Справа № 814/2431/13-а
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2013-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2013 року м.
Миколаїв справа №
814/2431/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Брагар В.С.
розглянувши адміністративну справу в
порядку письмового провадження,

за позовомПриватного підприємства
Будівельної фірми "Автошляхбуд-САА",
вул. Карла Маркса, 22/2, кв. 27, м. Миколаїв,
54007 (вул. Шевченка, 42/18, м. Миколаїв, 54007)

доДержавної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області, вул. Гмирьова,
1/1, м. Миколаїв, 54028

проскасування податкового
повідомлення - рішення від 21.01.2013р. №
, від 21.01.2013р. № , від 16.05.2013р.
№ , від 16.05.2013р. № ,

Позивач звернувся до суду з позовними
вимогами про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень ДПІ у Заводському
районі м. Миколаєва Миколаївської
області ДПС від 21.01.2013р. № та №
, від 16.05.2013р. № та № .

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що відповідач безпідставно
прийняв рішення про збільшення
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість та податку на прибуток,
оскільки позивач правомірно відніс до
податкового кредиту суми ПДВ та відніс
до валових витрат суми від здійснення
угод з контрагентами, які відповідач
вважає нікчемними.

Відповідач заперечив проти позову і
зазначив, що позивач не обґрунтовано
включив до податкового кредиту з
податку на додану вартість суми ПДВ та
відніс до валових витрат суми від
здійснення угод, які є нікчемними. В
зв'язку з цим відповідач просив суд
відмовити позивачу в задоволенні його
позовних вимог.

Справу розглянуто у письмовому
провадженні відповідно до ч.6 ст. 128 КАС
України.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них фактичні дані,
суд, -

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство Будівельної
фірми "Автошляхбуд-САА" зареєстроване
як юридична особа та є платником
податків.

05.12.12 - 02.01.13 відповідачем проведено
планову виїзну перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.10.11 по 30.09.12,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.11 по 30.09.12.

10.01.13 за результатами перевірки
відповідачем було складено акт
№39/22-200/24057950, у висновках якого крім
іншого зазначено, що перевіркою
встановлено порушення позивачем:

п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток в періоді, що перевірявся, на
загальну суму 24 251,00 грн.;

п.198.3, п.198.6, ст..198 Податкового кодексу
України, з урахуванням пп.192.1.1 п.192.1 ст.
192 та п. 200.3 ст.200 Податкового кодексу
України. В результаті чого занижено
суму податку на додану вартість на
загальну суму 559816, грн.

На підставі даного акту відповідачем
були прийняті податкові
повідомлення-рішення:

- № від 21.01.2013 року про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
прибуток у сумі 35 530,00 грн. (за основним
платежем на суму 24251,00 грн. та штрафними
санкціями на суму 11279,00 грн.)

- № від 21.01.2013 року про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у сумі 709 249,00 грн. (за
основним платежем на суму 559816,00 грн. та
штрафними санкціями на суму 149433,00 грн.)

Не погоджуючись із вказаними
рішеннями, позивачем було подано
скаргу до ДПС у Миколаївській області.

ДПС у Миколаївській області рішенням
від 01.04.2013 року № 761/10/10-209 первинну
скаргу позивача було задоволено
частково, податкове
повідомлення-рішення від 21.01.2013 року №
про збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток у
сумі 35530,00 грн. залишено без змін,
податкове повідомлення-рішення від
21.01.2013 року № скасовано в частині
визначення податкового зобов'язання з
ПДВ у сумі 260954,00 грн. та зменшено
від'ємне значення з ПДВ за березень 2012
року на суму 2620954,00 грн.

Позивачем подано повторну скаргу до
Міністерства доходів і зборів України
на податкові повідомлення - рішення №
від 21.01.2013 року та № від
21.01.2013.

За результатами розгляду повторної
скарги Міністерство доходів і зборів
України рішенням від 07.05.2013 року №
2121/6/99-99-10-01-15 про результати розгляду
скарги позивача, повторну скаргу
позивача залишено без задоволення,
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Ленінському районі м. Миколаєва
Миколаївської області ДПС від 21.01.2013
року № та № - залишені без
змін.

На підставі акту перевірки №39/22-200/24057950
від 10.01.2013 року та рішення про результат
розгляду скарги від 01.0.42013 року
№761/10/10-209 відповідачем були прийняті
податкові повідомлення-рішення:

- № від 16.05.2013 року про зменшення
розміру від'ємного значення ПДВ за
березень 2012 року у сумі 260 954,0 грн.,
прийняте після розгляду повторної
скарги;

- № про збільшення грошового
зобов'язання з ПДВ у сумі 448 295,0 грн. (298
862,0 грн. за основним платежем та 149 433,0
грн. за штрафними санкціями), прийняте
після розгляду повторної скарги;

Що стосується нікчемності правочинів,
які вчинялись позивачем з його
контрагентами, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.09 було звернено увагу на наступне:
"...вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216
ЦК України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.207 ГК
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма, недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст.228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст.228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями КК України за
скоєний злочин, замах на злочин або
готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного володіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем та його контрагентами
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2
глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг) які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
є тільки припущенням.

Крім того, посилання відповідача на ч.1,
5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ст..216 ЦК України є
безпідставним, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 ПК України, відповідно до якої
органам державної податкової служби
України не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними, а було
надане право звертатися до суду з
позовом про визнання угод недійсними.

Аналогічна позиція вказана в постанові
Вищого адміністративного суду України
№К/9991/50772/12 від 14.11.12.

Що стосується правомірності
віднесення позивачем сум ПДВ
отриманого від контрагентів до
податкового кредиту, віднесення сум
вартості придбаного товару до валових
витрат, суд зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи між
позивачем та його контрагентами -
постачальниками було здійснено
операції, а саме: з ТОВ «ТМФ
«ТРАНСПОСЕРВІС-ЛТД» придбання
транспортних послуг, будівельних та
паливно-мастильних матеріалів, ТОВ ВКФ
«ПЛУТОН» придбання будівельних
матеріалів, ТОВ «Електромонтаж - Трейд»
придбання матеріалів, ТОВ «АВТОБУД -
НІКМА» придбання будівельних
матеріалів.

Позивачем надано суду первинні
документи, які підтверджують факт
придбання транспортних послуг,
будівельних та паливно-мастильних
матеріалів, придбання будівельних
матеріалів.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 №996-Х11
(далі Закон №996) встановлено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ст.9 Закону №996 підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені
якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції;

- посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

Виходячи з аналізу вказаних норм суд
зазначає, що для підтвердження факту
здійснення господарських операцій
законодавство передбачає не тільки
наявність самих первинних документів,
а й наявність самого факту здійснення
господарської операції.

Суд вважає, що на підставі наданих
позивачем копій первинних документів
позивач довів суду реальність
здійснення господарської операції з
контрагентами, тому суд вважає, що
встановлений факт здійснення
господарської операції.

Суд не приймає до уваги заперечення
відповідача з приводу того, що угоди
між позивачем та контрагентами
фактично не відбувалася, оскільки
відповідачем не надано суду жодного
доказу, який би спростовував факт
здійснення цих угод. Заперечення
відповідача ґрунтуються виключно на
його припущеннях та думці.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача на акти про неможливість
проведення зустрічної перевірки: ДПІ у
Заводському районі м. Миколаєва
Миколаївської області ДПС від 17.05.2012
року № 113/22-200/13853514 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ «ТМФ
«ТРАНСПОСЕРВІС-ЛТД», ДПІ у м. Херсоні
Херсонської області Державної
податкової служби від 02.08.2012 року №
103/15-3/19233451 «Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ ВКФ «ПЛУТОН», ДПІ
у Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби від 01.03.2012 року №
319/23-325/32004623 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Електромонтаж - Трейд», оскільки ПК
України передбачає можливість
складання акту про перевірку, яка
відбулась, а не про перевірку яка
фактично не проводилась.

Отже, акти "Про неможливість проведення
зустрічної звірки" не є податковою
інформацією у розумінні ПК України, та
не можуть бути доказами порушення
позивачем норм податкового
законодавства.

Вищий адміністративний суд України
зазначає (постанови від 14.11.2012 року у
справі № 2а-9864/11/2670, від 19.02.2013 року у
справі № 2а-6067/11/1470 та інші), що
податкове законодавство не ставить в
залежність податковий облік (стан)
певного платника податку від інших
осіб, від фактичної сплати
контрагентами податку до бюджету, від
перебування постачальників за
юридичною адресою, а також від їх
господарських та виробничих
можливостей.

Суд не приймає до уваги твердження
відповідача про нікчемність
правочинів укладених підприємством з
контрагентами - постачальниками,
оскільки, як було вище зазначено судом
податкові органи не мають права на
визнання правочинів нікчемними.

Відповідно до п. 138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Згідно п.п. 139.1.9 п.139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Виходячи, із приписів вказаних норм, та
враховуючи, що позивачем були реально
здійснені господарські операції, суд
вважає, що позивач правомірно відніс до
валових витрат, витрати по
взаємовідносинам з ТОВ «ТМФ
«ТРАНСПОСЕРВІС-ЛТД», ТОВ ВКФ «ПЛУТОН»,
ТОВ «Електромонтаж - Трейд», ТОВ
«АВТОБУД - НІКМА».

Що стосується правомірності
віднесення позивачем суми ПДВ
отриманого від контрагентів, та
віднесення їх до податкового кредиту
суд зазначає наступне:

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Підпунктом 198.2. ПК України встановлено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно до п. 198.3. ст.198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг (у разі
здійснення контрольованих операцій -
не вище рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу)
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Враховуючи той факт, що у позивача, як
на момент проведення перевірки, так і
під час судового розгляду даної справи
були в наявності всі первинні
документи (їх копії наявні в матеріалах
справи), які підтверджують факт
здійснення господарських операцій, суд
вважає що позивач, в порядку
визначеному вказаними нормами,
правомірно відніс до податкового
кредиту, отриманий ПДВ при придбанні
транспортних послуг, будівельних та
паливно-мастильних матеріалів,
придбання будівельних матеріалів у
контрагентів, та правомірно відніс
суми вартості придбаного товару до
валових витрат.

Таким чином, враховуючи вищевикладені
обставини, суд приходить до висновку,
що податкові повідомлення-рішення
відповідача від 21.01.2013р. № та №
, від 16.05.2013р. № та №
підлягають скасуванню.

За таких обставин суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими, доведеними та
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Судові витрати по справі присудити на
користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.11, 69, 71, 86, 159-163, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2.Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області від 21.01.2013р. №
та № , від 16.05.2013р. № та
№ .

3. Присудити на користь
Приватного підприємства Будівельної
фірми "Автошляхбуд-САА", судові витрати
у розмірі 2294,00 грн. з Державного бюджету
України.

4. Роз'яснити сторонам строк і
порядок набрання цією постановою
законної сили та її оскарження.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Постанова суду може бути
оскаржено до суду апеляційної
інстанції шляхом подання апеляційної
скарги. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня проголошення/отримання її копії.
Апеляційна скарга подаються Одеському
апеляційному адміністративному суду
через Миколаївський окружний
адміністративний суд.

Суддя
В. С. Брагар