Справа № 21-382а13
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2013-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2013 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючогоКривенка В.В.,суддів:Гусака
М.Б., Коротких О.А., Кривенди О.В.,
Маринченка В.Л., Панталієнка П.В.,
Прокопенка О.Б., Терлецького О.О., Тітова
Ю.Г., -

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за позовом ОСОБА_1
Департаменту соціальної політики
Луцької міської ради (далі -
Департамент) про визнання дій
неправомірними та зобов'язання
здійснити перерахунок та виплату
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку (далі -
допомога),

в с т а н о в
и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом, у якому просила визнати
неправомірними дії Департаменту щодо
відмови у проведенні перерахунку та
виплати допомоги з 3 вересня 2007 року та
здійснювати такі виплати до досягнення
дитиною трирічного віку, тобто до 10
липня 2010 року. Просила стягнути з
відповідача моральну шкоду в розмірі
1000 грн.

На обґрунтування позовних вимог
позивач зазначила, що, перебуваючи у
відпустці по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, має
право на допомогу в розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років
згідно із Законом України від 21
листопада 1992 року № 2811-XII «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми»
(далі - Закон № 2811-XII), однак
всупереч вказаному Закону допомога їй
надавалась у неповному розмірі.

Луцький міськрайонний суд Волинської
області постановою від 19
листопада 2009 року позов задовольнив
частково: поновив строк звернення до
суду; визнав дії Департаменту
неправомірними та зобов'язав
відповідача здійснити перерахунок та
виплатити позивачу недоплачену
допомогу відповідно до статті 15 Закону
№ 2811-XII за період з 3 вересня по 31 грудня
2007 року включно з урахуванням частково
отриманих коштів; у задоволенні решти
позовних вимог відмовив.

Львівський апеляційний
адміністративний суд постановою від 6
жовтня 2011 року постанову місцевого
суду скасував та прийняв нову - про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Вищий адміністративний суд України
постановою від 11 липня 2013 року судові
рішення у справі скасував, позов
задовольнив частково: визнав
протиправними дії Департаменту та
зобов'язав відповідача здійснити
перерахунок та виплатити ОСОБА_1
недоплачену допомогу відповідно до
статті 15 Закону № 2811-XII за період з 1
січня 2009 року по 10 липня 2010 року з
урахуванням проведених виплат; у
задоволенні решти позовних вимог
відмовив.

Не погоджуючись із рішенням
касаційного суду, Департамент
звернувся із заявою про його перегляд
Верховним Судом України з підстави
неоднакового застосування Вищим
адміністративним судом України одних і
тих самих норм права у подібних
правовідносинах, а саме: статті 15
Закону № 2811-XII, статті 46 Закону України
від 26 грудня 2008 року № 835-VI «Про
Державний бюджет України на 2009 рік»
(далі - Закон № 835-VI), частини другої
статті 45 Закону України від 27 квітня
2010 року № 2154-VI «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» (далі - Закон № 2154-VI).

На обґрунтування своїх вимог
Департамент додав копію ухвали Вищого
адміністративного суду України від 14
червня 2012 року, яка, на думку заявника,
підтверджує неоднакове застосування
касаційним судом одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
відносинах.

У постанові Вищого
адміністративного суду України від 11
липня 2013 року у справі, про перегляд
якої подано заяву, цей суд, скасовуючи
рішення судів попередніх інстанцій,
зазначив, що протягом 2009-2010 років
допомога позивачу повинна
нараховуватись та виплачуватись у
розмірі, встановленому частиною першою
статті 15 Закону № 2811-XII.

В ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 14 червня 2012 року, яка
надана на підтвердження неоднакового
застосування одних і тих самих норм
матеріального права, касаційний суд,
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, застосував статтю 46 Закону №
835-VI, згідно з якою в 2009 році допомога,
передбачена статтею 15 Закону № 2811-XII,
призначається і здійснюється у
розмірах і порядку, визначених
Порядком призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 27 грудня 2001 № 1751
(у редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин; далі - Порядок), а саме
у розмірі, що дорівнює різниці між 75
відсотками прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб,
та середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше
як 130 гривень.

Аналіз наведених рішень суду
касаційної інстанції дає підстави для
висновку про неоднакове застосування
цим судом зазначених вище норм права.

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України, вирішуючи питання про
усунення неоднакового застосування
статті 15 Закону № 2811-XII та статті 46
Закону № 835-VI, частини другої статті 45
Закону № 2154-VI, виходить із такого.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є матір'ю
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на
обліку в Департаменті та отримує
допомогу як особа, що не застрахована у
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Відповідно до статті 15 Закону № 2811-XII
допомога надається у розмірі, що
дорівнює різниці між прожитковим
мінімумом, встановленим для
працездатних осіб, та середньомісячним
сукупним доходом сім'ї в розрахунку на
одну особу за попередні шість місяців,
але не менше 130 гривень.

На виконання Закону № 2811-XII Кабінет
Міністрів України постановою від 27
грудня 2001 року № 1751 затвердив Порядок.

Відповідно до пункту 22 Порядку
допомога виплачується у розмірі, що
дорівнює різниці між: з 1 січня 2009 року -
75 відсотками, з 1 січня 2010 року -
100 відсотками прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб,
та середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше
як 130 гривень.

Разом з тим згідно зі статтею 46 Закону
№ 835-VI та частиною другою статті 45
Закону № 2154-VI у 2009 та 2010 роках
відповідно допомога призначається і
здійснюється в розмірах і порядку,
визначених Кабінетом Міністрів
України.

Зазначені норми законів № 835-VI та №
2154-VI неконституційними не визнавались.

Відповідно до статті 51 Бюджетного
кодексу України розпорядники
бюджетних коштів беруть бюджетні
зобов'язання та провадять видатки
тільки в межах бюджетних асигнувань.
Недотримання учасником бюджетного
процесу встановленого цим Кодексом та
іншими нормативно-правовими актами
порядку виконання бюджету згідно зі
статтею 116 зазначеного Кодексу
визнається правопорушенням.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України дійшла
висновку, що виплата передбаченої
статтею 15 Закону № 2811-XII допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у 2009-2010 роках
здійснюється у розмірах і порядку,
визначених Порядком призначення і
виплати державної допомоги сім'ям з
дітьми, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 27
грудня 2001 року № 1751 (у редакції, чинній
на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини першої статті 243
Кодексу адміністративного судочинства
України суд задовольняє заяву у разі
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Оскільки при вирішенні цієї
справи суд касаційної інстанції
допустив неоднакове та неправильне
застосування норм матеріального права,
то постанова Вищого адміністративного
суду України від 11 липня 2013 року
підлягає скасуванню з направленням
справи на новий касаційний розгляд.
Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

постановила:

Заяву Департаменту соціальної
політики Луцької міської ради
задовольнити.

Постанову Вищого адміністративного
суду України від 11 липня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
касаційний розгляд.

Постанова є остаточною і не може
бути оскаржена, крім випадку,
передбаченого пунктом 2 частини першої
статті 237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий В.В.
КривенкоСудді: М.Б.
Гусак О.А. Коротких
О.В. Кривенда
В.Л. Маринченко
П.В. Панталієнко О.Б.
Прокопенко О.О.
Терлецький Ю.Г. Тітов