Справа № 814/4056/13-а
Суддя: Желєзний І. В.
Дата ухвалення: 2014-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

09 січня 2014 року
Справа № 814/4056/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Желєзного І.В.
секретар судового засідання Ткач Г.С.
розглянувши адміністративну справу

за участю представників:

від позивача: Курбакова А. С.

від відповідача: Годик А. В.

за позовомМиколаївської обласної
психіатричної лікарні №2, с. Сапетня,
Миколаївський район, Миколаївська
область, 57113

доДержавної фінансової інспекції в
Автономній Республіці Крим, Бульвар
Леніна, 5/7,Сімферополь,Автономна
Республіка Крим,95006

провизнання протиправним та
скасування пунктів 2-7, 9 вимоги
№01-04-14-14/7233 від 13.08.2013року,
ВСТАНОВИВ:

Миколаївська обласна
психіатрична лікарня №2 (далі по тексту
позивач, лікарня), відповідно до
уточнених позовних вимог, звернулася з
позовом до Державної фінансової
інспекції в Автономній Республіці
Крим, в якому, посилаючись на
неправомірність висновків
контролюючого органу за результатами
проведеної планової виїзної ревізії
підприємства (акт ревізії №04-30/91 від
12.07.2013р.), просила визнати протиправними
та скасувати пункти №2,3,4,5,6,7,9 вимоги
про усунення порушень від 13.08.2013р.
№01-04-14-14/7233.

Державна фінансова інспекція в
Автономній Республіці Крим (далі по
тексту ДФІ) позов не визнала, вказавши
на правомірність вимоги, виставленої
на підставі встановлених в ході
ревізії порушень.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них фактичні дані,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість заявлених вимог,
зважаючи на таке.

Відповідно до ст.1 Закону
України «Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» орган державного фінансового
контролю у своїй діяльності керується
Конституцією України, цим Законом,
іншими законодавчими актами.

Згідно з положеннями ч.2 ст.2
Закону України «Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні» державний
фінансовий контроль забезпечується
органом державного фінансового
контролю через проведення державного
фінансового аудиту, перевірки
державних закупівель та інспектування.
Порядок проведення органом державного
фінансового контролю державного
фінансового аудиту, інспектування та
перевірок державних закупівель
установлюється Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до положень ч.7 ст.10 Закону
України «Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» органу державного
фінансового контролю надається право
пред'являти керівникам та іншим особам
підприємств, установ та організацій, що
контролюються, обов'язкові до
виконання вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства,
вилучати в судовому порядку до бюджету
виявлені ревізіями приховані і
занижені валютні та інші платежі,
ставити перед відповідними органами
питання про припинення бюджетного
фінансування і кредитування, якщо
отримані підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства. Частиною 10 вказаного
Закону передбачено право відповідача
звертатися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

При розгляді справи
встановлено, що Державна фінансова
інспекція в Автономній Республіці Крим
(надалі відповідач, ДФІ) в період з
03.06.2013р. по 12.07.2013р. проведено планову
виїзну ревізію
фінансово-господарської діяльності у
Миколаївській обласній психіатричній
лікарні №2 за період з 01.01.2011р. по
31.05.2013р..

За результатами ревізії
контролюючим органом відповідачу
виставлено вимогу про усунення
порушень за №01-04-14-14/7233 від 13.08.2013р (далі
- вимога).

В п.2 вимоги ДФІ зазначено, що в
порушення п.4 ст.13 БК України т а
п.20,п.23,п.37 та п.49 Порядку складання,
розгляду, затвердження та основних
вимог до виконання кошторисів
бюджетних установ, затвердженого
Постановою КМУ №228 від 28.02.2002р.,
лікарнею за рахунок коштів загального
фонду проведено покриття видатків
пов'язаних з наданням платних послуг
без відновлення касових видатків
загального фонду бюджету, а витрачено
за напрямками спеціального фонду, що
привело до необґрунтованих витрат у
період з 01.05.2011р. по 30.09.2011р., з 01.05.2012р. по
30.05.2012р., з 01.01.2013р. по 31.05.2013р. на загальну
суму 68795,56грн. в т.ч.: за КЕКВ 1110 «Оплата
праці» на суму 50473,63грн., за КЕКВ 1120
«нарахування на оплату праці» на суму
18321,93грн.». В зв'язку з чим від позивача
вимагається прийняти відповідно до
діючого законодавства вичерпних
дієвих заходів щодо повного та
фактичного усунення порушень на суму
68795,56грн.(перерахування коштів
відповідно до норм Бюджетного кодексу
України).

В п.3 вимоги ДФІ зазначено, що в
порушення п.4 ст.13 БК України та
п.20,п.23,п.37 та п.49 Порядку складання,
розгляду, затвердження та основних
вимог до виконання кошторисів
бюджетних установ, затвердженого
Постановою КМУ №228 від 28.02.2002р., за
період з 01.05.2011р. по 31.05.2011р. проведені
видатки з оплати праці 19 працівників,
які залучались для виконання польових
робіт та чергувань на полях
сільськогосподарського виробництва,
що привело до покриття видатків за
рахунок коштів загального фонду
видатків (без відновлення касових
видатків загального фонду) у загальній
сумі 19605,26грн. (в тому числі нарахування
заробітної плати у сумі 5221,36грн.). В
зв'язку з чим контролюючим органом
виставлено вимогу про прийняти
відповідно до діючого законодавства
вичерпних дієвих заходів щодо повного
та фактичного усунення порушення на
суму 19605,26грн. (перерахування коштів
відповідно до норм бюджетного кодексу
України).

В пункті 4 вимоги ДФІ
зазначено, що в порушення вимог п. 1.5
Додатку 3 Переліку закладів та посад,
робота в (на) яких дає право на
підвищення посадових окладів у зв'язку
зі шкідливими та важкими умовами праці
до Умов оплати праці працівників
закладів охорони здоров'я та установ
соціального захисту населення,
затвердженого спільним наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України та Міністерства
охорони здоров'я України від 05.10.2005р.
№308/519, із змінами і доповненнями (далі
Наказ №308/519), за період з 01.01.2011р. по
31.05.2013р. посадовий оклад з урахуванням
підвищення за роботу зі шкідливими та
важкими умовами праці встановлений
начальнику відділу кадрів та
виконуючій обов'язки головного
бухгалтера, робота яких не пов'язана з
лікуванням психічно хворих та осіб, які
страждають хронічним алкоголізмом і
наркоманією та не пов'язана з їх
обслуговуванням, що призвело до
необґрунтованого нарахування та
виплати коштів у сумі 12250,92грн..
Необґрунтоване нарахування та виплата
посадових окладів призвело до
завищення виплати надбавки за
складність і напруженість в роботі,
доплати за суміщення, матеріальної
допомоги, сум відпускних, що становить
у сумі 9770,59грн.. Відповідно зайве
нараховано та перерахованоєдиний
внесок до державного пенсійного фонду
у сумі 7993,81грн..

Загальна сума необґрунтовано
нарахованих та сплачених коштів
становить 22021,51грн., відповідно
необґрунтовано перераховані внески до
пенсійного фонду у сумі 7993,81грн., у
зв'язку з чим контролюючим органом
виставлено таку вимогу: відповідно до
глави 9 КЗпП України запропонувати
особам, яким необґрунтовано сплачені
кошти повернути їх, отримати відповіді
на пропозиції; в іншому випадку
стягнути необґрунтовано виплачені
кошти в сумі 22021,51грн.; провести з
державними цільовими фондами
відповідні розрахунки на суму 7993,81грн.,
про що надати підтверджуючі
бухгалтерські документи; в іншому
випадку стягнути з осіб, винних у
проведенні зайвих виплат коштів у сумі
30015,32 грн., шкоду у порядку та розмірі
встановленому ст.ст.130-136 КЗпП України.

В п.5 вимоги ДФІ зазначено, що в
порушення абз.11 п.5.2 р.5 Наказу №308/519
проведено нарахування та виплата
заробітної плати 9-ти медичним
працівникам за чергування у стаціонарі
у період з 01.01.2011р. по 31.05.2013р. понад
місячну норму робочого часу при
наявності вакантних посад за цими
спеціальностями, що призвело до
переплати заробітної плати на суму
165535,28 грн. та єдиного соціального
внеску на суму 60089,31 грн.. У зв'язку з чим
контролюючим органом виставлено таку
вимогу: вжити відповідно до діючого
законодавства вичерпних дієвих
заходів щодо фактичного усунення
порушення (стягнення коштів) в сумі
165535,28 грн.; провести з державними
цільовими фондами відповідні
розрахунки на суму 60089,31 грн., про що
надати підтверджуючі бухгалтерські
документи; в іншому випадку стягнути з
осіб, винних у проведенні зайвих виплат
коштів у сумі 225624,59 грн., шкоду у порядку
та розмірі встановленому ст.ст.130-136
КЗпП України.

В п.6 вимоги ДФІ зазначено, що в
порушення ст.102-1 КЗпП, ст.19 Закону
України «Про оплату праці», п.1, п.2
Постанови КМУ «Про роботу за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій»
від 03.04.1993р. №245, п.5 Наказу Міністерства
праці України від 28.06.1993р. №43 «Про
затвердження Положення про умови
роботи за сумісництвом працівників
державних підприємств, установ і
організацій» лікарнею необґрунтовано
проведено нарахування та виплата
заробітної плати суміснику, який
табелювався в один і той же час як за
основним місцем роботи так і
Миколаївською обласною психіатричною
лікарнею №2, за невідпрацьований час на
суму 3656,68 грн.. Вказане призвело до
зайвого проведення нарахувань на
заробітну плату та перерахуванню
внесків до державних цільових фондів
на суму 1327,38 грн.. У зв'язку з чим
контролюючим органом виставлено таку
вимогу: відповідно до гл.9 КЗпП України
запропонувати особі, якій
необґрунтовано сплачені кошти,
повернути їх, отримати відповіді на
пропозиції; в іншому випадку вжити
відповідно до діючого законодавства
вичерпні дієві заходи щодо фактичного
усунення порушень (повернення коштів);
провести з державними цільовими
фондами відповідні розрахунки на суму
1327,38 грн., про що надати підтверджуючі
бухгалтерські документи; в іншому
випадку стягнути з осіб, винних у
проведенні зайвих виплат коштів, шкоду
у порядку та розмірі встановленому
ст.ст.130-136 КЗпП України.

В п.7 ДФІ зазначає, що в порушення ч.1
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність», п.21, 23
Інструкції з обліку продуктів
харчування в
лікувально-профілактичних та інших
закладах охорони здоров'я,
затвердженої наказом Міністерства
охорони здоров'я СРСР від 05.05.1983р. №530,
за період з 01.01.2011р. по 31.05.2013р. лікарнею
необґрунтовано списано продуктів
харчування на суму 1011,74 грн.. У зв'язку з
чим контролюючим органом виставлено
таку вимогу: стягнути 1011,74 грн.
необґрунтовано списаних продуктів
харчування з осіб, винних у проведенні
зайвих витрат у порядку та розмірі
встановленому ст.ст.130-136 КЗпП України.

В пункті 9 вимоги ДФІ зазначає, що в
порушення Додатку 46 до Наказу
Міністерства охорони здоров'я України
від 23.02.2000 №33 «Про штатні нормативи та
типові штати закладів охорони
здоров'я» у ревізійному періоді при
відсутності відділу кадрів, у тому
числі інспекторів з кадрів, у штатний
розпис лікарні необґрунтовано
включена посада начальника відділу
кадрів за 10-им тарифним розрядом за IV
групою з оплати працівників, внаслідок
чого в штатних розписах та
тарифікаційних списках лікарні
утримується понаднормативна штатна
посада начальника відділу кадрів. У
зв'язку з чим контролюючим органом
виставлено таку вимогу: привести
штатні розписи у відповідність до
чинного законодавства.

Досліджуючи обставини, з якими
закон пов'язує наявність або
відсутність в діях позивача
інкримінованих правопорушень, суд
виходить з такого.

Щодо пункту №2 вимоги про усунення
порушень від 13.08.2013р. №01-04-14-14/7233.

Вимога базується на судженнях
контролюючого органу про
неправомірність виплати заробітної
плати з загального фонду (обласного
бюджету Миколаївської області)
працівникам, які здійснювали
виконання своїх трудових обов'язків в
трудових майстернях (підсобному
господарстві) та на базі відпочинку
«Медик». На думку ДФІ такі особи
повинні отримувати заробітну плату із
спеціального фонду (власні
надходження), оскільки відповідач
вважає, що діяльність трудових
майстерень є наданням платних послуг
пов'язаних з основною діяльністю
позивача, а відтак видатки, пов'язані з
наданням цих послуг (а саме - заробітна
плата) повинні здійснюватись зі
спеціального фонду. При цьому, як на
підставу щодо таких висновків ДФІ
посилається на «Положення про базу
відпочинку «Медик»» та колективний
договір позивача.

Суд не погоджується з такими
висновками ДФІ, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п.4 п.1 Статуту (в
редакції 2002 року) Миколаївської
обласної психіатричної лікарні №2
(надалі Статут) та додатку до Статуту (в
редакції 2012 року) до складу структурних
підрозділів Миколаївської
психіатричної лікарні №2 входять також
лікувально-трудові майстерні та база
відпочинку «Медик». Отже, ці
підрозділи не є юридичними особами і не
можуть набувати цивільних прав та
обов'язків (не мають відповідного
обсягу цивільної дієздатності)
відповідно до розділу II Цивільного
Кодексу України. Кошти, отримані від
реалізації продукції за результатами
діяльності підсобних господарств,
відповідно до частини 4 ст.13 Бюджетного
Кодексу України відносяться до власних
надходжень бюджетних установ. Власні
надходження бюджетних установ
отримуються додатково до коштів
загального фонду, які включаються до
спеціального фонду бюджету.

Згідно п.3.2 Статуту, позивач має
право надавати додаткові платні
медичні послуги за угодами з
підприємствами, організаціями,
установами, а також з громадянами
згідно з чинним законодавством.
Діяльність лікувально-трудових
майстерень позивача не може бути
віднесена до надання платних медичних
послуг.

Діюче законодавство не містить
визначення поняття «медичні послуги».
Однак ст.3 Закону України «Основи
законодавства України про охорону
здоров'я» визначено, що заклад охорони
здоров'я - юридична особа будь-якої
форми власності та
організаційно-правової форми або її
відокремлений підрозділ, основним
завданням яких є забезпечення
медичного обслуговування населення на
основі відповідної ліцензії та
професійної діяльності медичних
(фармацевтичних) працівників. А
медична допомога - діяльність
професійно підготовлених медичних
працівників, спрямована на
профілактику, діагностику, лікування
та реабілітацію у зв'язку з хворобами,
травмами, отруєннями і патологічними
станами, а також у зв'язку з вагітністю
та пологами.

Враховуючи положення вказаного
Закону суд дійшов висновку, що
надходження від реалізації
сільхозпродукції та надання послуг з
відпочинку (отриманні в результаті
діяльності трудових майстерень) є
надходженнями від додаткової
господарської діяльності і не можуть
бути віднесені до надходжень від
надання платних медичних послуг.

Пунктом 5 розділу II Постанови
Кабінету Міністрів України «Про
затвердження переліку платних послуг,
які надаються в державних закладах
охорони здоров'я та вищих медичних
закладах освіти» N1138, від 17.09.1996р.
передбачено, що до послуг з провадження
господарської та/або виробничої
діяльності відносяться: виготовлення,
вирощування та реалізація продукції
підсобними господарствами,
лікувально-виробничими та виробничими
майстернями, молочними кухнями,
закладами громадського харчування.

Отже, надходження від
реалізації продукції вирощеної в
підсобних господарствах та послуг з
надання відпочинку відносяться до
надходжень від додаткової
(господарської) та виробничої
діяльності, а не до надання платних
медичних послуг згідно з основною
діяльністю.

Відповідно до ч.4 ст.13 Бюджетного
Кодексу України власні надходження
бюджетних установ поділяються на такі
групи:

«перша група - надходження від плати
за послуги, що надаються бюджетними
установами згідно із законодавством;

друга група - інші джерела власних
надходжень бюджетних установ.

У складі першої групи
виділяються такі підгрупи:

підгрупа 1 - плата за послуги, що
надаються бюджетними установами
згідно з їх основною діяльністю;

підгрупа 2 - надходження бюджетних
установ від додаткової (господарської)
діяльності;

підгрупа 3 - плата за оренду майна
бюджетних установ;

підгрупа 4 - надходження бюджетних
установ від реалізації в установленому
порядку майна (крім нерухомого майна).

Власні надходження бюджетних
установ використовуються (з
урахуванням частини дев'ятої статті 51
цього Кодексу) на:

покриття витрат, пов'язаних з
організацією та наданням послуг, що
надаються бюджетними установами
згідно з їх основною діяльністю (за
рахунок надходжень підгрупи 1 першої
групи);

організацію додаткової
(господарської) діяльності бюджетних
установ (за рахунок надходжень
підгрупи 2 першої групи);

утримання, облаштування, ремонт та
придбання майна бюджетних установ (за
рахунок надходжень підгрупи 3 першої
групи);

ремонт, модернізацію чи придбання
нових необоротних активів та
матеріальних цінностей, покриття
витрат, пов'язаних з організацією
збирання і транспортування відходів і
брухту на приймальні пункти (за рахунок
надходжень підгрупи 4 першої групи);

господарські потреби бюджетних
установ, включаючи оплату комунальних
послуг і енергоносіїв (за рахунок
надходжень підгруп 2 і 4 першої групи);

організацію основної діяльності
бюджетних установ (за рахунок
надходжень підгруп 1 і 3 другої групи);»

Підгрупою 1 та 3 другої групи
відповідно до ч.4 ст.13 Бюджетного
кодексу України визначені надходження
від:

підгрупа 1 - благодійні внески,
гранти та дарунки;

підгрупа 3 - кошти, що отримують вищі
та професійно-технічні навчальні
заклади від розміщення на депозитах
тимчасово вільних бюджетних коштів,
отриманих за надання платних послуг,
якщо таким закладам законом надано
відповідне право.

Таким чином, надходження від
додаткової господарської діяльності
(підгрупа 2 першої групи) не можуть
використовуватись на покриття витрат
пов'язаних з організацією основної
діяльності бюджетної установи,
оскільки не відносяться до підгруп 1 та
3 другої групи.

Витрати на заробітну плату
працівникам лікарні, які здійснюють
свої трудові обов'язки в
лікувально-трудових майстернях,
виконують роботи пов'язані з
організацією та проведенням
трудотерапії психічно хворих лікарні,
що відноситься до основної діяльністю
лікарні, не можуть також здійснюватись
за рахунок надходжень від підгрупи
першої групи, оскільки ці надходження
не є платою, що надається за послуги
згідно з основною діяльністю лікарні.

Оскільки виконання трудових
обов'язків працівників лікарні
пов'язано з організацією та
проведенням трудотерапії психічно
хворих в трудових майстернях лікарні
(які юридично є структурними
підрозділами лікарні, що є основною
діяльністю позивача, то витрати на
заробітну плату цих працівників не
можуть бути віднесені до витрат
пов'язаних з організацією додаткової
господарської діяльності, а відтак
заробітна плата цим працівникам не
може бути виплачена зі спеціального
фонду відповідно до положень частини 4
ст.13 Бюджетного кодексу України.

Згідно листа Державного
Казначейства України №16-22/1737 від
04.04.2006р., до якого звертався за
роз'ясненням позивач, оскільки
структурні підрозділи - підсобне
господарство та база відпочинку не є
юридичними особами і не можуть
надавати послуги бюджетній установі
(лікарні) то видатки на їх утримання та
здійснення виробничої діяльності
проводяться у загальному порядку
відповідно до затвердженого кошторису.

Відповідачем не надано суду
аргументованих та законодавчо
обґрунтованих доводів про
відповідність висновку акта ревізії
фактичним обставинам справи та
протиправність дій позивача.

Посилання відповідача на
«Положення про базу відпочинку «Медик»
не має правового значення, оскільки це
положення було прийнято до
затвердження Статуту (редакція 2012
року), яким передбачено, що база
відпочинку відноситься до
лікувально-трудових майстерень та є
структурним підрозділом лікарні.

Вищенаведене є підставою для
задоволення позову в частині
скасування п.2 вимоги про усунення
порушень від 13.08.2013р. №01-04-14-14/7233.

Щодо п.3 вимоги про усунення
порушень від 13.08.2013р. №01-04-14-14/7233.

Відповідач посилаючись на
порушення законодавства, які вказані в
п.2 вимоги зобов'язує позивача -
прийняти відповідно до діючого
законодавства вичерпних дієвих
заходів щодо повного та фактичного
усунення порушення у сумі 19605,26грн.
(перерахування коштів відповідно до
норм бюджетного кодексу України)».

Пункт 3 вимоги є тотожнім п.2 та
стосується заробітної плати
працівникам, які виконували свої
трудові обов'язки (проведенням
трудотерапії психічно хворих в
трудових майстернях лікарні) на
дільницях підсобного
сільськогосподарського виробництва,
які відповідно до додатку до Статуту
відноситься до лікувально-трудових
майстерень (структурного підрозділу
лікарні).

Беручи до уваги те, що підсобне
господарство позивача є
лікувально-трудовою майстернею, суд не
вбачає порушень позивачем ч.4 ст.13
Бюджетного кодексу України в частині
виплати заробітної плати цим
працівникам з загального фонду.

Щодо п.4 вимоги про усунення
порушень від 13.08.2013р. №01-04-14-14/7233.

Спільним Наказом Міністерства
праці та Міністерства охорони здоров'я
№308/519 від 05.10.2005р. (п.п.12 п.2.4) визначено,
що конкретний перелік посад
працівників, яким посадові оклади
підвищуються у зв'язку з важкими та
шкідливими умовами праці
затверджується керівником закладу за
погодженням з профспілковим комітетом.

В колективному договорі
лікарні (додаток №3 «перелік посад
працівників, які мають право на оплату
праці у підвищеному розмірі за важкі та
шкідливі умови праці») визначені
посади головного бухгалтера та
начальника відділу кадрів.

Відповідно до ст.5 Закону
України «Про колективні договори і
угоди» умови колективних договорів і
угод є обов'язковими для підприємств,
на які вони поширюються, та сторін, які
їх уклали.

Статтею Закону України «Про
колективні договори і угоди»
встановлено, що положення колективного
договору поширюються на всіх
працівників підприємств незалежно від
того, чи є вони членами профспілки і є
обов'язковими як для власника або
уповноваженого ним органу, так і для
працівників підприємства. Положення
генеральної, галузевої, регіональної
угод діють безпосередньо і є
обов'язковими для всіх суб'єктів, що
перебувають у сфері дії сторін, які
підписали угоду. Статтею 7 цього Закону
передбачено, що у колективному
договорі встановлюються взаємні
зобов'язання сторін щодо регулювання
виробничих, трудових,
соціально-економічних відносин,
зокрема: нормування і оплати праці,
встановлення форми, системи, розмірів
заробітної плати та інших видів
трудових виплат (доплат, надбавок,
премій та ін.).

Такі ж положення містяться і в
ст.ст.13,18 КЗпП України.

Статтею 15 Закону України «Про
оплату праці» також встановлено, що
норми і системи оплати праці умови
запровадження та розміри надбавок
доплат премій встановлюються в
колективному договорі.

Колективний договір Позивача
схвалений загальними зборами
трудового колективу, затверджений
Управлінням праці та соціального
захисту населення, (що є підтвердженням
його відповідності законодавству з
боку Держави) і є обов'язковим до
виконання.

Пунктом 1.5 додатку 3 спільного
Наказу Міністерства праці та
Міністерства охорони здоров'я №308/519
від 05.10.2005р. №308/519 «Про впорядкування
умов оплати праці працівників закладів
охорони здоров'я та установ
соціального захисту населення» (надалі
наказ №308/519) (далі - Наказ №308/519)
встановлено, що посадові оклади
професіоналів, фахівців та технічних
службовців, у тому числі бібліотечних
та соціальних працівників, фахівців з
базовою та неповною вищою медичною
освітою, незалежно від їх найменування,
у тому числі для обслуговування хворих
у лікувально-виробничих майстернях та
підсобних господарствах (за винятком
посад фахівців з базовою та неповною
вищою медичною освітою відділень,
кабінетів, палат не передбачених для
лікування) підвищуються на 25 відсотків
у зв'язку зі шкідливими і важкими
умовами праці.

Головний бухгалтер та начальник
відділу кадрів є фахівцями в своїй
галузі та не відносяться до фахівців з
базовою та неповною вищою медичною
освітою, а отже не підпадають під
виняток встановлений п.1.5 додатку №3
Наказу №308/519. Відповідачем не надано
доказів наявності у позивача
відділень, кабінетів, палат не
передбачених для лікування. Відтак,
надбавка відповідно до п.1.5 додатку №3
Наказу №308/519 встановлена цим
працівникам правомірно, а вимога про
повернення цих сум є незаконною.

Оскільки висновки про
необґрунтоване нарахування та виплату
середнього заробітку особам, які
перебувають у відпустках, та сплату
єдиного внеску є похідними від
помилкової позиції контролюючого
органу про незаконність підвищення
вказаним працівникам посадового
окладу на 25 відсотків, то вимога про
стягнення цих сум та проведення
відповідних розрахунків з державними
цільовими фондами є також
протиправною.

Крім того, вимоги про зобов'язання
роботодавця стягнути з працівників
частини виплаченої заробітної плати
вказують на втручання контролюючого
органу в відносини сторін по трудовій
угоді і в даному випадку є
неконкретними та некоректними,
оскільки вимога (формулювання вимоги)
повинна заявлятися контролюючим
органом в такий спосіб, щоб в разі
відмови в її добровільному виконані у
ДФІ була можливість зобов'язання
підконтрольної організації до
виконання вимоги в примусовому порядку
(судовому та ін.). В контексті заявленої
вимоги ДФІ не може в примусовому
порядку спонукати (зобов'язати)
підприємство до виконання вказаної
вимоги.

До того ж вимога щодо стягнення
зайво нарахованої та виплаченої
заробітної плати в порядку та розмірах,
встановлених ст.ст.130- 136 КЗпП України, є
процесуальним правом роботодавця, яке
ґрунтується на принципі
диспозитивності, що унеможливлює
примушення до цього сторони по
трудовій угоді.

При цьому, якщо припустити, що
надбавка до заробітної плати (яка є
складовою заробітної плати) була
виплачена позивачем незаконно, то вона
не може бути повернена, оскільки
відповідно до ст.1215 ЦК України не
підлягає поверненню безпідставно
набуті: заробітна плата і платежі, що
прирівнюються до неї, пенсії, допомоги,
стипендії, відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю, аліменти та інші
грошові суми, надані фізичній особі як
засіб до існування, якщо їх виплата
проведена фізичною або юридичною
особою добровільно, за відсутності
рахункової помилки з її боку і
недобросовісності з боку набувача.
Відповідачем не надано суду доказів
арифметичної (рахункової) помилки при
розрахунку та виплаті надбавки до
заробітної плати працівникам, як і не
надано доказів існування обставин що
свідчать про недобросовісність
працівників (надання документів що не
відповідають дійсності, обізнаність
про арифметичну помилку при виплаті та
замовчування цього, тощо). Вищенаведені
є підставою для задоволення позову в
цій частині вимог.

Щодо п.5 вимоги про усунення порушень
від 13.08.2013р. №01-04-14-14/7233.

Відповідно до ст.1 Закону
України «Про психіатричну допомогу»
стаціонарна психіатрична допомога -
психіатрична допомога, що включає в
себе обстеження стану психічного
здоров'я осіб на підставах та в порядку,
передбачених цим Законом та іншими
законами, діагностику психічних
розладів, лікування, нагляд, догляд,
медико-соціальну реабілітацію осіб,
які страждають на психічні розлади, і
надається в стаціонарних умовах 24
години поспіль. Тобто, функціонування
стаціонару психіатричної лікарні поза
межами робочого часу без чергового
лікаря, незважаючи на
неукомплектованість фахівцями
(наявність вакантних посад), є
порушенням приписів Закону України
«Про психіатричну допомогу».

Підпунктом 3.1.4 колективного
договору позивача передбачено, що
керівнику закладу та його заступникам -
лікарям дозволяється у зв'язку з
неукомплектованістю лікарні кадрами -
чергування понад місячну норму
робочого часу з оплатою згідно зі
ст.ст.106,107 КЗпП України у вихідні та
святкові дні.

Відповідач посилається на
порушення позивачем вимог абз.11 п.5.2
розділу 5 Наказу №308/519, яким
встановлено, що залучення працівників
до чергувань понад місячну норму
робочого часу можливе тільки в тих
випадках, коли в закладі відсутні
вакантні посади за цією спеціальністю.
А оскільки у лікарні
неукомплектованість
лікарів-психіатрів (з 15 по штатному
розкладі працюють тільки 5) то працюючі
лікарі, на думку відповідача, не можуть
бути залучені до чергувань.

Суд вважає, що ці приписи абз.11
п.5.2 розділу 5 наказу №308/519 не
відповідають ст.1 Закону України «Про
психіатричну допомогу», оскільки
унеможливлюють надання психіатричної
допомоги хворим в стаціонарних умовах
понад 24 години поспіль у випадку
неукомплектованості закладу лікарями
та наявності вакантних посад.

Відповідно до ч.4 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

В даному випадку суд при
вирішенні справи застосовує вимоги
Закону, як акта який має більшу
юридичну силу ніж Наказ №308/519, та
приходить до висновку що позивач
правомірно керувався Законом,
забезпечуючи надання психіатричної
допомоги хворим 24 години поспіль,
незважаючи на неукомплектованість
фахівцями (шо обумовлено також
віддаленістю лікувального закладу від
м.Миколаєва).

Разом з тим відповідно до
положень глави VII КЗпП оплата праці
здійснюється відповідно до
відпрацьованого часу. У випадку
переплати заробітної плати мають бути
надані фактичні дані, які вказують на
те, що документи бухгалтерського
обліку містять недостовірні відомості
щодо відпрацьованого часу
працівниками. Оскільки відповідачем не
надано суду таких доказів, припущення
відповідача щодо переплати позивачем
заробітної плати не відповідає дійсним
обставинам справи.

В судовому засіданні
встановлено, що оплата лікарям за
чергування проведена відповідно до
фактично відпрацьованого часу, що
виключає у всякому випадку стягнення з
них заробітної плати за виконану
роботу.

Вимоги про зобов'язання
роботодавця стягнути з працівників
частину виплаченої заробітної плати за
фактично виконану роботу вказують на
втручання контролюючого органу в
відносини сторін по трудовій угоді і в
даному випадку є некоректними та
такими, що суперечать приписам чинного
законодавства.

Крім цього, відповідно до ст. 1215
ЦК України не підлягає поверненню
безпідставно набуті: заробітна плата і
платежі, що прирівнюються до неї,
пенсії, допомоги, стипендії,
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, аліменти та інші грошові
суми, надані фізичній особі як засіб до
існування, якщо їх виплата проведена
фізичною або юридичною особою
добровільно, за відсутності рахункової
помилки з її боку і недобросовісності з
боку набувача.

Відповідачем не надано суду
доказів рахункової помилки при
розрахунку та виплаті заробітної плати
лікарям, які здійснювали чергування в
лікарні. Не надано також і доказів
існування обставин, що свідчать про
недобросовісність цих осіб (надання
документів що не відповідають
дійсності, обізнаність про арифметичну
помилку при виплаті та замовчування
цього, тощо).

Посилання відповідача на
порушення ст.65 КЗпП щодо перевищення
надурочних робіт для працівників більш
ніж 4 годин на неділю, як на підставу
висування вимоги про стягнення
виплаченої заробітної плати
працівникам позивача, не ґрунтується
на вимогах діючого законодавства,
оскільки порушення роботодавцем
положень ст.ст.51,62,65 КЗпП не має
наслідком повернення (стягнення)
отриманої працівником заробітної
плати за фактично відпрацьований час.

Щодо п.6 вимоги про усунення
порушень від 13.08.2013р. №01-04-14-14/7233.

Виходячи зі змісту акта
перевірки та заперечень до позову
відповідач прийшов до висновку про
порушення позивачем ст.102-1КЗпП та ст.19
Закону України «Про оплату праці» в
зв'язку з тим, що зовнішньому суміснику
- ОСОБА_4 проведено нарахування та
виплата заробітної плати в один і той
же час, як по основному місцю роботи так
і по сумісництву. Такі висновки
зроблені відповідачем на підставі
інформації від 12.06.2013р. за №01-1278-05 від
Миколаївського протитуберкульозного
диспансеру щодо робочого часу ОСОБА_4
за період з 01.01.2011р. по 31.05.2013р.. Ця
інформація в деяких випадках
суперечить графікам чергувань по
лікарні та табелям обліку використання
робочого часу сумісником ОСОБА_4 за
основним місцем роботи. В зв'язку з
такими обставинами, відповідач вважає,
що позивач необґрунтовано нарахував та
виплатив заробітну плату ОСОБА_4 в сумі
3656,48грн.. При цьому будь-яких доказів
тієї обставини, що табелі обліку
використання робочого часу позивача не
відповідають дійсності, відповідачем
до суду не надано.

На підставі досліджених судом
документів (картки руху хворих
(переміщення яких здійснюється лише у
супроводі медичних працівників з
відмітками в картках руху хворих) у
спірні дати, в яких є підпис та
призначення лікаря - фтізіатра ОСОБА_5 )
судом встановлено, що інформація про
виконання ОСОБА_4 роботи за
сумісництвом в табелях робочого часу
відображена позивачем об'єктивно, що
слугувало правомірною підставою для
нарахування суміснику заробітної
плати.

Інформація, що надана
роботодавцем за основним місцем роботи
ОСОБА_4 (в тому числі щодо відпрацювання
лікарем часу, за який була помилково
нарахована заробітна плата за основним
місцем роботи), яка узгоджується з
показаннями самого працівника (ОСОБА_4),
вказує на те, що ОСОБА_4 в зазначені ДФІ
дні (часи) була відсутня за основним
місцем роботи, проте виконувала роботу
за сумісництвом в психіатричній
лікарні.

Так, допитана в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_4 показала, що
дійсно за основним місцем роботи мали
місце помилки при оформлені табелів
робочого часу, проте в подальшому, вона
відпрацювала зазначені в табелі
робочого часу часи в інші дні.
Показання ОСОБА_4 узгоджується з
довідкою Миколаївського обласного
протитуберкульозного диспансеру
(основного місця роботи ОСОБА_4) про те,
що лікар-фтізіатр ОСОБА_4 фактично
відпрацювала робочий час за основним
місцем роботи протягом 2011-2013р. в
кількості 18 днів за часи помилково
зазначені в табелях робочого часу.

Відповідачем не надано суду
доказів арифметичної (рахункової)
помилки при розрахунку заробітної
плати ОСОБА_4 та доказів існування
обставин, які б вказували на
недобросовісність цієї особи.

Оцінивши надані сторонами докази
в їх сукупності, суд дійшов висновку, що
приймаючи рішення та направляючи
вимогу позивачу, відповідач вдався до
припущень про порушення трудового
законодавства саме позивачем. При
цьому докази які містяться в
матеріалах справи (графіки та табелі
робочого часу, картки руху хворих,
свідчення ОСОБА_4) вказують на те, що
позивачем не допущено порушень
ст.102-1КЗпП та ст.19 Закону України «Про
оплату праці». Суд вважає висновки
відповідача стосовно неправомірної
виплати працівнику - суміснику ОСОБА_4
заробітної плати в сумі 3656,68 грн.
невмотивованими, оскільки ґрунтуються
на припущеннях і не відповідають
фактичним обставинам.

Вищенаведене є підставою для
задоволення позову в частині
скасування п.6 вимоги ДФІ.

Щодо п.7 вимоги про усунення
порушень від 13.08.2013р. №01-04-14-14/7233.

Відповідно до акту ревізії
(стор.54) порушення, на думку
відповідача, полягало в тому, що для
виготовлення страви «Суп перловий з
м'ясом» на одного хворого позивачем
списувалось 20 грамів крупи перлової
замість 15 грамів, як зазначено в
технологічній картці-розкладці (без
номера та дати), що міститься в
матеріалах ревізії.

В судовому засіданні
встановлено, в тому числі на підставі
свідчень ОСОБА_6 (замісник головного
лікаря по медичній частині - особа, яка
затверджувала картки-розкладки), що
контролюючим органом для висновку про
неправомірність дій позивача
помилково використано карту-розкладку,
складену до 2008 року.

При цьому, в судовому засіданні
встановлено, що з 2008 року списання на
одного хворого 20 грамів крупи перлової
при виготовлені страви «Суп перловий з
м'ясом» лікарняним закладом
проводилось на підставі технологічних
карток-розкладок, що затверджувались
Миколаївською міською технологічною
лабораторією, про списання 20 грамів
крупи перлової на одного хворого.

Так, допитана в судому засіданні в
якості свідка заступник головного
лікаря з медичної частини ОСОБА_6
показала суду, що для перевірки
робітникам відповідача була надана вся
тека, в якій зберігаються
картки-розкладки, в тому числі складені
ще до 2000 року. Ревізори безпідставно
включили в акт перевірки лише
картку-розкладку в які вказано 15гр.
крупи перлової на порцію, а не
картки-розкладки які складені після 2008
року про норму в 20гр. крупи перлової на
порцію страви. З 2008р. картки-розкладки
містять норму - 20гр. крупи на порцію
страви на одного хворого, а отже крупа
витрачалась відповідно до норм , які
розроблені з врахуванням спеціальних
знань в галузі дієтичного харчування
Миколаївською технологічною
лабораторією.

Позивачем надана суду
технологічна картка-розкладка, що
розроблена та затверджена
«Миколаївською міською технологічною
лабораторією», відповідно до якої
норма крупи перлової на одну порцію
супу складає 20гр.. Також в матеріалах
справи містяться картки-розкладки
(оригінали яких були оглянуті судом)
складені Миколаївською міською
технологічною лабораторією та на яких
міститься відмітка «перевірені
об'єднаною санітарно харчовою
інспекцією» в 2010 та 2012 роках,
відповідно до яких норма крупи
перлової на одну порцію супу складає
20гр..

До того ж, посилання відповідача на
порушення позивачем п.п.21,23 «Інструкції
з обліку продуктів харчування в
лікувально-профілактичних та інших
закладах охорони здоров'я»,
затвердженої наказом МОЗ СРСР від
05.05.1983р. №530 є некоректним, оскільки
цими пунктами інструкції не
встановлюється кількість грамів
продукту на порцію страви.

Таким чином, твердження
відповідача про зайве списання
продуктів харчування на суму 1011,74грн. є
необґрунтованим.

Щодо п.9 вимоги про усунення
порушень від 13.08.2013р. №01-04-14-14/7233.

У вимозі зазначено, що позивач
порушив вимоги додатку №46 до Наказу
Міністерства охорони здоров'я від
23.02.2000р. №33..

Як доказ факту порушення
відповідачем зазначено, що пунктом 1.8
додатку №46 передбачено введення
посади начальника відділу кадрів
замість однієї посади інспектора
кадрів.

При цьому контролюючим органом
не враховано, що пунктом 3 вказаного
Наказу передбачено, що у разі
організації закладів (структурних
підрозділів), для яких не передбачені
штатні нормативи цим наказом, штати для
них затверджувати з дозволу
Міністерства охорони здоров'я України.

В матеріалах справи наявний лист
за підписом заступника міністра МОЗ
З.М.Митника за №10.09.67/1967 від 03.12.2008р.,
яким Міністерство охорони здоров'я
надало дозвіл позивачу на введення
посади начальника відділу кадрів, що не
передбачена Наказом №33.

Отже, позивач діяв у повній
відповідності до діючого
законодавства, отримавши дозвіл
Міністерства охорони здоров'я
відповідно до п.3 вказаного Наказу.

Таким чином відповідач - суб'єкт
владних повноважень при прийнятті
оспорюваного рішення (пункти №2, №3, №4,
№5, №6, №7, №9 вимоги Державної
фінансової інспекції в Автономній
Республіці Крим про усунення порушень)
діяв не в спосіб, що передбачений
законами України, без врахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення.

Вищенаведене в сукупності є
підставою для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 11, 70, 71, 86, 159-163, 167 КАС
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та
скасувати пункти 2-7, 9 вимоги Державної
фінансової інспекції в Автономній
Республіці Крим №01-04-14-14/7233 від
13.08.2013року.

Стягнути з Державного бюджету
України на користь Миколаївської
обласної психіатричної лікарні №2
(ідентифікаційний код 01998414) в рахунок
відшкодування сплаченого судового
збору 2294 (дві тисячі двісті дев'яносто
чотири) гривні.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів в порядку ст. 186 КАС
України.

Суддя
І. В. Желєзний