Справа № 261/2575/13-а
Суддя: Іванов В. М.
Дата ухвалення: 2013-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 261/2575/13-а
Провадження № 2-а/261/64/13
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

м. Донецьк
30
липня 2013 р.

Петровський районний суд м. Донецька в
складі: головуючий – суддя Іванов В.М.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовною заявою

ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення
Петровської районної у м. Донецьку ради
про визнання дій неправомірними,
стягнення недоотриманих сум на
оздоровлення за 2000-2012 р. р., -

В с т а н о в и в
:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою про визнання дій
неправомірними, стягнення
недоотриманих сум на оздоровлення за
2000-2012 р. р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивач є учасником ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС Іої категорії,
в зв’язку з чим перебуває на обліку в
Петровському УПТСЗН. Відповідно до ст.
48 ЗУ «Про статус та соціальний захист
громадян, що постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», йому
передбачена щорічна компенсація на
оздоровлення в розмірі п’яти
мінімальних заробітних плат,
встановлених на момент виплати.
Відповідачем же, в порушення діючого
законодавства, в 2000-2003 р. позивачу
щорічна допомога на оздоровлення
виплачувалася в розмірі 26 грн. 70 коп.,
за 2005-2012 р. р. – в розмірі 120 грн. Таким
чином, позивачеві недоплачена
компенсація на оздоровлення у розмірі:

2000 р. – (118 ? 5 – 26,70 = 563,3);

2001 р. – (118 ? 5 – 26,70 = 563,3);

2002 р. – (185 ? 5 – 26,70 = 898,30);

2003 р. – (237 ? 5 – 26,70 = 1 158,30);

2005 р. – (332 ? 5 – 120 = 1 540,00);

2006 р. – (350 ? 5– 120 = 1 630,00);

2007 р. – (400 ? 5 – 120 = 1 880,00);

2008 р. – (515 ? 5 – 120 = 2 455,00);

2009 р. – (744 ? 5 – 120 = 3 600,00);

2010 р. – (869 ? 5 – 120 = 4 225,00);

2011 р. – (1 073 ? 5 – 120 = 5 245);

2012 р. – (1 102 ? 5 – 120 = 5 390);

Всього 29 258 грн. 20 коп.

При виплаті компенсацій на
оздоровлення, відповідач користувався
постановами Кабінету Міністрів
України № 836 від 26.07.1996 р. та № 562 від
12.07.2005 р., що значно звужує право
позивача на отримання матеріальної
допомоги. На підставі викладеного
позивач і звернувся з позовом до УПТСЗН
Петровської районної у м. Донецьку ради
про визнання дій неправомірними,
стягнення недоотриманих сум на
оздоровлення за 2000-2012 р. р.

Позивач та представник відповідача в
судове засідання не з’явились, надавши
клопотання про розгляд справи за їх
відсутності, в зв’язку з чим судовий
розгляд справи у відповідності зі ст. 122
ч. 3 КАС здійснюється в порядку
письмового провадження.

Згідно наданих представником
відповідача заперечень вбачається, ищо
позивач є інвалідом І групи,
захворювання якого пов’язано з
ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС
та перебуває на обсягу у відповідача, в
зв’язку з цим, у відповідності до ст. 48
ЗУ „Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи”, він має
право на щорічну допомогу на
оздоровлення в розмірі п’яти
мінімальних заробітних плат. Однак,
управління праці та соціального
захисту населення, у відповідності з
законодавством, проводило виплати
щорічної допомоги на оздоровлення в
розмірах, встановлених постановою
Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 р.
№ 836 „Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” та
постанови Кабінету Міністрів України
від 12.07.2005 р. № 562 „Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”. Законом № 796-Х111
встановлено, що громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи виплачується щорічна
допомога на оздоровлення, розмір якої
залежить від встановленого розміру
мінімальної заробітної плати. Проте,
починаючи з 1996 р., у нормативних актах,
що встановлювали розмір мінімальної
заробітної плати, зазначено, що до
прийняття ВРУ змін до законів, у нормах
яких для розрахунків застосовується
мінімальна заробітна плата, Кабінету
Міністрів України здійснювати
застосування цих норм, виходячи з
реальних можливостей видаткової
частини Державного бюджету України.
Тому, до останнього часу
застосовувався розмір мінімальної
заробітної плати як розрахункової
величини у сумі 60 тис. крб.,
встановлений постановою ВРУ від 25.11.1993
р. № 3653-Х11 „Про підвищення мінімальних
розмірів заробітної плати та пенсії за
віком”. Разом з тим, постановами
Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 р.
№ 836 «Про компенсаційні виплати особам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та від
12.07.2005 р. № 562 «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», встановлені абсолютні
розміри виплат, передбачених Законом №
796-Х111. Виходячи з того, що
законодавством врегульовані
правовідносини щодо виплат,
передбачених Законом № 796-Х111, а також
те, що позивач отримав зазначені
виплати в розмірах, встановлених
постановами Кабінету Міністрів
України від 26.07.1996 р. № 836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та від 12.07.2005 р. № 562 „Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», вимоги
позивача не ґрунтуються на нормах
чинного законодавства України і
задоволенню не підлягають. Окрім того,
щодо стягнення сум на оздоровлення за
2006 р., позивач не враховує обмежень,
передбачених п. 36 ст. 77 ЗУ «Про
Державний бюджет України на 2006 р.». Крім
цього при вирішенні позову відповідач
просив суд прийняти до уваги той факт,
що позивач без поважних причин
пропустив строк позовної давності.
Таким чином, представник відповідача
просить суд відмовити позивачу у
задоволенні його позовних вимог у
повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1, віднесений до першої категорії
як громадянин, який постраждав
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
що підтверджується посвідченням серії
А № 108440 (а. с. 11 ).

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, зокрема, соціальний захист
потерпілого населення, визначені ЗУ
«Про статус та соціальний захист
громадян, що постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», оскільки
відповідно до ст. 50 Конституції України
кожен має право на безпечне для життя і
здоров’я довкілля та на відшкодування
завданої порушенням цього права шкоди.

Відповідно до ст. 48 ЗУ «Про статус та
соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами ІІІ групи
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
виплачується щорічна допомога на
оздоровлення у розмірі чотирьох
мінімальних заробітних плат. Щорічна
допомога на оздоровлення виплачується
громадянам за місцем їх проживання
органами соціального захисту
населення. Розмір мінімальної
заробітної плати визначається на
момент виплати.

Як встановлено в судовому засіданні
ОСОБА_1 за період з 2000-2012 р. р. була
нарахована та виплачена щорічна
допомога на оздоровлення у розмірі:

2000 р. – 26,70 грн;

2001 р. – 26,70 грн;

2002 р. - 26,70 грн;

2003 р. – 26,70 грн.;

2005 р. – 120 грн.;

2006 р. – 120 грн.;

2007 р. – 120 грн.;

2008 р. – 120 грн.;

2009 р. – 120 грн.;

2010 р. – 120 грн;

2011 р. – 120 грн;

2012 р. – 120 грн;

УПТСЗН Петровської районної у м.
Донецьку ради проводило виплату
щорічної допомоги на оздоровлення в
розмірах, встановлених постановами
Кабінету Міністрів України № 836 від
26.07.1996 р. та № 562 від 12.07.2005 р.

Відмовляючи позивачеві в задоволенні
його вимог про виплату допомоги в
повному обсязі, відповідач посилається
на ст. 62 ЗУ «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
відповідно до якої роз’яснення
порядку застосування цього закону
провадиться у порядку, визначеному КМУ,
рішення якого є обов’язковими для
виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади,
всіма суб’єктами господарювання
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Суд не може погодитися з такими
висновками відповідача з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КУ органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов’язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені КУ та законами України.

Згідно зі ст. 92 КУ, виключно законами
України визначаються права і свободи
людини і громадянина гарантії цих прав
і свобод, основні обов’язки
громадянина.

У відповідності з ч. 3 ст. 22 Конституції
України, при прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Постановою КМУ від 26 липня 1996 р. № 836,
постановою КМУ від 12 липня 2005 р. № 562
всупереч ЗУ «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
який встановив розмір щорічної
допомоги як величину, кратну відносно
до розміру мінімальної заробітної
плати, визначену законом на час
здійснення виплати, встановлені
конкретні розміри такої допомоги в
твердій грошовій сумі.

Між тим, з моменту прийняття вказаних
постанов встановлені нею розміри
щорічної допомоги залишалася
незмінними, у той час як ВРУ
неодноразово змінювався розмір
мінімальної заробітної плати, щорічно
затверджувався новий державний бюджет.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р.
«Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя» судам
необхідно виходити з того, що
нормативно-правові акти будь-якого
державного чи іншого органу (акти
Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Згідно з положеннями ст. 8 КАС України,
суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого, зокрема, людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.
Звернення до адміністративного суду
для захисту прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 9 КАС України, суд при
вирішенні справ керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов’язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Суд вирішує справи на
підставі Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов’язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. У разі
невідповідності нормативно-правового
акту Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов’язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, оскільки правова норма про
розмір щорічної допомоги на
оздоровлення, встановлена ст. 48 ЗУ «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» була
діючою, виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над урядовими
нормативними актами, при вирішенні
даного спору підлягають застосування
ст. 48 ЗУ «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
та ЗУ «Про Державний бюджет України на
2003 р.», ЗУ «Про Державний бюджет України
на 2004 р.», ЗУ «Про Державний бюджет
України на 2005 р.», ЗУ «Про Державний
бюджет України на 2007 р.», ЗУ «Про
Державний бюджет України на 2008 р.", ЗУ
«Про Державний бюджет України на 2009 р.»,
ЗУ «Про Державний бюджет України на 2010
р.», ЗУ «Про Державний бюджет України на
2011 р.», ЗУ «Про Державний бюджет України
на 2012 р.» та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», а не
постанови КМУ.

Згідно зі ст. 71 ЗУ «Про статус та
соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», дія положень цього Закону
не може призупинятися іншими законами,
крім законів про внесення змін до цього
Закону.

Однак, п. 30 с. 71 ЗУ «Про Державний бюджет
України на 2007 р.» з метою приведення
окремих норм законів у відповідність
із цим Законом зупинено на 2007 р. дію
абз. 2-7 ч. 4 ст. 48 Закон 796-ХИ в частині
виплати допомоги на оздоровлення у
розмірах відповідно до мінімальної
заробітної плати.

Поряд з цим, 09.07.2007 р. Конституційним
Судом України у справі № 1-29/2007 (справа
про соціальні гарантії громадян)
ухвалено Рішення № 6-рп/2007, відповідно
до якого, визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення, зокрема,
п. 30 ст. 71 ЗУ «Про Державний бюджет
України на 2007 р.».

Крім того, п. 28 розділу ІІ «Внесення
змін до деяких законодавчих актів
України» ЗУ «Про Державний бюджет
України на 2008 р. та про внесення змін до
деяких законодавчих актів України»
зазначено: у ЗУ «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» текст статті 48 викласти в
такій редакції: «Одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та сім'ям,
які втратили годувальника із числа
осіб, віднесених до учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та смерть яких
пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України».

Поряд з цим, 22.05.2008 р. Конституційним
Судом України у справі № 1-28/2008 (справа
щодо предмета та змісту закону про
Державний бюджет України) ухвалено
Рішення № 10-рп/2008, відповідно до якого
визнані такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), положення, зокрема,
п. 28 розділу ІІ «Внесення змін до деяких
законодавчих актів України» ЗУ «Про
Державний бюджет України на 2008 р. та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України».

Дані рішення Конституційного Суду
України має преюдиціальне значення для
судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з
правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані
неконституційними.

Конституційний Суд України відзначив,
що Зупинення дії положень законів,
якими визначено права і свободи
громадян, їх зміст та обсяг, є
обмеженням прав і свобод і може мати
місце лише у випадках, передбачених
Основним Законом України.

У статті 64 Конституції України
вичерпно визначено такі випадки, а саме
передбачено, що в умовах воєнного або
надзвичайного стану можуть
встановлюватися окремі обмеження прав
і свобод людини із зазначенням строку
дії цих обмежень, та визначено ряд прав
і свобод, які не можуть бути обмежені за
жодних обставин.

Внаслідок зупинення на певний час дії
чинних законів України, якими
встановлено пільги, компенсації чи
інші форми соціальних гарантій,
відбувається фактичне зниження
життєвого рівня громадян, який не може
бути нижчим від встановленого законом
прожиткового мінімуму (частина третя
статті 46 Конституції України) та
порушується гарантоване у статті 48
Конституції України право кожного на
достатній життєвий рівень.

Отже, відповідно до частини третьої
статті 22, статті 64 Конституції України
право громадян на соціальний захист,
інші соціально-економічні права можуть
бути обмежені, у тому числі зупиненням
дії законів (їх окремих положень), лише
в умовах воєнного або надзвичайного
стану на певний строк.

Крім того, питання складення, розгляду,
затвердження, звіту та контролю за
використанням коштів Державного
бюджету України регламентовані
положеннями статей 95, 96, 97, 98
Конституції України та Бюджетним
кодексом України.

Вимоги щодо змісту закону про
Державний бюджет України містяться в
частині другій статті 95 Конституції
України, положення якої конкретизовано
у статті 38 Бюджетного Кодексу.

Встановлений частиною другою статті 95
Конституції України, частиною другою
статті 38 Кодексу перелік
правовідносин, які регулюються законом
про Державний бюджет України, є
вичерпним.

Зі змісту наведених положень
Конституції України та Бюджетного
Кодексу вбачається, що закон про
Державний бюджет України як правовий
акт, чітко зумовлений поняттям бюджету
як плану формування та використання
фінансових ресурсів, має особливий
предмет регулювання, відмінний від
інших законів України – він стосується
виключно встановлення доходів та
видатків держави на загальносуспільні
потреби, зокрема і видатків на
соціальний захист і соціальне
забезпечення, тому цим законом не
можуть вноситися зміни, зупинятися дія
чинних законів України, а також
встановлюватися інше (додаткове)
правове регулювання відносин, що є
предметом інших законів України. Таке
положення закріплено і в частині
третій статті 27 Бюджетного Кодексу.

Враховуючи вищевикладене,
відповідачем всупереч діючого
законодавства дійсно була недоплачена
позивачу допомога на оздоровлення, що
звужує його права як громадянина, який
постраждав внаслідок Чорнобильської
катастрофи, що є підставою для
задоволення позовних вимог.

Таким чином, судом встановлено, що з
урахуванням виплат ОСОБА_1, за 2000 -20063
р. у розмірі 26 грн. 70 коп., за 2005 - 2012 р. у
розмірі 120 грн., з урахуванням розміру
мінімальної заробітної плати на момент
виплат, таким чином позивачу
недоплачено

2000 р. – (118 ? 5 – 26,70 = 563,3);

2001 р. – (118 ? 5 – 26,70 = 563,3);

2002 р. – (185 ? 5 – 26,70 = 898,30);

2003 р. – (237 ? 5 – 26,70 = 1 158,30);

2005 р. – (332 ? 5 – 120 = 1 540,00);

2006 р. – (350 ? 5– 120 = 1 630,00);

2007 р. – (400 ? 5 – 120 = 1 880,00);

2008 р. – (515 ? 5 – 120 = 2 455,00);

2009 р. – (744 ? 5 – 120 = 3 600,00);

2010 р. – (869 ? 5 – 120 = 4 225,00);

2011 р. – (1 073 ? 5 – 120 = 5 245);

2012 р. – (1 102 ? 5 – 120 = 5 390);

А всього: 29 258 грн. 20 коп.

Враховуючи вищевикладене,
відповідачем всупереч діючого
законодавства дійсно була недоплачена
позивачу допомога на оздоровлення, що
звужує його права як громадянина, який
постраждав внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та є підставою для
задоволення позовних вимог, однак п.. 2
ст. 99 КАС України передбачено, що для
звернення в суд за захистом прав,
свобод та інтересів особі
встановлюється шестимісячний строк,
який обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до п. 1 ст. 100 КАС України,
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивач звернувся до суду 25 квітня 2013
року, тобто з порушенням
процесуального строку для звернення до
суду, клопотання про його поновлення
суду не надав, підстав для його
поновлення суд не знайшов, а тому суд
вважає, що в позові необхідно
відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
Конституцією України, п. 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
01.11.1996 р. «Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя»,
ЗУ «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», ЗУ «Про
Державний бюджет України на 2007 р.», ЗУ
«Про Державний бюджет України на 2006 р.»,
ЗУ «Про Державний бюджет України на 2008
р. та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», рішенням
Конституційного Суду України № 6-рп/2007
від 09 липня 2007 року, рішення
Конституційного Суду України № 10-рп/2008
від 22.05.2008 р., ст.ст. 159-163 КАС України, суд,
-

П о с т а н о в и в :

В позові ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення
Петровської районної у м. Донецьку ради
про стягнення недоотриманих сум на
оздоровлення за 2000-2012 роки відмовити.

Апеляційна скарга на постанову може
бути подана протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення суду.

Суддя
В. М.Іванов