Справа № 127/30749/13-а
Суддя: Борисюк І. Е.
Дата ухвалення: 2013-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№2-а/127/1024/13
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.12.2013 року
м.
Вінниця

Вінницький міський суд
Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І. Е.

за участю: секретаря Пєскова Є. Д. ,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Вінниці
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1, що діє в інтересах на підставі
довіреності ОСОБА_2, до відділу
примусового виконання рішень
управління ДВС Головного управління
юстиції у Вінницькій області про
визнання дій старшого державного
виконавця як бездіяльність та
скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду
Вінницької області звернувся ОСОБА_1,
що діє в інтересах на підставі
довіреності ОСОБА_2, з адміністративним
позовом до відділу примусового
виконання рішень управління ДВС
Головного управління юстиції у
Вінницькій області про визнання дій
старшого державного виконавця як
бездіяльність, скасування постанови та
стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 20.11.2013 року
старший державний виконавець відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області ОСОБА_3 винесла
постанову про закінчення виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчого листа № 2-а-991/10, виданого
27.12.2012 року Вінницьким міським судом
Вінницької області. Про дану постанову
позивач не знав, оскільки державний
виконавець по пошті її не направляла і
дізнався лише 16.12.2013 року, після
відвідання його представником ДВС.
Позивач вважає дану постанову
незаконною та такою, що підлягає
скасуванню. При виконанні даного
виконавчого провадження державним
виконавцем не вжито всіх заходів,
передбачених Законом України «Про
виконавче провадження». Боржником не
повністю здійснено розрахунок. Закон
чітко визначає необхідність вчинення
державним виконавцем певних дій, які
повинні бути здійснені до винесення
постанови про закінчення виконавчого
провадження. Своєю бездіяльністю
позивачеві нанесена й моральна шкода.

Вище викладене й стало підставою для
звернення до суду позивача із вимогами
про визнання дій старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління ДВС
Головного управління юстиції у
Вінницькій області ОСОБА_3 по
невиконанню виконавчого провадження
ВП № 35849254 від 20.11.2013 року в повному та
фактичному обсязі, як бездіяльність;
скасування постанови державного
виконавця Комлєвої О. М. про закінчення
виконавчого провадження ВП № 35849254 від
20.11.2013 року як незаконної та винесеної
передчасно; стягнення моральної шкоди
з відповідача на користь позивача в
розмірі 20 000, 00 гривень.

Ухвалою суду від 27.12.2013 року позовні
вимоги в частині стягнення моральної
шкоди з відповідача на користь
позивача залишені без розгляду.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив позов задовольнити,
аргументуючи його мотивами,
викладеними в позовній заяві.

Представник відповідача в судове
засідання не з’явився, хоча про час та
місце розгляду справи повідомлявся
завчасно та належним чином.
Представником відповідача суду надано
клопотання про відкладення розгляду
справи в зв’язку з неотриманням копії
позовної заяви.

В порушення положень ч. 4 ст. 181 КАС
України відповідач б поважних причин
епротягом одного дня з дня одержання
повідомлення з суду про відкриття
провадження у даній справі, тобто з
20.12.2013 року, не виконав свого
зобов'язання отримати в суді копію
позовної заяви та доданих до неї
документів.

Згідно ч. 2 ст. 49 КАС України особи, які
беруть участь у справі, зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами і неухильно
виконувати процесуальні обов'язки.

Враховуючи думку представника
позивача, положення ч. 5 ст. 181 КАС
України, а також те, що відповідач був
завчасно та належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи, суд ухвалив провести розгляд
справи у відсутність представника
відповідача.

По справі встановлені наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

20.11.2013 року старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області ОСОБА_3 винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа № 2-а-991/10, виданого 27.12.2012 року
Вінницьким міським судом Вінницької
області про зобов’язання Головного
управління Пенсійного фонду України у
Вінницькі області провести
перерахунок основної пенсії ОСОБА_2 з
розміру восьми мінімальних пенсій за
віком відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
з 01.01.2009 року в розмірі 4 352 грн.
щомісячно, а з 01.02.2010 року в розмірі 4 584
грн. щомісячно та відповідно до ст. 50
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» здійснити перерахунок
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров’ю з 01.02.2009 року в
розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком,
що складає 408 грн. щомісячно, а з 01.01.2010
року в розмірі 429, 75 грн. щомісячно.

Судом встановлено, що лише 16.12.2013 року
позивач отримав постанову про
закінчення виконавчого провадження
від 20.11.2013 року, що підтверджується
відміткою про отримання на
супровідному листі.

Згідно ч. 1 ст. 181 КАС України
учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням,
дією або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а
також якщо законом не встановлено
інший порядок судового оскарження
рішень, дій чи бездіяльності таких
осіб.

04.01.2013 року Головне
управління Пенсійного фонду України у
Вінницькій області повідомило ДВС про
«добровільне повне фактичне виконання
постанови Ленінського районного суду
м. Вінниці у справі № 2-а-991/10», а також
зазначило, що фінансування вказаних
програм провадиться через органи
Державного казначейства у
встановленому Кабінетом Міністрів
України порядку в межах наявних
фінансових ресурсів, затверджених
Законом України «Про державний бюджет
України» на відповідний рік. Виплати
будуть проведені після надання
фінансування головному управлінню.

Згідно ч. 2 ст. 257 КАС України судове
рішення, яке набрало законної сили або
яке належить виконати негайно, є
підставою для його виконання.

Відповідно до ст.ст. 1, 5 Закону України
«Про виконавче провадження» виконавче
провадження – це сукупність дій
органів і посадових осіб, зазначених у
цьому Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів.

Згідно ч. 1 ст. 49 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження підлягає закінченню у
разі:

1) визнання судом відмови стягувача від
примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між
стягувачем і боржником у процесі
виконання;

3) смерті або оголошення померлим
стягувача чи боржника, визнання
безвісно відсутнім боржника або
стягувача, ліквідації юридичної особи -
сторони виконавчого провадження, якщо
виконання їх обов'язків чи вимог у
виконавчому провадженні не допускає
правонаступництва;

4) скасування рішення суду або іншого
органу (посадової особи), на підставі
якого виданий виконавчий документ,
або визнання судом виконавчого
документа таким, що не підлягає
виконанню;

5) письмової відмови стягувача від
одержання предметів, вилучених у
боржника під час виконання рішення
про передачу їх стягувачу, або
знищення речі, що має бути передана
стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого
законом для відповідного виду
стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному
обсязі рішення згідно з виконавчим
документом;

9) повернення виконавчого документа без
виконання на вимогу суду або іншого
органу (посадової особи), який видав
виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа
за належністю до іншого відділу
державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до
суду чи іншого органу (посадової особи),
який його видав, у випадку,
передбаченому частиною третьою статті
75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під
час виконання рішення Європейського
суду з прав людини;

13) непред'явлення виконавчого
документа за відновленим виконавчим
провадженням у строки, визначені
статтею 51 цього Закону;

14) списання згідно із Законом України
«Про деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію» заборгованості, встановленої
рішенням суду, яке підлягало
виконанню на підставі виконавчого
документа.

Підставою для винесення постанови про
закінчення виконавчого провадження
від 20.11.2013 року державним виконавцем
зазначено, що «В зв’язку зі вступом
23.07.2011 року в законну силу Постанови
Кабінету Міністрів України № 745 «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», якою встановлені
нові розміри зазначених виплат та
прийняттям Закону України 14.06.2011 року
«Про внесення змін до Закону України
«Про державний бюджет України на 2011
рік» в прикінцевих положеннях якого
доповнено п. 4, який передбачає, що норми
і положення ст.ст. 39, 50, 51, 52, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
та ст.ст. 5, 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік
відповідні виплати призупинено. Також,
п. 3 в прикінцевих положеннях Закону
України «Про державний бюджет України
на 2012 рік» та Закону України «Про
державний бюджет України на 2013 рік»
передбачає, що норми і положення ст.ст.
20-23, 30, 31, 37, 39, 48, 50-52 та 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», ст.ст. 5, 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» застосовуються в порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявних
фінансових ресурсів державного
бюджету України та бюджету Пенсійного
фонду України на 2012 та 2013 роки.» При
винесенні постанови про закінчення
виконавчого провадження, державний
виконавець керувалась п. 11 ч. 1 ст. 49 та
ст. 50 Закону України «Про виконавче
провадження».

В порушення вимог суду відповідачем не
було надано в судове засідання для
огляду і дослідження матеріали
виконавчого провадження ВП № 35849254.
Неявка в судове засідання державного
виконавця унеможливила провести
дослідження матеріалів виконавчого
провадження і можливе спростування
пояснень, як письмових так і усних,
представника позивача.

Явка сторони в судове засідання є
суб’єктивним процесуальним правом, і
як кожне суб’єктивне право – це
гарантовані законом вид і міра
можливої або дозволеної поведінки
особи і реалізація суб’єктивного
права залежить від розсуду, бажання і
волі уповноваженої особи.

Не з’явившись в судове засідання,
відповідач добровільно обмежив себе у
використанні передбаченими
процесуальними правами на надання суду
доказів в обґрунтування своїх можливих
заперечень проти позову, добровільно
виключив свою особисту участь в
дослідження доказів у судовому
засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 75 Закону України «Про
виконавче провадження» після
відкриття виконавчого провадження за
виконавчим документом, що зобов'язує
боржника вчинити певні дії або
утриматися від їх вчинення, державний
виконавець перевіряє виконання
рішення не пізніше ніж на наступний
день після закінчення строку,
встановленого частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

Водночас, ч. 3 ст. 75 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
у разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника
штраф відповідно до статті 89 цього
Закону та вносить подання
(повідомлення) правоохоронним органам
для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до
суду чи іншого органу (посадової особи),
що його видав.

Частиною 3 ст. 27 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено, що у
разі отримання документального
підтвердження про повне виконання
рішення боржником до початку його
примусового виконання державний
виконавець закінчує виконавче
провадження в порядку, встановленому
цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Разом з тим, як встановлено судом в
ході з’ясування обставин по справі,
державним виконавцем після отримання
листа Головного управління Пенсійного
фонду України у Вінницькій області №
24/06-36/09 від 04.01.2013 року не вживались
будь-які подальші заходи щодо
виконання виконавчого листа № 2-а-991/10,
виданого 27.12.2012 року Вінницьким міським
судом Вінницької області.

Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 263 КАС
України та ст. 36 Закону України «Про
виконавче провадження» за наявності
обставин, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим,
державний виконавець за власною
ініціативою чи за заявою сторін, має
право звернутися до суду, який видав
виконавчий документ, із заявою про
відстрочку або розстрочку виконання, а
також про встановлення або зміну
способу і порядку виконання.

Можливість державного виконавця при
здійсненні виконавчого провадження
звернутися до органу, який видав
виконавчий документ, за роз’ясненням
рішення, із заявою про видачу дубліката
виконавчого документа, порушувати
клопотання про встановлення чи зміну
порядку і способу виконання рішення,
відстрочку та розстрочку виконання
рішення суду також передбачена ч. 3 ст. 11
Закону України «Про виконавче
провадження».

У разі звернення державного виконавця
до суду, який видав виконавчий
документ, із заявою про роз'яснення
рішення, що підлягає виконанню, про
відстрочку або розстрочку виконання, а
також про встановлення чи зміну
способу і порядку виконання виконавче
провадження може бути зупинено (п. 1 ч. 1
ст. 38 Закону України «Про виконавче
провадження»).

З постанови про закінчення виконавчого
провадження від 20.11.2013 року вбачається,
що ухвалою суду від 18.10.2013 року в
задоволенні подання про встановлення
способу та порядку виконання рішення
було відмовлено. Однак, не зазначено, з
яких саме підстав, що також має суттєве
значення.

З урахуванням наведеного суд вважає, що
державний виконавець не здійснив усіх
необхідних заходів щодо примусового
виконання рішення суду та передчасно і
без достатніх підстав закінчив
виконавче провадження та повернув
виконавчий документ до суду, який його
видав. Цими діями порушено право
стягувача, оскільки з огляду на
положення ст. 50 Закону України «Про
виконавче провадження» завершене
відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 49 цього Закону,
з підстав, визначених ч. 3 ст. 75 цього
Закону виконавче провадження не може
бути розпочате знову.

З огляду на вищенаведене, закінчення
виконавчого провадження є фактично
відмовою у виконанні судового рішення.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 124
Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов’язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно роз'яснень п. 20 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України «Про практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» державний виконавець
зобов'язаний здійснювати необхідні
заходи щодо своєчасного і повного
виконання рішення, зазначеного у
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб і порядок, визначені
виконавчим документом.

Також, суд виходить із визначеного ч. 1
та ч. 2 ст. 8 КАС України принципу
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.
Застосування судами при розгляді справ
Конвенції прав людини та
основоположних свобод та практики
Європейського Суду як джерела права
передбачене ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини».

Виконання судових рішень – це заключна
стадія цивільного процесу, а саме
заключний етап у процесі реалізації
захисту цивільних прав, у цьому разі
порушених прав ОСОБА_2, а згідно з
прецедентною практикою Європейського
суду з прав людини для визначення
розумного строку розгляду справи
включається період з надходження до
суду позовної заяви й закінчується
виконанням рішення суду. Отже,
завданням ДВС є своєчасне, повне і
неупереджене примусове виконання
рішень, передбачених законом, тому
перевірка вчинених таких дій державним
виконавцем є фактично перевіркою
дотримання положення ст. 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду й
належного виконання рішення суду.

У справі «Жовнер проти України»
Європейський суд з прав людини
Рішенням від 29.06.2004 року визнав, що
державний орган не може посилатися на
відсутність коштів, щоб не виплачувати
борг, підтверджений судовим рішенням.

Реалізація особою права, що пов'язане з
отриманням бюджетних коштів, яке
базується на спеціальних та чинних на
час виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актів
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань, тобто посилання
органами державної влади на
відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань (справа
«Кечко проти України» від 08.11.2005 року).

Також, Європейський суд з прав людини у
Рішенні від 13.07.2006 року у справі
«Васильєв проти України» зазначив, що
виконання рішення щодо боржника
залишається обов’язком держави.

З огляду на вищенаведене, держава
повинна виконувати взяті на себе
зобов'язання та не може посилатися на
власне порушення зобов'язань для
запобігання відповідальності
(постанова ЖААС від 29.05.2012 року у справі
№ 0670/11533/11).

Відтак, відсутність бюджетних коштів
не може бути підставою для невиконання
судового рішення, яке набрало законної
сили, і повернення виконавчого листа
стягувачу.

Враховуючи вище викладене, суд
приходить до висновку, що право
позивача є порушеним, а відтак його
відновлення можливе шляхом визнання
незаконною постанови про закінчення
виконавчого провадження ВП № 35849254 від
20.11.2013 року, винесену старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень УДВС Головного
управління юстиції у Вінницькій
області ОСОБА_3 та її скасування.

Згідно зі ст. 124 Конституції України
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі,
а згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов’язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно ст.
86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об‘єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд
вирішує справи на підставі Конституції
та законів України, статтею 68
Конституції України, як
нормативно-правовим актом, який має
вищу юридичну силу, визначено що кожен
зобов’язаний неухильно додержуватись
Конституції України та законів.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Згідно ч. 2 ст. 162 КАС України, суд може
прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 9
КАС України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, суд прийшов до
висновку, що посадова особа відділу
примусового виконання рішень УДВС
Головного управління юстиції у
Вінницькій області ОСОБА_3 в даному
випадку не діяла у відповідності до
Конституції та законів України.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв’язок
доказів у їх сукупності, суд з метою
захисту прав та інтересів позивача
прийшов до переконання в тому, що позов
підлягає задоволенню, враховуючи вище
викладене.

Оскільки позивачем не чітко викладені
вимоги позову, які не у повній мірі
захищають порушене право позивача, суд,
на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України вважає
за необхідне вийти за межі позовних
вимог і керуючись ч. 2 ст. 162 КАС України,
приймає іншу постанову, якою визнає дії
та бездіяльність старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління ДВС
Головного управління юстиції у
Вінницькій області ОСОБА_3 з виконання
виконавчого листа № 2-а-991/10, виданого
Вінницьким міським судом Вінницької
області 27.12.2012 року, неправомірними та
визнає незаконною і скасовує постанову
про закінчення виконавчого
провадження ВП № 35849254 від 20.11.2013 року,
винесену старшим державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
управління ДВС Головного управління
юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст.
51 Закону України «Про виконавче
провадження» дана постанова суду є
підставою для відновлення виконавчого
провадження.

На підставі викладеного, керуючись ч. 2
ст. 19, ст.ст. 68, 124 Конституції України,
Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод, ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини», Законом України
«Про виконавче провадження», ст.ст. 4,
6-12, 49, 69-71, 76, 86, 94, 158-163, 181, 186, ч. 2 ст. 257, ч. 1
ст. 263 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати дії та бездіяльність старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління ДВС Головного управління
юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3 з
виконання виконавчого листа № 2-а-991/10,
виданого Вінницьким міським судом
Вінницької області 27.12.2012 року,
неправомірними.

Визнати незаконною та скасувати
постанову про закінчення виконавчого
провадження ВП № 35849254 від 20.11.2013 року,
винесену старшим державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
управління ДВС Головного управління
юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 КАС
України, а також прийняття постанови
у письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Постанова у повному обсязі складена
30.12.2013 року.

Суддя: