Справа № 2а-2673/10/1070
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2013-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" грудня 2013 р. м. Київ
К/9991/18194/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.

Суддів: Вербицької О.В., Муравйова О.В.,

при секретарі: Сватко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області

на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 23 травня 2011
року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 лютого 2012
року

у справі №2а-2673/10/1070

за позовом Білоцерківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Київської області (надалі -
Білоцерківська ОДПІ Київської області)

до Суб'єкта підприємницької діяльності
- фізичної особи підприємця ОСОБА_1,
Товариства з обмеженою
відповідальністю Торгової компанії
«Геніус» (надалі - СПД-ФО ОСОБА_1, ТОВ ТК
«Геніус»)

про стягнення коштів, отриманих за
нікчемним правочином, -

встановив:

В січні 2010р. позивач звернувся до
Київського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому, з урахуванням уточнення
позовних вимог, поставлено питання про
стягнення з СПД-ФО ОСОБА_1 та ТОВ ТК
«Геніус» на користь державного бюджету
грошових коштів, отриманих за
нікчемним правочином.

У зв'язку з ліквідацією ТОВ «Геніус»
позивач уточнив позовні вимоги та
просив суд стягнути на користь
Державного бюджету з відповідача-1
кошти в спірному розмірі як вартості
майна, отриманого за нікчемним
правочином.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 23.05.2011р.,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21.02.2012р., у задоволені позову
відмолено.

Не погодившись з висновками судів
попередніх інстанцій, позивач
звернувся з касаційною скаргою до
Вищого адміністративного суду України,
в якій, посилаючись на порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування судами норм
матеріального права, ставить питання
про скасування постанови суду першої
інстанції, ухвали суду апеляційної
інстанції та прийняття у справі нового
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
наведені у скарзі, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанції, податковим органом
проведено планову виїзну перевірку
СПД-ФО ОСОБА_1 з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2007р. по
31.12.2008р., за результатами якої складено
акт №1303/17-1-15/61/НОМЕР_1 від 21.04.2009р.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодилась колегія
суддів апеляційної інстанції, цілком
вірно та обґрунтовано виходив з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на
думку податкового органу, відповідачем
СПД-ФО ОСОБА_1 до валових витрат
безпідставно віднесено витрати по
придбанню товарів у ТОВ «Генуіс». До
того ж, усний договір, який укладений
між СПД-ФО ОСОБА_1 та ТОВ «Генуіс» про
поставку товарів укладено з метою
отримання податкових вигод у вигляді
зменшення розміру податкових
зобов'язань з податку на прибуток за
рахунок віднесення до складу валових
витрат коштів, витрачених на оплату
придбаних товарів, а також отримання
права на повернення або залік сум
податку на додану вартість, що була
сплачена в складі його ціни. Саме тому
позивачем зроблено висновок про те, що
такий договір укладено з метою, що
суперечить інтересам держави.

Відповідно до ч.1 ст.207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, яке не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції, може бути на вимогу однієї
із сторін, або відповідного органу
державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Згідно ч.1 ст.208 Господарського кодексу
України, якщо господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке,
що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в
обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в дохід
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а в
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. В разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Поряд з цим, в силу приписів ст.228
Цивільного кодексу України правочин,
учинений з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, водночас є таким, що
порушує публічний порядок, а отже, є
нікчемним. Правочин вважається таким,
що порушує публічний порядок, якщо він
був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Частина 2 статті 215 Цивільного кодексу
України визначає, що недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом. У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Як вбачається з положень ч.1 ст.208
Господарського кодексу України,
застосування санкцій здійснюється
лише судом. Це правило відповідає
положенням ст.41 Конституції України,
згідно з якими конфіскація майна може
бути застосована виключно за рішенням
суду у встановлених законом випадках,
обсязі та порядку.

Оскільки передбачені санкції є
конфіскаційними та стягуються за
рішенням суду в дохід держави за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, то вони не є
цивільно-правовими, а є
адміністративно-господарськими,
оскільки відповідають закріпленому в
ч.1 ст.238 Господарського кодексу України
визначенню. Отже, такі санкції можуть
застосовуватися лише протягом
установлених строків.

Приписи ст.250 Господарського кодексу
України передбачають, що
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності.
Тобто, початком перебігу строків є дата
виконання правочину.

Наявними в матеріалах справи вироком
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 30.06.2010р., ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 02.03.2011р. та експертними висновками
встановлено факт безтоварності
господарської операції між СПД-ФО
ОСОБА_1 та ТОВ «Генуіс».

Отже, досліджуючи характер
господарських відносин між
відповідачами на предмет
правомірності, суди попередніх
інстанцій дійшли вірного висновку про
нікчемність укладеного договору між
СПД-ФО ОСОБА_1 та ТОВ «Генуіс», у зв'язку
з тим, що останній порушує публічний
порядок.

Поряд з цим, судами першої та
апеляційної інстанції вірно зазначено,
що грошові кошти за вказаним договором
не перераховувалися, а товари/роботи не
надавалися, що виключає можливість
встановлення ціни нікчемного
правочину.

Крім того, оскільки датою оформлення
накладних на виконання вищевказаного
договору є 28.09.2007р., то саме з цієї дати
починається перебіг річного строку для
застосування
адміністративно-господарських
санкцій.

Проте, позивач звернувся до суду
14.01.2010р., чим порушив встановлений
законодавством максимальний річний
строк для застосування
адміністративно-господарських
санкцій.

Таким чином, беручи до уваги все
вищевикладене, суд касаційної
інстанції погоджується з висновками
судів першої та апеляційної інстанцій
щодо відмови у стягненні коштів,
отриманих за нікчемним правочином.

Отже, судами першої та апеляційної
інстанцій виконано всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини справи,
вирішено справу у відповідності з
нормами матеріального права,
постановлено обґрунтоване рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для справи. Висновки
судів про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються доказами,
дослідженими у судовому засіданні, а
тому підстав для їх перегляду з
мотивів, викладених в касаційній
скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Київської області - залишити
без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 23 травня 2011
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 лютого 2012
року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий:
___________________ Н.Є. Маринчак

Судді:
___________________ О.В. Вербицька

___________________ О.В. Муравйов