Справа № 2а-2372/11
Суддя: Логвиненко А.О.
Дата ухвалення: 2013-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" грудня 2013 р. м.
Київ К/800/44372/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів : Логвиненко А.О.
(доповідач), Донець О.Є., Мороз В.Ф.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Тячівської міської ради на ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 8.08.2013р. у
справі

за позовом Прокурора Тячівського
району Закарпатської області в
інтересах держави в особі Тячівської
міської ради

до відповідача Малого приватного
підприємства «Гарант»

про визнання недійсним державного акту
-

В С Т А Н О В И В :

6.08.2007р. до суду з позовом про визнання
недійсним державного акту на право
постійного користування землею
звернувся прокурор Тячівського району
Закарпатської області в інтересах
держави в особі Тячівської міської
ради. Свої вимоги прокурор мотивував
тим, що внаслідок рішень, прийнятих
Тячівською міською радою, мале
приватне підприємство «Гарант» (далі
Підприємство) отримало у 1994р. державний
акт на право постійного користування
земельною ділянкою. Вважаючи, що
державний акт видано з порушенням
вимог чинного законодавства, прокурор
просив задовольнити позов.

Постановою Тячівського районного
суду Закарпатської області від 25.11.2011р.
позов задоволено.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 8.08.2013р.
постанову місцевого суду скасовано та
залишено позов без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду
апеляційної інстанції, Тячівська
міська рада звернулась з касаційною
скаргою, в якій, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
просила її скасувати та залишити в силі
постанову суду першої інстанції. При
цьому скаржник зазначив, що
апеляційний суд дійшов помилкового
висновку про пропуск прокурором строку
на звернення до адміністративного
суду.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на таке.

Залишивши на підставі приписів
статті 100 КАС України без розгляду
адміністративний позов прокурора, суд
апеляційної інстанції послався на те,
що прокурором пропущено передбачений
статтею 99 КАС України строк на
звернення до адміністративного суду.

При цьому, судом не враховано, що з
адміністративним позовом прокурор
звернувся у 2007р. На час звернення
прокурора до суду, статтю 100 КАС України
було викладено в наступній редакції :

1. Пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

2. Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

3. Позовні заяви приймаються до
розгляду адміністративним судом
незалежно від закінчення строку
звернення до адміністративного суду.

З матеріалів справи вбачається, що
під час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідач не звертався до
суду із заявою, в якій наполягав на
відмові у задоволенні позову, в зв'язку
з пропуском прокурором строку
звернення до адміністративного суду.

Відповідно до статті 2442 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

В постанові Верховного Суду України
від 5.12.2011р. у справі №21-369а11 висловлено
наступну правову позицію :

«Відповідно до статті 100 КАС, яка була
чинною на час розгляду справи в суді
першої інстанції, пропущення строку
звернення до адміністративного суду є
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Позовні заяви приймаються до
розгляду адміністративним судом
незалежно від закінчення строку
звернення до адміністративного суду.

Ця норма права була самостійною
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову, тобто за
своєю правовою природою була нормою
матеріального права.

Аналіз частини першої статті 100 КАС
дає підстави вважати, що суд не мав
можливості самостійно, на свій розсуд
застосувати наслідки пропуску строку
звернення до суду. Право вимагати
застосування строку звернення до суду
належало сторонам і у випадку, якщо
така заява не надходила до суду і
наслідки пропущення строків звернення
до адміністративного суду не могли
бути застосовані судом.

Пропущення строків звернення до
адміністративного суду і заява сторони
про застосування наслідків пропущення
строків звернення до
адміністративного суду не може бути
безумовною підставою для відмови у
задоволенні позову, оскільки суд може
визнати причину пропуску таких строків
поважною і в такому випадку справа
розглядається і вирішується в порядку,
встановленому КАС.

Обставини, з якими сторона пов'язує
поважність причин пропуску строків
звернення до суду, доводяться стороною
і встановлюються судом тільки у
випадку, якщо заявлена вимога про
застосування цих строків».

Таким чином, оскільки під час
розгляду справи в суді першої
інстанції Підприємство не зверталось
до суду із заявою щодо застосування
наслідків пропуску строку звернення до
суду, місцевий суд не мав підстав для
розгляду питання щодо поважності
пропуску прокурором такого строку та
застосування наслідків пропуску
такого строку.

Водночас, судом апеляційної
інстанції помилково застосовано до
спірних правовідносин положення
статті 100 КАС України в редакції, якої
не існувало на час звернення прокурора
до суду.

Відповідно до статті 227 КАС України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи для продовження розгляду є
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
постановлення незаконної ухвали, яка
перешкоджає подальшому провадженню у
справі. Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення допущені тільки цим судом.

Оскільки предметом касаційного
перегляду є виключно правильність
застосування судом апеляційної
інстанції положень статті 100 КАС
України, колегія суддів не входить в
обговорення питання щодо доведеності
та обґрунтованості позовних вимог,
дотримання прокурором при зверненні з
адміністративним позовом приписів
частини четвертої статті 55 КАС України,
тощо.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231,254
КАС України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Тячівської міської
ради задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 8.08.2013р., справу направити для
продовження розгляду до цього ж суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді
А.О.
Логвиненко

О.Є. Донець

В.Ф. Мороз