Справа № К/9991/41805/11-С
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2013-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" грудня 2013 р. м. Київ
К/9991/41805/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Волошин В.М.

за участю представників згідно журналу
судового засідання від 12.12.2013 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Луганську на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 26.04.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011

у справі № 2а-2486/11/1270

за позовом Відкритого
акціонерного товариства
„Стахановський

вагонобудівний завод"

до Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з

великими платниками
податків у м. Луганську

про визнання неправомірними
дій, визнання недійсним та скасування

податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
„Стахановський вагонобудівний
завод"(правонаступник - Публічне
акціонерне товариство „Стахановський
вагонобудівний завод") звернулось до
Луганського окружного
адміністративного суду з позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Луганську
(правонаступник - Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Луганську Міжрегіонального
головного управління Міндоходів) про
визнання недійсним та скасування
податкового повідомлення-рішення №
3/0 від 21.03.2011.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 26.04.2011
позовні вимоги задоволено частково,
скасовано податкове
повідомлення-рішення № /0 від
21.03.2011, яким зменшено позивачу суми
бюджетного відшкодування по податку на
додану вартість у розмірі 283636179 грн., в
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 26.04.2011
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалу суду апеляційної інстанції,
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим,
що судами першої та апеляційної
інстанції при вирішенні спору по даній
справі порушено норми матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
документальну невиїзну перевірку
позивача з питань достовірності
нарахування суми бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість на розрахунковий рахунок за
період з січня 2007 року по грудень 2010
року та складено акт № 188/08-3/00210890 від
21.03.2011.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від
21.03.2011, яким позивачу зменшено суму
бюджетного відшкодування по податку на
додану вартість у розмірі 283636179 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 1.8 ст. 1, абз. "а" пп. 7.7.2 п.7.7
ст. 7 Закону України „Про податок на
додану вартість", позивачем завищено
заявлену суму бюджетного
відшкодування у розмірі 283636179 грн.

Підставою для прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення про зменшення
суми бюджетного відшкодування є
неотримання результатів зустрічних
перевірок по всьому ланцюгу
постачальників до кінцевого виробника.

Відповідно до пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пп. 7.7.1 цього
пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

За змістом підпункту "а" пп. 7.7.2 п. 7.7 цієї
ж статті Закону, якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту,
має від'ємне значення, то бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг).

Таким чином, в порядку наведених
законодавчих приписів від'ємна різниця
між податковими зобов'язаннями
платника (тобто надходженнями сум
податку на додану вартість) та
податковим кредитом (витратами зі
сплати податку в ціні товарів та
послуг) за умови фактичного здійснення
господарської операції (яка
відображена у податковому обліку
платника на підставі належним чином
оформлених первинних документів
відповідно її дійсного економічного
змісту) підлягає відшкодуванню
платнику податку з державного бюджету.

У розгляді цієї справи СДПІ не доведено
наявності будь-яких порушень у
формуванні позивачем податкового
кредиту, за наслідками якого
Товариством заявлено до відшкодування
оспорювану суму податку на додану
вартість. Відповідачем також не
наведено жодних доводів та не подано
будь-яких доказів, які б могли свідчити
про недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої Товариством
податкової вигоди - як-от безтоварний
та/або фіктивний характер здійснених
операцій, завідоме придбання товарів у
осіб, діяльність яких має ознаки
фіктивного підприємництва,
спрямування операцій на одержання
прибутку виключно за рахунок
податкової вигоди тощо.

Доводи скаржників про обов'язковість
наявності такої підстави для
виникнення у платника права на
бюджетне відшкодування, як факт
надмірного надходження відповідної
суми податку до бюджету, обґрунтовано
не було взято до уваги судовими
інстанціями, позаяк в даному разі
виконання контрагентами позивача
обов'язку зі сплати податкових
зобов'язань до бюджету не має правового
значення для вирішення цього спору.

Адже згідно з визначенням, що міститься
у п. 1.8 ст. 1 Закону України „Про податок
на додану вартість", бюджетне
відшкодування - це сума, що підлягає
поверненню платнику податку з бюджету
у зв'язку з надмірною сплатою податку у
випадках, визначених цим Законом.

Отже, законодавче визначення
бюджетного відшкодування пов'язане із
сплаченими платником сумами податку,
що відповідає загальному поняттю
відшкодування як компенсації
понесених витрат, заподіяних майнових
збитків.

Аналіз норм Закону України „Про
податок на додану вартість" свідчить,
що термін "сплата податку"
використовується в розумінні сплати
податку покупцем у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг) (п. 1.3 ст. 1, пп. 7.4.1
- 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про
податок на додану вартість"). Так, п. 1.3
ст. 1 названого Закону, даючи визначення
платника податку як особи, яка
зобов'язана утримати та внести до
бюджету податок, визначає при цьому, що
податок сплачується покупцем або
особою, яка імпортує товари на митну
територію України.

З огляду на зазначене слід зробити
висновок про те, що вимога п. 1.8 ст. 1
Закону України „Про податок на додану
вартість" щодо надмірної сплати
податку як необхідної умови бюджетного
відшкодування, стосується платника,
який згідно з цим Законом поніс
фактичні витрати по сплаті податку.

З урахуванням принципу персональної
відповідальності підстави для
позбавлення такого платника права на
включення до податкового кредиту та
отримання з бюджету надмірно сплачених
сум податку у зв'язку з невиконанням
іншими платниками податку -
постачальниками по ланцюгу -
покладеного на них законом обов'язку
щодо внесення до бюджету сплачених
покупцем сум податку в ціні придбання
товарів (послуг) відсутні.

Враховуючи це, доводи касаційної
скарги не спростовують правильність
висновку судів про наявність у
позивача права на отримання бюджетного
відшкодування.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Луганську на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 26.04.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 у
справі № 2а-2486/11/1270 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Луганську залишити без
задоволення.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 26.04.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 у
справі № 2а-2486/11/1270 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко