Справа № 814/3081/13-а
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2013-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2013 року м.
Миколаїв Справа №
814/3081/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Брагар В.С.
розглянувши адміністративну справу в
порядку письмового провадження,

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "ДР. БУШМЕЄР УКРАЇНА",
вул. Айвазовського, 23/1, Миколаїв,54052

доДержавної податкової інспекції у
Корабельному районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області, вул. Артема, 1-А,
м. Миколаїв, 54052

проскасування податкового
повідомлення - рішення від 07.06.2013р. №
, від 07.06.2013р. № , визнання
протиправним наказ від 12.04.2013р. №156,

Позивач звернувся до суду з позовними
вимогами (з урахуванням уточнень) про
визнання протиправними дії
відповідача щодо проведення на
підставі наказу від 12.04.2013 року № 156
документальної позапланової виїзної
перевірки, визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 07.06.2013 року №
та № Державної податкової
інспекції у Корабельному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що відповідач безпідставно
прийняв рішення про збільшення
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість та податку на прибуток.

Відповідач заперечив проти позову і
зазначив, що позивач не обґрунтовано
включив до податкового кредиту з
податку на додану вартість суми ПДВ та
відніс до валових витрат суми від
здійснення угод, які є нікчемними. В
зв'язку з цим відповідач просив суд
відмовити позивачу в задоволенні його
позовних вимог.

Представники сторін надали до суду
клопотання про розгляд справи в
порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них фактичні дані,
суд, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ДР. БУШМЕЄР УКРАЇНА»
зареєстроване як юридична особа та є
платником податків.

15.04.- 23.04.2013 року відповідачем проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку позивача щодо
фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «САНОІЛ ТОРГ» та
наступними контрагентами покупцями за
період з 01.01.2010 року по 01.04.2013 року.

За результатами перевірки складено акт
від 30.04.2013 року № 239/22-00/37157227, у
висновках якого крім іншого зазначено,
що позивачем порушено:

-п. 44.1. ст. 44, п.138.1., п. 138.2., п.138.8 ст. 138 та
н.п.139.1.9 п. 139.1 Податкового Кодексу
України, ст.203, п.1 ст. 215, ст. 216, ч.1 ст. 234
Цивільного кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток, що підлягає сплаті до бюджету
на загальну суму 334 925 грн.

- п.44.1 ст.44, п.198.1, її. 198.2, п. 198.3, и.198.6 ст. 198,
п.201.1, п.201.4, п.201.6, п.201.10 ст.201 Податкового
кодексу України, ст. 203, п.1 ст.215, ст. 216, ч.1
ст.234 Цивільного кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість, що підлягає сплаті до
бюджету на загальну суму 300 024 грн.,

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем були прийняті податкові
повідомлення - рішення:

- від 07.06.2013 року № про збільшення
суми грошового зобов'язання за
платежем податок на прибуток на суму 361
442 грн. , в т.ч. за основним платежем - 334 925
грн., за штрафними санкціями - 26 517 грн.

- від 07.06.2013 року № про збільшення
суми грошового зобов'язання за
платежем податок на додану вартість на
суму 473 283 грн., в т.ч. за основним
платежем - 300 024 грн., за штрафними
санкціями - 173 259 грн.

Що стосується нікчемності угод
укладених позивачем з його
контрагентам, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.09 було звернено увагу на наступне:
"...вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і
216 ЦК України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.207 ГК
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма, недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст.228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст.228 ЦК України у фізичної особи
тягне кримінальну відповідальність за
відповідними статтями КК України за
скоєний злочин, замах на злочин або
готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного володіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем та його контрагентами
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2
глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг) які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
є тільки припущенням.

Крім того, посилання відповідача на ч.1,
5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ст..216 ЦК України є
безпідставним, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 ПК України, відповідно до якої
органам державної податкової служби
України не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними, а було
надане право звертатися до суду з
позовом про визнання угод недійсними.

Аналогічна позиція вказана в постанові
Вищого адміністративного суду України
№К/9991/50772/12 від 14.11.12.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач придбав у контрагентів -
постачальників товари. На
підтвердження здійснення операцій
позивач надав суду видаткові та
податкові накладні, платіжні
документи, що свідчать про сплату
позивачем податку в ціні товарів.

Позивачем надано суду первинні
документи, які підтверджують факт
реальної поставки товарів.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 №996-Х11
(далі Закон №996) встановлено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ст.9 Закону №996 підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені
якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції;

- посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

Виходячи з аналізу вказаних норм суд
зазначає, що для підтвердження факту
здійснення господарських операцій
законодавство передбачає не тільки
наявність самих первинних документів,
а й наявність самого факту здійснення
господарської операції.

Суд вважає, що на підставі наданих
позивачем копій первинних документів
позивач довів суду реальність
здійснення господарської операції з
контрагентами, тому суд вважає, що
встановлений факт здійснення
господарської операції.

Суд не приймає до уваги заперечення
відповідача з приводу того, що угоди
між позивачем та контрагентами
фактично не відбувалася, оскільки
відповідачем не надано суду жодного
доказу, який би спростовував факт
здійснення цих угод. Заперечення
відповідача ґрунтуються виключно на
його припущеннях та думці.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача на акт від 22.03.2013 року №
788/22-20/37269136 відносно постачальника ТОВ
«САНОІЛ ТОРГ», оскільки даний акт не
може бути визнано податковою
інформацією на підставі наявних рішень
суду.

Відповідно до п.138.2 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II ПК України.

Згідно п. 138. 8 ПК України собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме:прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату
праці;амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням
послуг;загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Виходячи, із приписів вказаних норм, та
враховуючи, що позивачем були реально
здійснені господарські операції, суд
вважає, що позивач правомірно відніс до
валових витрат, витрати по
взаємовідносинам з контрагентами.

Що стосується правомірності
віднесення позивачем суми ПДВ
отриманого від контрагентів, та
віднесення їх до податкового кредиту
суд зазначає наступне:

Відповідно до п.198.1 ПК України що право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Підпунктом 198.2 ПК України встановлено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно п.198.3 ПК України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Враховуючи той факт, що у позивача, як
на момент проведення перевірки, так і
під час судового розгляду даної справи
були в наявності всі податкові
накладні та інші первинні документи (їх
копії наявні в матеріалах справи), які
підтверджують факт придбання товарів у
контрагентів позивача, суд вважає що
позивач, в порядку визначеному
вказаними нормами, правомірно відніс
до податкового кредиту, отриманий ПДВ
при придбані товарів у контрагентів, та
правомірно відніс суми вартості
придбаного товару до валових витрат.

Що стосується визнання протиправними
дій відповідача, щодо проведення на
підстваві наказу документальної
позапланової виїзної перевірки
позивача щодо фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «САНОІЛ ТОРГ» та
наступними контрагентами-покупцями за
період з 01.01.2010 р. по 01.04.2013 р. суд
зазначає наступне:

12.04.13 відповідач видав наказ №156 про
проведення документальної
позапланової виїзної перевірки
позивача. Наказ виданий на підставі
п.п20.1.4 п. 20.1. ст..20, п.75.1. ст. 75, п.п.78.1.1,
п.п.78.1.11 ст. 78, п. 82. ст.. 82 ПК України.

Згідно пп.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України -
документальна позапланова невиїзна
перевірка здійснюється за наслідками
перевірок інших платників податків або
отримання податкової інформації
виявлено факти, що свідчать про можливі
порушення платником податків
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, якщо платник
податків не надасть пояснення та їх
документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит органу
державної податкової служби протягом 10
робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ст.17 КАС України
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

До суду, згідно ч.1 ст.2 КАС України,
можуть звернутися юридичні особи за
захистом прав та інтересів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади.

Таким чином, виходячи з положень
вказаних статей КАС України, дії
суб'єкта владних повноважень повинні
порушувати права та інтереси особи.

Таким чином, враховуючи вищевикладені
обставини, суд приходить до висновку,
що податкове повідомлення-рішення
відповідача від 07.06.2013 року № та
№ підлягає скасуванню.

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
частково.

Судові витрати по справі присудити на
користь позивача в частині задоволених
вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.11, 69, 71, 86, 159-163, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Корабельному районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області від 07.06.2013 року №
та № .

3.Присудити на користь Товариство з
обмеженою відповідальністю «ДР.
БУШМЕЄР УКРАЇНА» судові витрати у
розмірі 2294,00 грн. з Державного бюджету
України.

4.Роз'яснити сторонам строк і порядок
набрання цією постановою законної сили
та її оскарження.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Постанова суду може бути
оскаржено до суду апеляційної
інстанції шляхом подання апеляційної
скарги. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня проголошення/отримання її копії.
Апеляційна скарга подаються Одеському
апеляційному адміністративному суду
через Миколаївський окружний
адміністративний суд.

Суддя
В. С. Брагар