Справа № 826/15340/13-а
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2013-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 грудня 2013 року 13:20 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Арсірія Р.О. при секретарі судового
засідання Шевченко М.В. вирішив
адміністративну справу
За позовомОСОБА_1 до Головного
управління Держземагентства у м. Києві
прозобов'язання вчинити дії
Позивач звернувся до
адміністративного суду з позовом, в
якому просив суд:
1) стягнути з відповідача 4508,01 грн. в
якості компенсації витрат у зв'язку із
2) стягнути з відповідача середній
заробіток за час прострочення
розрахунку при звільненні у розмірі
Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку позивача, відповідачем у
порушення норм діючого трудового
України, при його звільненні, не
компенсовано понесених витрат,
пов'язаних із службовим відрядженням
позивача, які були підтверджені
відповідними документами, що призвело
до порушення прав, законних інтересів
та понесення позивачем значних
Відповідач проти позову заперечував,
вважаючи заявлені позовні вимоги
необґрунтованими та просив суд
відмовити позивачу у задоволенні
заявлених позовних вимог у повному
Крім того, відповідач наголошував на
пропущенні позивачем строку звернення
до адміністративного суду,
встановленого ст.ст. 99, 100 КАС України та
просив залишити позовну заяву позивача
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення їхніх представників,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, судом
встановлено наступне.
Як вбачається з матеріалів справи,
позивач з 22.10.2008 р. по 17.08.2009 р. обіймав
посаду начальника Головного
управління Держкомзему у м. Києві.
На підставі наказу Держкомзему № 490-кг
під 17.08.2009 р. позивача було звільнено з
займаної у зв'язку з нез'явленням на
роботі більш як чотирьох місяців
підряд внаслідок тимчасової втрати
непрацездатності, згідно з п.5 ст.40 КЗпП
Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 26.03.2010 р. у
Державного комітету України із
земельних ресурсів, Головного
управління Держкомзему у місті Києві,
третьої особи - Голови Державного
комітету із земельних ресурсів про
скасування наказу про звільнення,
адміністративний позов задоволений
повністю, визнано незаконним наказ
Державного комітету України із
земельних ресурсів № 490-кт від 17.08.2009 р.
«Про звільнення ОСОБА_1», поновлено
позивача на посаді начальника
Головного управління Держкомзему у м.
Києві з 17.08.2009 року та стягнуто з
Головного управління Держкомзему у м.
Києві на користь ОСОБА_1
середньомісячну заробітну плату за час
Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12.10.2010 р.
зазначену постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
26.03.2010 р. залишено без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 22.01.2013 р. рішення судів
першої та другої інстанцій залишені
На виконання зазначених судових рішень
позивача було поновлено на роботі на
відповідній посаді наказом
Держкомзему № 249-кт від 18.08.2011 р.
Наказом Держкомзему від 19.10.2011 р. № 348-кт
позивача звільнено з посади начальника
Головного управління Держкомзему у
місті Києві 19.10.2011 р. за угодою сторін
згідно з п.1 ст.36 Кодексу законів про
За період роботи, з моменту поновлення,
тобто з 18.08.2011 р. по 19.10.2011 р. позивач
неодноразово перебував у службових
відрядженнях, зокрема:
згідно наказу Держкомзему від 22.08.2011 р.
№ 547 позивач був відряджений для
виконання функцій Голови комісії з
проведення реорганізації відділу
Держкомзему у Розівському районі
Запорізькій області строком на 30 днів з
23 серпня 2011 року - строк відрядження з
22.08.2011 р. по 21.09.2011 р.;
згідно наказу Держкомзему від 21.09.2011 р.
№ 50-в позивач був відряджений для
виконання функцій Голови комісії з
проведення реорганізації відділу
Держкомзему у Розівському районі
Запорізькій області строком на 30 днів з
23 вересня 2011 року - строк відрядження з
23.09.2011 р. по 22.10.2011 р.
До місця відрядження позивач прямував
залізничним транспортом, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями залізничних квитків
Київ-Запоріжжя від 23.08.2011 р. УШ № 556676,
Запоріжжя-Київ від 21.09.2011 р. УК № 347771,
Київ-Запоріжжя від 22.09.2011 р. УШ № 661308.
Загальна вартість квитків склала 298,01
Згідно довідки від 03.07.2013 р. б/н, під час
відрядження у період з 24.08.2011 р. по 03.09.2011
р. позивач проживав у мінні-готелі
«СЕМ» (м. Запоріжжя, вул. Героїв
Сталінграду, 4). Загальна вартість
проживання склала 2 500,00 грн., що
підтверджується наявною в матеріалах
справи копією квитанції № 026032 від
03.09.2011р. про оплату проживання.
Підтвердження витрат на проживання в
період відрядження з 04.09.2011 р. по 24.09.2011
р. та 18.10.2011 р. позивачем суду не надано.
За твердженнями позивача, загальна
сума витрат у зв'язку із відрядженнями,
що підлягає відшкодуванню, склала 4508,00
грн. (298,01 грн. - проїзд залізничним
транспортом, 2 500,00 грн. - проживання у
готелі, 1 710,00 грн. - добові).
При цьому, як вбачається з матеріалів
справи та не заперечується позивачем,
під час перебування у відрядженні, він
одночасно неодноразово перебував на
лікарняному, а саме:
згідно листка непрацездатності від
22.09.2011 р. серії АВМ № 188831, виданого
Харківською міською поліклінікою № 6,
позивач перебував на лікарняному з
03.09.2011 р. по 21.09.2011 р. Тобто, фактично,
позивач з 03.09.2011 р. по 21.09.2011 р. перебував
згідно листка непрацездатності від
08.10.2011 р. серії АВІ № 739803, виданого
Клінічною лікарнею № 9 (стаціонар, м.
Київ), позивач перебував на лікарняному
з 26.09.2011 р. по 07.10.2011 р. Тобто, фактично,
позивач з 26.09.2011 р. по 07.10.2011 р. перебував
на лікуванні у стаціонарі зазначеної
лікарні у місті Києві.
згідно листка непрацездатності від
19.10.2011 р. серії АВІ № 739987, виданого
Клінічною лікарнею № 9 (стаціонар, м.
Київ), позивач перебував на лікарняному
з 10.10.2011 р. по 18.10.2011 р. Тобто, фактично,
позивач з 10.10.2011 р. по 18.10.2011 р. перебував
на лікуванні у стаціонарі зазначеної
лікарні у місті Києві.
За даними відповідача, що не
заперечується позивачем, згідно
вищезазначених листків
непрацездатності, з позивачем на день
звільнення були проведенні всі
відповідні розрахунки.
Що ж до оплати добових, проїзних та
проживання у готелі на перебування
позивача у відрядженнях, згідно
наказів Держкомзему від 22.08.2011 р. № 547 та
від 21.09.2011 р. № 50-в, відповідач письмово
повідомив позивача листом від 12.03.2013 р.
№ 469, що у відділі бухгалтерського
обліку, фінансів та звітності відсутні
первинні документи, які необхідні для
відповідних нарахувань та виплати
коштів. Тому нарахування та виплата
коштів, у зв'язку з відрядженням, не
В той же час, згідно доводів позивача, в
день звільнення 19.10.2011 р. ним були
подані головному бухгалтеру
відповідача відповідним чином
заповнені звіти про відрядження та
оригінали проїзних документів, а також
документи, які підтверджують його
проживання у готелі на час перебування
у відрядженні. На думку позивача,
зазначені у таких документах витрати
на проживання, проїзд та добові,
підлягають обов'язковому
У зв'язку з тим, що відповідачем, в день
звільнення і по цей час, не здійснено на
користь позивача відповідних виплат
витрат, понесених ним у зв'язку
відрядженням, позивач звернувся до
суду з відповідним адміністративним
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
позовних вимог виходячи з наступного.
Згідно зі ст.6 Конституції України
органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією межах та відповідно до
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Згідно ст.121 Кодексу законів про працю
України, працівники мають право на
відшкодування витрат та одержання
інших компенсацій у зв'язку з
службовими відрядженнями.
Працівникам, які направляються у
відрядження, виплачуються: добові за
час перебування у відрядженні,
вартість проїзду до місця призначення
і назад та витрати по найму жилого
приміщення в порядку і розмірах,
встановлюваних законодавством.
Постановою Кабінету Міністрів України
від 02.02.2011 р. № 98 «Про суми та склад
витрат на відрядження державних
службовців, а також інших осіб, що
направляються у відрядження
підприємствами, установами та
організаціями, які повністю або
частково утримуються (фінансуються) за
рахунок бюджетних коштів»
(далі-Постанова № 98) затверджені суми
витрат на відрядження державних
службовців, а також інших осіб, що
направляються у відрядження
підприємствами, установами та
організаціями, які повністю або
частково утримуються (фінансуються) за
рахунок бюджетних коштів.
Пунктом 3 Постанов № 98 визначено, що
витрати на найм житлового приміщення
під час відрядження відшкодовуються за
наявності оригіналів підтвердних
документів (дані - підтвердні
Витрати на харчування, вартість якого
включена до рахунків на оплату
вартості проживання у готелях
(мотелях), інших житлових приміщеннях
або до проїзних документів,
оплачуються відрядженим працівникам
за рахунок добових витрат.
Відповідно до п.5 Постанови № 98,
підприємства, установи та організації,
що направляють працівників у
відрядження, забезпечують їх коштами (у
разі відрядження за кордон - у
національній валюті держави, до якої
відряджається працівник, або у вільно
конвертованій валюті) як аванс для
здійснення поточних витрат. Аванс може
видаватися готівкою або
перераховуватися у безготівковій
формі на відповідний рахунок для
використання із застосуванням
Пунктом 7 Постанови № 98 установлено, що
державним службовцям, а також іншим
особам, які направляються у
відрядження підприємствами,
установами та організаціями, що
повністю або частково утримуються
(фінансуються) за рахунок коштів
бюджетів, за наявності підтвердних
документів відшкодовуються, зокрема,
витрати на проїзд (у тому числі на
перевезення багажу, бронювання
транспортних квитків) до місця
відрядження і назад, а також за місцем
відрядження (у тому числі на
орендованому транспорті); на оплату
вартості проживання у готелях
(мотелях), інших житлових приміщеннях.
Наказом Міністерства фінансів України
від 13.03.1998 р. № 59 затверджена Інструкція
про службові відрядження в межах
України та за кордон (далі-Інструкція №
Відповідно до ч.1 Інструкції № 59
службовим відрядженням вважається
поїздка працівника за розпорядженням
керівника органу державної влади,
підприємства, установи та організації,
що повністю або частково утримується
(фінансується) за рахунок бюджетних
коштів (далі - підприємство), на певний
строк до іншого населеного пункту для
виконання службового доручення поза
місцем його постійної роботи (за
наявності документів, що підтверджують
зв'язок службового відрядження з
основною діяльністю підприємства).
Порядок відрядження в межах України
закріплений у розділі ІІ Інструкції №
Так, пунктом 1 розділу ІІ Інструкції № 59
визначено, що направлення працівника
підприємства у відрядження
здійснюється керівником цього
підприємства або його заступником і
оформляється наказом (розпорядженням)
із зазначенням: пункту призначення,
найменування підприємства, куди
відряджений працівник, строку и мети
Строк відрядження визначається
керівником або його заступником, але не
може перевищувати 30 календарних днів,
за винятком випадків, передбачених
постановою Кабінету Міністрів України
від 02.02.2011 р. № 98.
Пунктом 4 розділу ІІ Інструкції № 59
передбачено, що за кожний день
(включаючи день вибуття та день
прибуття) перебування працівника у
відрядженні в межах України,
враховуючи вихідні, святкові й
неробочі дні та час перебування в
дорозі (разом з вимушеними зупинками),
йому виплачуються добові в межах сум,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 02.02.2011 р. № 98.
Визначення кількості днів відрядження
для виплати добових проводиться з
урахуванням дня вибуття у відрядження
й дня прибуття до місця постійної
роботи, що зараховуються як два дні.
Сума добових визначається згідно з
наказом про відрядження та
відповідними первинними документами.
Згідно п.5,6 розділу ІІ Інструкції № 59
підприємство за наявності підтвердних
документів (в оригіналі) відшкодовує в
межах граничних сум витрат на найм
житлового приміщення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 02.02.2011 р. № 98, витрати відрядженим
працівникам на найм житлового
приміщення з розрахунку вартості
одного місця у готелі (мотелі), іншому
житловому приміщенні за кожну добу
такого проживання з урахуванням
включених до рахунків на оплату
вартості проживання витрат на
користування телефоном (крім витрат на
службові телефонні розмови),
холодильником, телевізором та інших
Витрати на проїзд (у тому числі
перевезення багажу, бронювання
транспортних квитків) до місця
відрядження і назад відшкодовуються в
розмірі вартості проїзду повітряним,
залізничним, водним і автомобільним
транспортом загального користування
(крім таксі) з урахуванням усіх витрат,
пов'язаних із придбанням проїзних
квитків і користуванням постільними
речами в поїздах, та страхових платежів
Пунктом 12 розділу ІІ Інструкції № 59
встановлено, що витрати на відрядження
відшкодовуються лише за наявності
документів в оригіналі, що засвідчують
вартість цих витрат, а саме:
транспортних квитків або транспортних
рахунків (багажних квитанцій), у тому
числі електронних квитків за наявності
посадкового талона та документа про
сплату за всіма видами транспорту, в
тому числі чартерних рейсів, рахунків,
отриманих з готелів (мотелів) або від
інших осіб, що надають послуги з
розміщення та проживання відрядженого
працівника, в тому числі бронювання
місць у місцях проживання, страхових
Витрати, понесені у зв'язку з
відрядженням, що не підтверджені
відповідними документами (крім добових
витрат), працівникові не
Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» (далі-Закон) передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Закон поширюється на всіх юридичних
осіб, створених відповідно до
законодавства України, незалежно від
їх організаційно-правових форм і форм
власності, а також на представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством (ст.2).
Частиною 2 ст.3 Закону визначено, що
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
Відповідно до ст.1 Закону, первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.
Згідно ст.9 Закону підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
За доводами відповідача у нього, а саме,
у відділі бухгалтерського обліку,
фінансів та звітності, відсутні
оригінали відповідних необхідних
первинних підтвердних документів, а
твердження позивача про їх подання до
зазначеного відділу не
підтверджуються жодними доказами.
При цьому, твердження позивача про
подання ним в день звільнення 19.10.2011 р.
головному бухгалтеру відповідача
відповідним чином заповнених звітів
про відрядження та оригіналів проїзних
документів, а також документів, які
підтверджують його проживання у готелі
на час перебування у відрядженні,
дійсно належними та допустимими
доказами не підтверджуються.
Відповідно до ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Докази, одержані з
порушенням закону, судом при вирішенні
справи не беруться до уваги. Обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
Позивачем не надані суду належні та
допустимі докази на підтвердження
вищевикладених доводів, покладених в
основу позовних вимог.
За результатом системного аналізу
викладених законодавчих норм та
враховуючи положення Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», суд дійшов
висновку про відсутність у відповідача
можливості та, фактично, права,
здійснити позивачу відповідне
відшкодування витрат, понесених ним у
зв'язку з відрядженням за відсутності
оригіналів визначених законодавством
необхідних первинних підтвердних
При цьому, суд звертає увагу на те, що
позивач не оскаржує будь-які дії чи
бездіяльність заступника начальника
відділу бухгалтерського обліку,
фінансів та звітності ОСОБА_2, яка, за
його доводами, прийняла у нього
оригінали відповідних первинних
підтвердних документів (звіти про
відрядження, проїзні документи, а також
документи, які підтверджують його
проживання у готелі).
Крім вищевикладеного, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п.8 розділу І Інструкції
№ 59, днем вибуття у відрядження
вважається день відправлення поїзда,
літака, автобуса або іншого
транспортного засобу з місця постійної
роботи відрядженого працівника, а днем
прибуття з відрядження - день прибуття
транспортного засобу до місця
постійної роботи відрядженого
працівника. При відправленні
транспортного засобу до 24-ї години
включно днем вибуття у відрядження
вважається поточна доба, а з 0 години і
пізніше - наступна доба. Якщо станція,
пристань, аеропорт розташовані за
межами населеного пункту, де працює
відряджений працівник, у строк
відрядження зараховується час, який
потрібний для проїзду до станції,
пристані, аеропорту. Аналогічно
визначається день прибуття
відрядженого працівника до місця
Дата на транспортному квитку (вибуття
транспортного засобу з місця постійної
роботи відрядженого працівника) має
збігатися з датою вибуття працівника у
відрядження згідно з наказом про
відрядження. Дата на транспортному
квитку (прибуття транспортного засобу
до місця постійної роботи відрядженого
працівника) має збігатися з датою
прибуття працівника з відрядження
згідно з наказом про відрядження.
Як вбачається з матеріалів справи,
згідно наказу Держкомзему від 22.08.2011 р.
№ 547 днем вибуття позивача у
відрядження зазначено 22.08.2011 р.
В той же час, датою вибуття з міста
Києва, як встановлено з копії
залізничного квитка Київ-Запоріжжя від
23.08.2011 р. УШ № 556676, фактично є 23.08.2011 р.
Таким чином, з огляду на зазначене, дата
на залізничному квитку Київ-Запоріжжя
УШ № 556676 не збігається з датою вибуття
позивача у відрядження згідно з
наказом про відрядження, що свідчить
про порушення позивачем
вищезазначених законодавчих вимог та
відсутність підстав для відшкодування
йому витрат на проїзд до місця
Більше того, як вбачається з листа
Головного управління Держземагентства
у Запорізькій області від 05.11.2013 р. №
09-07-01/8893, позивач прибув до смт. Розівка
Запорізької області до відділу
Держкомзему у Розівському районі
Запорізької області 26.08.2011 року о 9.15
ранку та знаходився за місцем
відрядження по 02.09.2011 р., що
підтверджується Актом про відсутність
позивача на роботі в період з 23.08.2011 р.
по 25.08.2011 р. включно, що також свідчить
про відсутність підстав для
відшкодування позивачу витрат на
відрядження (добових та на проживання)
за відповідний період. Повторно
позивач прибув до відділу Держкомзему
у Розівському районі Запорізької
області 23.09.2011 р. о 8 годині та перебував
за місцем відрядження до 25.09.2011 р.
Відповідно до п.9 розділу ІІ Інструкції
№ 59, у разі тимчасової
непрацездатності відрядженого
працівника йому на загальних підставах
відшкодовуються витрати на найм
житлового приміщення (крім випадків,
коли відряджений працівник перебуває
на стаціонарному лікуванні) і
виплачуються добові протягом усього
часу, поки він не може за станом
здоров'я приступити до виконання
покладеного на нього службового
доручення або повернутися до місця
свого постійного проживання, але на
строк не більше двох місяців.
Тимчасова непрацездатність
відрядженого працівника, а також
неможливість за станом здоров'я
повернутися до місця постійного
проживання повинні бути засвідчені в
установленому порядку.
За період тимчасової непрацездатності
відрядженому працівникові на
загальних підставах виплачується
допомога з тимчасової
непрацездатності. Дні тимчасової
непрацездатності не включаються до
З матеріалів справи вбачається, що
постійним місцем проживання позивача є
При цьому, як вже зазначалося, згідно
листка непрацездатності від 22.09.2011 р.
серії АВМ № 188831, виданого Харківською
міською поліклінікою № 6, позивач
перебував на лікарняному з 03.09.2011 р. по
21.09.2011 р., що свідчить про фактичне його
перебування у зазначений період у
місті Харкові, тобто за постійним
Таким чином, з урахуванням положень п.9
розділу ІІ Інструкції № 59, виплата
добових за період з 03.09.2011 р. по 21.09.2011 р.,
а також відшкодування витрат на
проживання за 03.09.2011 р., взагалі
неможлива та суперечить діючому
Крім того, згідно листка
непрацездатності від 19.10.2011 р. серії АВІ
№ 739987, виданого Клінічною лікарнею № 9
(стаціонар, м. Київ), позивач перебував
на лікарняному з 10.10.2011 р. по 18.10.2011 р., що
свідчить про фактичне його перебування
у зазначений період у місті Києві.
Відповідно до положень п.1.1., пп.1.3.1. п.1.3.,
п.1.6., п.1.8.-1.11. Інструкції про порядок
видачі документів, що засвідчують
тимчасову непрацездатність громадян,
затвердженої наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 13.11.2001 р. №
455 (у редакції, що діяла на момент
виникнення правовідносин), тимчасова
непрацездатність працівників
засвідчується листком
Листок непрацездатності видається,
зокрема, громадянам України, іноземцям,
особам без громадянства, які
проживають в Україні і працюють на
умовах трудового договору (контракту)
на підприємствах, в установах і
організаціях незалежно від форм
власності та господарювання або у
фізичних осіб, у тому числі в іноземних
дипломатичних представництвах та
консульських установах.
Видача документів, що засвідчують
тимчасову непрацездатність,
здійснюється лікуючим лікарем
(фельдшером) при пред'явленні паспорта
чи іншого документа, який засвідчує
особу непрацездатного.
Листок непрацездатності (довідка)
видається і закривається в одному
лікувально-профілактичному закладі, а
при наявності показань може бути
продовжений в іншому.
Листок непрацездатності (довідка) в
амбулаторно-поліклінічних закладах
видається лікуючим лікарем
(фельдшером) переважно за місцем
проживання чи роботи. У разі вибору
громадянином лікуючого лікаря і
лікувально-профілактичного закладу не
за місцем проживання чи роботи,
документи, що засвідчують тимчасову
непрацездатність, видаються при
наявності заяви-клопотання
громадянина, погодженої з головним
лікувально-профілактичного закладу,
засвідченої його підписом та печаткою
лікувально-профілактичного закладу.
Особам, у яких тимчасова
непрацездатність настала поза
постійним місцем проживання і роботи
(під час відрядження,
санаторно-курортного лікування,
відпустки тощо), листок
непрацездатності (довідка) видається
за місцем їх тимчасового перебування з
дозволу головного лікаря
лікувально-профілактичного закладу на
число днів непрацездатності.
При стаціонарному лікуванні поза
постійним місцем проживання у тому
числі й з інших адміністративних
районів міста, листок непрацездатності
видається з дозволу головного лікаря,
засвідчується його підписом і печаткою
лікувально-профілактичного закладу на
число днів, необхідних для лікування.
Таким чином, відсутні законодавчі
обмеження щодо видачі листків
непрацездатності лише за місцем
проживання чи роботи, тим більше, для
осіб, які перебувають у відрядженні.
При цьому, позивачем не надано
обґрунтованих пояснень, яким чином і з
якою ціллю у період, визначений для
перебування його у відрядженні у
Розівському районі Запорізькій
області, а саме: з 22.08.2011 р. по 21.09.2011 р. та
з 23.09.2011 р. по 22.10.2011 р., позивач виїжджав
з зазначеного місця відрядження до м.
Харкова у період з 03.09.2011 р. по 21.09.2011 р.
та м. Києва у період з 10.10.2011 р. по 18.10.2011
р., де перебував на лікуванні за
зазначеними листками
непрацездатності. Доказів
повідомлення відповідача про вибуття з
місця відрядження та прибуття до
зазначених місць лікування позивачем
суду не подані.
Також, не зрозуміло, чому позивач у
період з 10.10.2011 р. по 18.10.2011 р. вибув на
лікування з місця відрядження саме до
міста Києва, а не до міста Харкова, яке є
його місцем постійного проживання. І,
взагалі, позивачем не надано суду
ґрунтовних пояснень щодо причин його
вибуття з місця відрядження до інших
міст, без використання права звернення
за листком непрацездатності за місцем
відрядження що, фактично, свідчить про
зловживання правом з боку позивача.
Доводи позивача про те, що Реєстр
бюджетних фінансових зобов'язань
розпорядників (одержувачів) бюджетних
коштів відповідача є єдиним письмовим
доказом на підтвердження надання або
ненадання первинних документів щодо
витрат, понесених у зв'язку із
відрядженням, сприймаються судом
критично, оскільки під час дослідження
витребуваних у відповідача зазначених
реєстрів, неможливо встановити факт
підтвердження надання позивачем
первинних документів щодо витрат,
понесених ним у зв'язку із
За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази та заслухавши пояснення
представників сторін, вважає заявлені
позовні вимоги необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.
Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, належним чином виконано
покладений на нього обов'язок щодо
доказування з урахуванням вимог
встановлених ч.2 ст.19 Конституції
України та ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити
Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
Р.О. Арсірій