Справа № К/9991/27641/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2013-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2013 року
м. Київ К/9991/27641/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.02.2011 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.04.2011 р.

у справі №2а-12894/10/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергосервіс»

до Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Енергосервіс» (далі
- позивач) звернулося до суду з позовом
до Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова (далі -
відповідач) про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 07.02.2011 р.,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.04.2011 р.,
позовні вимоги задоволено: скасовано
податкове повідомлення-рішення від
09.09.2010 р. №/0.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволені
позовних вимог відмовити.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу відповідача до суду
касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу у
період з 19.08.2010 р. по 21.08.2010 р. проведено
невиїзну перевірку позивача з питань
достовірності нарахування та сплати
податку на додану вартість за квітень
та червень 2010 року в розрізі
контрагентів, про що складено акт від
26.08.2010 р. №5067/15-208/30592278, яким встановлено
порушення позивачем ч.1 ст.203, 215, п.1 ст.216,
ст.228 ЦК України, п.п.7.2.3 п.7.2 ст.7, п.п.7.4.1
п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість».

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкове
повідомлення-рішення від 09.09.2010 р.
№/0, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 165050,50 гр., з
яких 110 127,00 грн. за основним платежем та
54 923,50 грн. штрафних (фінансових)
санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

За висновками податкового органу,
викладеними в акті перевірки, позивач
не мав права на віднесення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, сплачених в ціні
придбаного товару (робіт, послуг) у ТОВ
«Медіум-Трейд» та ТОВ ВТФ «Авіас»,
оскільки останніми не було подано
податкові декларації з податку на
додану вартість за квітень, червень 2010
року та відповідно не задекларовано
свої податкові зобов'язання.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що позивач правомірно включив до
складу податкового кредиту суму
податку на додану вартість у розмірі 110
127,00 грн., яка підтверджена відповідними
податковими накладними, виписаними ТОВ
«Медіум-Трейд» та ТОВ ВТФ «Авіас», у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), які в свою чергу були
використані позивачем у власній
господарській діяльності.

З такими висновками судів попередніх
інстанцій погоджується колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
з огляду на наступне.

Відповідно до п.1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з п.п.7.4.5 п.7.4 вказаної статті не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з п.п.7.2.6
цього пункту).

Наявність у платника податку (позивача
у справі) податкових накладних, виданих
йому підприємствами-контрагентами та
оформлених з дотриманням вимог чинного
законодавства, із встановленням судом
реальності та товарності
господарської операції, на переконання
колегії судів є достатніми підставами
для виникнення права на податковий
кредит.

Пунктом 7.5 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість»
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток чи комерційних чеків, або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано встановлено, що позивачем
податковий кредит сформований у
відповідності з зазначеними
положеннями Закону України «Про
податок на додану вартість»,
підтверджений відповідними
податковими накладними, що виписані
контрагентами зареєстрованими
платниками податку на додану вартість.

Крім того, висновок податкового органу
про те, що неподання контрагентами
позивача податкових декларацій з
податку на додану вартість за квітень,
червень 2010 року, свідчить про
відсутність у позивача права на
включення сум податку на додану
вартість до складу податкового кредиту
є помилковим з огляду на те, що чинне
податкове законодавство не ставить у
залежність право позивача на
формування податкового кредиту від
податкового обліку (стану) інших осіб і
фактичної сплати контрагентами
податку до бюджету. Питання визначення
складу податкового кредиту
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків і не ставить цей факт
у залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Враховуючи викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про
неправомірність прийнятого податковим
органом податкового
повідомлення-рішення від 09.09.2010 р.
№/0 та наявності підстав для його
скасування.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Харкова залишити без
задоволення.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.02.2011 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.04.2011 р. у
справі №2а-12894/10/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.