996 підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені
якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції;

- посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

Виходячи з аналізу вказаних норм суд
зазначає, що для підтвердження факту
здійснення господарських операцій
законодавство передбачає не тільки
наявність самих первинних документів,
а й наявність самого факту здійснення
господарської операції.

Суд вважає, що на підставі наданих
позивачем копій первинних документів
позивач довів суду реальність
здійснення господарської операції з
контрагентами, тому суд вважає, що
встановлений факт здійснення
господарської операції.

Суд не приймає до уваги заперечення
відповідача з приводу того, що угоди
між позивачем та контрагентами
фактично не відбувалася, оскільки
відповідачем не надано суду жодного
доказу, який би спростовував факт
здійснення цих угод. Заперечення
відповідача ґрунтуються виключно на
його припущеннях та думці.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача на акти про неможливість
проведення зустрічної звірки: акт ДПІ у
Центральному районі м. Миколаєва від
05.04.2011 року № 435/23-300/36316871 ТОВ «ЯНГАГРО»,
акт ДПІ у Центральному районі м.
Миколаєва від 09.11.2012 року № 890/22-225/31388007
ТОВ «ЮТЕК», акт ДПІ у Центральному
районі м. Миколаєва від 09.09.2011 року №
171/23-2 ТОВ «ПАРИТЕТ - 78», оскільки ПК
України передбачає можливість
складання акту про перевірку, яка
відбулась, а не про перевірку яка
фактично не проводилась.

Отже, акти "Про неможливість проведення
зустрічної звірки" не є податковою
інформацією у розумінні ПК України, та
не можуть бути доказами порушення
позивачем норм податкового
законодавства.

Вищий адміністративний суд України
зазначає (постанови від 14.11.2012 року у
справі № 2а-9864/11/2670, від 19.02.2013 року у
справі № 2а-6067/11/1470 та інші), що
податкове законодавство не ставить в
залежність податковий облік (стан)
певного платника податку від інших
осіб, від фактичної сплати
контрагентами податку до бюджету, від
перебування постачальників за
юридичною адресою, а також від їх
господарських та виробничих
можливостей.

Відповідно до п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону
№334 валові витрати виробництва та
обігу - сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності. До
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва.

Підпункт 5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону №334
встановлює, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до п.138.2 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II ПК України.

Згідно п. 138. 8 ПК України собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме:прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату
праці;амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням
послуг;загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Виходячи, із приписів вказаних норм, та
враховуючи, що позивачем були реально
здійснені господарські операції, суд
вважає, що позивач правомірно відніс до
валових витрат, витрати по
взаємовідносинам з ТОВ «ЯГОНТА», ТОВ
«ЮНІ ТРЕЙД КОМПАНІ», ТОВ «ПАРИТЕТ- 78»,
ПП «ТІСОНА», ТОВ «ЮТЕК».

Що стосується правомірності
віднесення позивачем суми ПДВ
отриманого від контрагентів, та
віднесення їх до податкового кредиту
суд зазначає наступне:

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.4 Закону №168
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
та складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпункт 7.4.4. п.7.4 ст.7 Закону №168
забороняє включати до податкового
кредиту суми ПДВ, сплачені платником за
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, тобто
основною обставиною, яка підлягає
встановленню для правильного
застосування цього пункту є мета
використання придбаних товарів, робіт,
послуг, а не факт такого використання
протягом звітного періоду, що також
підтверджується і змістом абз.3 пп.7.4.1.
Закону №168.

Згідно пп.7.4.5 п.7.4. ст.7 Закону №168 не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп.7.2.6
цього пункту).

Відповідно до п.198.1 ПК України що право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Підпунктом 198.2 ПК України встановлено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно п.198.3 ПК України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Враховуючи той факт, що у позивача, як
на момент проведення перевірки, так і
під час судового розгляду даної справи
були в наявності всі податкові
накладні та інші первинні документи (їх
копії наявні в матеріалах справи), які
підтверджують факт здійснення
господарських операцій позивача з
контрагентами, суд вважає що позивач, в
порядку визначеному вказаними нормами,
правомірно відніс до податкового
кредиту, отриманий ПДВ при придбані
товарів у контрагентів, та правомірно
відніс суми вартості придбаного товару
до валових витрат.

Таким чином, враховуючи вищевикладені
обставини, суд приходить до висновку,
що податкові повідомлення-рішення
відповідача від 28.03.2013 року № та
№ підлягають скасуванню.

За таких обставин суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими, доведеними та
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Судові витрати по справі присудити на
користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.11, 69, 71, 86, 159-163, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов задовольнити.

2.Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Заводському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області від 28.03.2013 року №
та № .

3.Присудити на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "
УКРАГРОТРАНС " судові витрати у розмірі
4588,00 грн. з Державного бюджету України.

4.Роз'яснити сторонам строк і порядок
набрання цією постановою законної сили
та її оскарження.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Постанова суду може бути
оскаржено до суду апеляційної
інстанції шляхом подання апеляційної
скарги. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня проголошення/отримання її копії.
Апеляційна скарга подаються Одеському
апеляційному адміністративному суду
через Миколаївський окружний
адміністративний суд.

Суддя
В. С. Брагар