Справа № 2а-1735/12/1470
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2013-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2013 року м.
Миколаїв Справа №
2а-1735/12/1470

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Брагар В.С.
розглянувши адміністративну справу в
порядку письмового провадження,

за позовомДержавного підприємства
"Науково-виробничий комплекс
газотурбобудування "Зоря-Машпроект",
пр. Жовтневий, 42-А, Миколаїв, 54018

доСпеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Одесі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів, пр. Шевченко, 15/1, Одеса,
Одеська область,65058

проскасування податкового
повідомлення - рішення від 07.03.2012р. №
, Державне підприємство
"Науково-виробничий комплекс
газотурбобудування "Зоря-Машпроект"
звернулось до суду із позовом про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
07.03.2012 року № прийнятого
Спеціалізованою державною податковою
інспекцією з обслуговування великих
платників у м. Одесі Міжрегіонального
управління Міндоходів.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що відповідач безпідставно
прийняв рішення про зменшення суми
бюджетного відшкодування.

Відповідач заперечив проти позову і
зазначив, що позивач не обґрунтовано
включив до податкового кредиту з
податку на додану вартість та
бюджетного відшкодування суми ПДВ, від
здійснення угод, які є нікчемними. В
зв'язку з цим відповідач просив суд
відмовити позивачу в задоволенні його
позовних вимог.

Представники сторін надали до суду
клопотання про розгляд справи в
порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них фактичні дані,
суд, -

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство
"Науково-виробничий комплекс
газотурбобудування "Зоря-Машпроект"
зареєстроване як юридична особа та є
платником податків.

З 30.01.2012 року по 17.02.2012 року
відповідачем проведено документальну
позапланову виїзну перевірку позивача
з питань достовірності нарахування сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на розрахунковий
рахунок за лютий та березень 2011 року.

23.02.12 за результатами перевірки
відповідачем було складено акт №
31/36/31821381, у висновках якого крім іншого
зазначено:

- перевіркою встановлено порушення
пп.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 пп., пп. 7.7.1.,
пп.7.7.2, пп. 7.7.10 п. 7.7 статті 7 Закону
України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР
«Про податок на додану вартість» (далі
Закон № 168/97-ВР), пп. 5.12.2, 5.12.3, 5.12.4 п.5
Порядку заповнення декларації з
податку на додану вартість,
затвердженого Наказом ДПА України від
30.05.97 №166 (у редакції наказу ДПА України
від 17.03.08 №159), пп.14.1.18. п.14.1 ст.14, п.198.1,
п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, пп. 200.1, 200.3, 200.4
ст.200 Податкового Кодексу України,
завищено заявлену суму бюджетного
відшкодування ПДВ за лютий 2011 року на 295
414,65 грн.;

07.03.13 на підставі даного акту
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення-рішення № , яким
позивачу зменшено бюджетне
відшкодування з ПДВ у сумі 295414,65 грн. та
застосовано штрафні санкцій у сумі 1
грн.

Як вбачається з акту перевірки №
31/36/31821381 від 23.02.2012 року, висновки
відповідача, щодо завищення суми
бюджетного відшкодування за лютий 2011
року зроблені за результатами
перевірок, оформлених актами від 20.04.2011
№ 453/36/31821381, від 22.03.2011 № 306/36/31821381. За
результатами перевірок, що оформлені
актами від 20.04.2011 № 453/36/31821381, від 22.03.2011
№ 306/36/31821381, відповідачем винесені
податкові повідомлення-рішення від
26.04.2011 № 000047360 та від 05.04.2011 № .

Вказані рішення було оскаржене
позивачем до Миколаївського окружного
адміністративного суду.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України -
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Постановами Миколаївського окружного
адміністративного суду від 15.09.2011 по
справі № 2а-4139/11/1470 та від 12.07.2011 по
справі № 2а-3463/11/1470 податкові
повідомлення-рішення № від 26.04.2011
та № від 05.04.2011 визнані
протиправними та скасовані.

Що стосується нікчемності угод
укладених позивачем з його
контрагентами, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.09 було звернено увагу на наступне:
"...вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216
ЦК України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.207 ГК
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма, недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст.228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст.228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями КК України за
скоєний злочин, замах на злочин або
готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного володіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем та його контрагентами
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2
глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг) які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
є тільки припущенням.

Крім того, посилання відповідача на ч.1,
5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ст..216 ЦК України є
безпідставним, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 ПК України, відповідно до якої
органам державної податкової служби
України не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними, а було
надане право звертатися до суду з
позовом про визнання угод недійсними.

Аналогічна позиція вказана в постанові
Вищого адміністративного суду України
№К/9991/50772/12 від 14.11.12.

Що стосується правомірності
віднесення позивачем сум ПДВ
отриманого від контрагентів,
віднесення їх до податкового кредиту
та визначення бюджетного
відшкодування суд зазначає наступне:

Згідно п.п. 7.4.1 п. 7.4 Закону № 168/97-ВР,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених,
сплачених (нарахованих) платником
податку у звітному періоді у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг),
вартість яких відноситься до складу
валових витрат виробництва та основних
фондів чи нематеріальних активів, які
підлягають амортизації.

Відповідно до п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону №
168/97-ВР, датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг)...; або
дата отримання податкової накладної,
що засвідчує факт придбання платником
податків товарів (робіт, послуг).

Первинним документом, який підтверджує
факт здійснення першої події, є
податкова накладна, яка згідно з п.п. 7.2.3
п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом. Таким чином,
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит,
відповідно до п. 7.5 ст. 7 Закону № 168,
вважається дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Позивачем було правомірно віднесено до
складу податкового кредиту суму
295414,65грн., оскільки факт придбання у ТОВ
«Діал - Сервіс», ТОВ «ТК «Алуніт», ПП
«Турботех», ВАТ «Спецбуд», товарі та
робіт підтверджується податковими
накладними, що знаходяться в
матеріалах справи.

Також, позивачем здійснена оплата за
товари та роботи, придбані та отримані
у контрагентів ТОВ «Діал - Сервіс», ТОВ
«ТК «Алуніт», ПП «Турботех», ВАТ
«Спецбуд», що підтверджено податковими
накладними, поставку та оплату товарів
здійснено на підставі укладених
договорі.

Як вбачається з наданих позивачем
первинних документів, угоди між
позивачем та ТОВ «Діал - Сервіс», ТОВ
«ТК «Алуніт», ПП «Турботех», ВАТ
«Спецбуд» укладені, оплата фактично
здійснена в повному обсязі, товар
поставлений, роботи виконані, що
свідчить про факт виконання угод і
законність формування податкового
кредиту.

Крім того, під час судових засідань
представником позивача було доведено,
що при укладенні договорів усі
контрагенти позивача були
зареєстровані належним чином у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців були
зареєстрованими як платники податку на
додану вартість у відповідності до
вимог чинного законодавства.

Відповідно із підпунктом 7.4.5. пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не

дозволяється включення до складу
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, які не підтверджені
податковими накладними або митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийому робіт (послуг)
або банківським документом, який
підтверджує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Підпунктом 198.2 ст.198 ПК України
встановлено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною

Згідно п. 200. 1 ст. 200 Податкового кодексу
України сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до Державного
бюджету України або бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Відповідно п. 200.3 ст. 200 Податкового
кодексу України при від'ємному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
враховується у зменшення суми
податкового боргу з податку, що виник
за попередні звітні (податкові) періоди
(у тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до цього
Кодексу), а в разі відсутності
податкового боргу - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.4. ст.200 Податкового
кодексу України якщо в наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має
від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню
підлягає частина такого від'ємного
значення, яка дорівнює сумі податку,
фактично сплаченій отримувачем
товарів/послуг у попередніх податкових
періодах постачальникам таких
товарів/послуг або до Державного
бюджету України, а в разі отримання від
нерезидента послуг на митній території
України - сумі податкового
зобов'язання, включеного до податкової
декларації за попередній період за
отримані від нерезидента послуги
отримувачем товарів/послуг;

б) залишок від'ємного значення
попередніх податкових періодів після
бюджетного відшкодування включається
до складу сум, що відносяться до
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Згідно п.п. "а" п.200.4 ст.4 Податкового
кодексу України якщо в наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має
від'ємне значення, то бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів/послуг у
попередніх та звітному податкових
періодах постачальникам таких
товарів/послуг або до Державного
бюджету України, а в разі отримання від
нерезидента послуг на митній території
України - сумі податкового
зобов'язання, включеного до податкової
декларації за попередній період за
отримані від нерезидента послуги
отримувачем послуг.

Враховуючи той факт, що у позивача, як
на момент проведення перевірки, так і
під час судового розгляду даної справи
були в наявності всі податкові
накладні та податкові декларації з ПДВ,
суд вважає що позивач, в порядку
визначеному вказаними нормами,
правомірно відніс до податкового
кредиту, отриманий ПДВ при придбані
товару у контрагентів та відніс його до
бюджетного відшкодування.

Таким чином, враховуючи вищевикладені
обставини, суд приходить до висновку,
що податкове повідомлення-рішення
відповідача від 07.03.13 № підлягає
скасуванню.

За таких обставин суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими, доведеними та
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Судові витрати по справі присудити на
користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.11, 69, 71, 86, 159-163, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов задовольнити.

2.Визнати протиправними та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Одесі Міжрегіонального
головного управління Міндоходів від
07.03.13 № .

3.Присудити на користь Державного
підприємства "Науково-виробничий
комплекс газотурбобудування
"Зоря-Машпроект" судові витрати у
розмірі 2146,00 грн. з Державного бюджету
України.

4. Роз'яснити сторонам строк і порядок
набрання цією постановою законної сили
та її оскарження.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Постанова суду може бути
оскаржено до суду апеляційної
інстанції шляхом подання апеляційної
скарги. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня проголошення/отримання її копії.
Апеляційна скарга подаються Одеському
апеляційному адміністративному суду
через Миколаївський окружний
адміністративний суд.

Суддя
В. С. Брагар