Справа № 802/4855/13-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 січня 2014 р.
Справа № 802/4855/13-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Жданкіної Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання:
Ємельянова Родіона Ігоровича

позивача: ОСОБА_1

відповідача:
Порхун Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_3

до: Управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області

про: визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_3 з адміністративним позовом до
Управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області
про визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.11.2013
року позивачем через уповноваженого
представника подано до Управління
Державної міграційної служби заяву про
визнання його біженцем. Однак, листом
від 06.12.2013 року відповідачем відмовлено
у прийнятті заяви про визнання
біженцем, в зв'язку із тим, що зазначені
заявником обставини у заяві суперечать
даним, які надані ОСОБА_3 особисто під
час заповнення анкети та інших
документів відповідно до чинного
законодавства.

На думку позивача відмова Управління
Державної міграційної служби України у
Вінницькій області у прийнятті заяви
ОСОБА_3 про визнання біженцем є
протиправною, а тому представник
позивача просить суд визнати
неправомірними дії Управління
Державної міграційної служби України у
Вінницькій області щодо відмовити в
прийнятті заяви про визнання біженцем
та зобов'язати відповідача повторно
розглянути питання про надання ОСОБА_3
статусу біженця.

В судовому засіданні представник
позивач надав пояснення, що
відтворюють зміст позовної заяви.
Додатково пояснив суду, що ОСОБА_3 під
час проведення співбесіди з
працівниками державної міграційної
служби не розумів питань, що
задавались, тому не міг в повній мірі
відповідати без допомоги перекладача,
а лише погоджувався із запитаннями.

Відповідач не погодився з позовними
вимогами, надав до суду письмові
заперечення на адміністративний позов
(а.с.24-27), в яких зазначив, що у заяві про
визнання біженцем або особою яка
потребує додаткового захисту заявник
повинен довести достовірність своїх
тверджень і точність фактів, на яких
ґрунтується його заява, однак
посилання позивача в заяві суперечать
посиланням позивача під час
співбесіди, в зв'язку з чим відповідач
просить в задоволенні позову
відмовити.

Дослідивши подані сторонами документи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку, що у
задоволенні адміністративного позову
слід відмовити, з огляду на наступне.

За матеріалами міграційної справи,
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився в
Грузинській ССР, м. Сухумі, за
національністю - грузин, сповідує
християнство, особа без громадянства
(громадянин невизначеної держави
Республіка Південна Осетія). Прибув до
України у 2008 році, таємно,
автомобільним сполученням.

Як вбачається із матеріалів
міграційної справи, ОСОБА_3
неодноразово звертався до Управління
ДМС у Вінницькій області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Основними причинами звернення за
захистом зазначалося побоювання
зазнати переслідувань за ознаками
національності та віросповідання.

Разом із тим, як вбачається із висновка
від 25.01.2013 року ОС №12VIN120, відомості які
наводить позивач під час проведення
співбесіди є необгрутнтованими та
суперечливими. (а.с. 30)

Крім того, відносно позивача 17
листопада 2009 року слідчим СВ по місту
Александрову СУ СК при прокуратурі РФ
порушено кримінальну справу за
ознаками злочинів передбачених п. «д»
ч. 2 ст. 126 КК РФ (викрадення
неповнолітнього).

При цьому, позивач залишив територію РФ
та прибув до України, в результаті чого
в.о. начальника ОУР УВС по
Александровському району винесено
постанову від 19 травня 2010 року про
оголошення вказаного громадянина у
міжнародний розшук.

Разом із тим, позивач перебуваючи на
території України вчинив ряд
шахрайських дій, у зв'язку із чим,
відносно нього прокуратурою
Житомирської області порушено
кримінальну справу за ознаками
злочинів передбачених ч.1 та ч.2 ст. 190 КК
України.

Крім того, заступником Генерального
прокурора України 20 листопада 2013 року
винесено постанову про видачу ОСОБА_3
до Російської Федерації для
притягнення до кримінальної
відповідальності за вчинені злочини.
(а.с. 6-7). На момент розгляду
адміністративної справи позивач
знаходиться в місцях позбавлення волі.

Однак, позивач через представника
звернувся до Управління Державної
міграційної служби із заявою від 26.11.2013
р. та додатком від 29.11.2013 року про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Основною
причиною звернення за захистом
зазначав побоювання зазнати
переслідувань за ознаками
національності та віросповідання.

За наслідками розгляду заяви позивача,
Управлінням Державної міграційної
служби надано відповідь від 06.12.2013 року
про прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Позивач не погоджуючись із рішенням
Управлінням Державної міграційної
служби звернувся до суду з
адміністративним позовом через свого
представника та просить суд визнати
неправомірними дії Управління
Державної міграційної служби України у
Вінницькій області щодо відмовити в
прийнятті заяви про визнання біженцем
та зобов'язати відповідача повторно
розглянути питання про надання ОСОБА_3
статусу біженця.

Суд визначаючись щодо заявлених
позовних вимог виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч. 1 ст. 17 КАС 2 статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України), юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема: спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності.

Визнання протиправним рішення, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень можливе лише за позовом
особи, право або законний інтерес якої
порушені цим рішенням, діями чи
бездіяльністю. При цьому, захист прав,
свобод та інтересів осіб передбачає
наявність встановленого судом факту їх
порушення.

Правовий статус біженця та особи, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту в Україні, порядок надання,
втрати та позбавлення цього статусу,
встановлення державних гарантій
захисту біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту визначено Законом
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" (далі - Закон).

Частиною 4 статті 8 Закону України
передбачено, що рішення про оформлення
або відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймається на
підставі письмового висновку
працівника, який веде справу, і
оформлюється наказом керівника органу
міграційної служби.

Відповідно до пункту 6 статті 8 Закону
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктів 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього
Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону
особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та Закону, але
потребує захисту, оскільки така особа
змушена була прибути в Україну або
залишитися в Україні внаслідок загрози
її життю, безпеці чи свободі в країні
походження через побоювання
застосування щодо неї смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 16
березня 2012 року № 3 звернуто увагу
судів на те, що згідно з Конвенцією про
статус біженців 1951 року і Протоколом 1967
року поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: -
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; -
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; -
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; - неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Також звернуто увагу судів, що при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців" від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Частиною 7 статті 7 Закону передбачено,
що до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців особа,
яка клопоче про отримання статусу
біженця, повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Частиною 11 статті 9 Закону передбачено,
що після вивчення документів,
перевірки фактів, повідомлених особою,
яка подала заяву про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, орган міграційної служби
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В матеріалах справи наявний
мотивований висновок начальника
управління у справах біженців від 06
грудня 2013 року, яким відмовлено
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

З аналізу змісту вищезгаданого
висновку суд приходить до висновку, що
відповідачем вмотивовано відмовлено
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

До того ж інформація, надана позивачем
у додатку від 29.11.2013 року до звернення
від 26.11.2013 року суттєво суперечить
даним, які надавалися особою особисто
під час заповнення документів,
передбачених чинним законодавством.
Крім того, зазначені заявником
обставини у заяві є підтвердженням
того, що останній зловживає процедурою
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Частиною першою статті 9 КАС України
передбачено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

На підставі вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що УДМС у
Вінницькій області, приймаючи рішення
про відмову у наданні статусу біженця
особі без громадянства ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, як суб'єкт владних
повноважень діяв на підставі, в межа , у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України .

Відтак, заявлений адміністративний
позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог-
відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Жданкіна Наталія Володимирівна