Справа № 2а-2043/07
Суддя: Дерус А.В.
Дата ухвалення: 2007-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-2043/07
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2007 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого-судді Деруса
А.В.

при секретарі Брус
Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністратив­ним позовом: ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Виконавчого
комітету Одеської міської ради, треті особи: Одеський національний університет
ім. І.І. Мечнікова, ТОВ «Стікон» про визнання недійсними рішення Одеської місь­кої
ради та державного акту на правом постійного користування землею,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом про визнання неза­конними рішень Одеської міської ради
та Виконавчого комітету Одеської міської ради, визнання недійсним державного
акту на право постійного користування землею, виданого Одеському національному
університету ім. І.І. Мечнікова, а та­кож з вимогою про відшкодування моральної
шкоди у розмірі 500000,00 гривен.

Позовні вимоги обґрунтовані
тим, що рішення суб'єктів владних повнова­жень порушують права позивача, як
власника житлового будинку, а також пору­шують права володіння, користування та
розпорядження земельною ділянкою, на якій розташований цей будинок. Також
позивач вважає, що видача Одеському національному університету ім. І.І.
Мечнікова державного акту на право постійно­го користування землею, у тому
числі на ділянку, на якій розташовано його жит­ловий будинок, порушує його
права та охоронювані законом інтереси.

Підтримуючи вимоги позивача
у судовому засіданні його представник по­яснив, що Одеська міська рада
17.04.2001 року рішенням № 2385-ХХШ затвер­дила технічну документацію з
інвентаризації земельної ділянки та прийняла рі­шення про оформлення ОНУ ім.
І.І. Мечникова
документів, що посвідчують право користування земельною
ділянкою площею 17,1248 га для експлуатації та обслу­говування будівель та
споруд студентського містечка. Пунктом 3.4. вказаного рі­шення Одеська міська
рада зобов'язала ОНУ ім. І.І. Мечникова до 01.01.2004 року здійснити від селения громадян, які мешкають на території студентського містеч­ка.

На підставі вказаного
рішення ОНУ ім. І.І. Мечникова було видано
Держав­ний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_1. Позивач
стверджує, що вказаний акт не має числа, місяця та року його складання та ви­дачі,
а також запису про його реєстрацію, що свідчить про відсутність такої ре­єстрації.
На думку позивача вказаний державний акт на право постійного корис­тування
землею виданий з порушенням вимог Постанови Верховної Ради України № 22-01-ХП
від 13.03.1992 року та Інструкції Державного комітету України по земельним
ресурсам від 04.05.1999 року, якою затверджено порядок складання, видачі та
реєстрації державних актів.

Внаслідок цього, 26.05.2005
року Виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення №217 про
видачу дозволу ОНУ ім. І.І. Мечникова на про­ектування та будівництво учбового корпусу та групи багатоповерхових
житлових будинків з вбудованими офісами і вбудовано-прибудованим
підземно-наземним паркінгом за адресою м. Одеса, вул. Французький бульвар,
22-30.

Позивач вважає, що вказані
вище рішення суперечать положенням статті 41 Конституції України, що гарантує
кожному право володіння та розпорядження своєю власністю, положенням Земельного
кодексу України, статтям 316, 319, 321 Цивільного кодексу України.

Позивач стверджує, що на
підставі оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 217
від 26.05.2005 року, ОНУ ім. І.І. Мечникова розпочав будування багатоповерхових
будівель в безпосередньої близькості від домоволодіння позивача. Позивач
стверджує, що це будування завдає шкоду здо­ров'ю його сім'ї та створює погрозу
руйнування його житлового будинку. Позивач вважає, що своїми діями Виконавчий
комітет Одеської міської ради завдав йому моральну шкоду в розмірі 500000,00
гривен.

На підставі викладеного представник
позивача просить визнати незакон­ними рішення Одеської міської ради № 2385-ХХШ
від 17.04.2001 року та рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 217
від 26.05.2005 року, визнати недійсним Державний акт на право постійного
користування землею серії НОМЕР_1, виданий ОНУ ім. І.І. Мечникова, а також стягнути з рішення Виконавчого комітету Одеської
міської ради моральну шкоду в розмірі 500000,00 гривен.

Представник відповідачів
Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради,
заперечуючи проти позову, пояснив в судовому засіданні наступне.

Стаття 13 Конституції
України встановлює, що земля та інші природні ре­сурси, які знаходяться в межах
території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені
Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи
місцевого самоврядування в межах, визначе­них цією Конституцією.

Згідно статті 140
Конституції місцеве самоврядування є правом територіа­льної громади - жителів
міста - самостійно вирішувати питання місцевого зна­чення в межах Конституції і
законів України. Місцеве самоврядування здійсню­ється територіальною громадою в
порядку, встановленому законом, як безпосере­дньо, так і через органи місцевого
самоврядування: міські ради та їх виконавчі органи.

При прийнятті оскаржуваних
рішень відповідачі Одеська міська рада та Виконавчий комітет Одеської міської
ради діяли у межах своїх повноважень у відповідності до вимог статей 26, 30,
31-33 Закону України «Про місцеве само­врядування в Україні» та виконували
функції по організації благоустрою населе­них пунктів, затвердженню
містобудівної документації, забезпеченню розвитку всіх видів освіти, розвитку і
вдосконалення мережі освітніх і закладів усіх форм власності.

При ухваленні оскаржуваних
рішень відповідачі виходили з того, що земе­льна ділянка загальною площею
17,1248 га за адресою м. Одеса, Французький бу­львар, 22-30 перебуває у
постійному користуванні ОНУ ім. І.І. Мечникова та фак­тично зайнята будівлями та спорудами студентського містечка.

Оформлення державного акту
на постійне користування землею ОНУ ім. І.І.

Мечникова ніяким чином не порушує прав громадян, у тому числі
позивача, так як у нього відсутні права користування займаною земельною
ділянкою.

Надання дозволу на
проектування та будівництво учбового корпусу та гру­пи багатоповерхових
житлових будинків з вбудованими офісами і вбудовано-прибудованим
підземно-наземним паркінгом за адресою м. Одеса, вул. Французь­кий бульвар,
22-30 здійснено у відповідності до містобудівного обґрунтування та цільового
призначення земель.

Третя особа на стороні
відповідача - ОНУ ім. І.І. Мечникова проти позову заперечує та просить у задоволенні позову відмовити,
посилаючись на необґрун­тованість позовних вимог, а також; відповідність
рішень, прийнятих відповідача­ми, та державного акту на право постійного
користування землею, Конституції України та діючому законодавству.

Третя особа на стороні
відповідача - ТОВ «Стікон» проти позову також за­перечує та просить у
задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою позицію відповідністю рішень
та державного акту вимогам Конституції України та діючого законодавства.

Заслухавши доводи
представників сторін, дослідивши докази, надані сто­ронами, суд дійшов до
висновку, що адміністративний позов не підлягає задово­ленню з наступних
підстав.

Відповідно до положень
частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів
владних повноважень адміністративні суди переві­ряють, чи прийняті вони: на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що пе­редбачені Конституцією та
законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження
надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення; безсторонньо (неупередже-но); добросовісно; розсудливо; з дотриманням
принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення; з ураху­ванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Досліджуючи надані докази
суд встановив, що земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння позивача,
була виділена Одеським окружним відділом комунального господарства громадянину
ОСОБА_2 для забудови на підставі договору про право забудування від 19.10.1927
року терміном на 30 років.

Рішенням виконавчого
комітету Одеської міської ради депутатів трудящих №757 від 15.09.1960 року вказану
земельну ділянку (по Пролетарському бульвару 22-30) було відведено Одеському
державному університету ім. І.І. Мечникова та прийнято рішення про знос будівель, належних приватним власникам та розта­шованих
на цій ділянці.

В подальшому право
власності на вказане домоволодіння перейшло до гро­мадянина ОСОБА_3., а потім
на підставі договору купівлі-продажу від 03.12.1973 року позивач ОСОБА_1.
придбав 1/5 цього домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, що складається з будинку
літер «Б» житловою пло­щею 21,31 кв.м., літньої кухні «Г» та сараю «Д».

Право власності на вказане
домоволодіння було зареєстровано за позивачем КП «ОМБТІ та РОН». Право
власності на земельну ділянку позивачу не передавало­ся, як і право
користування цією ділянкою. Доказів справляння плати за користу­вання земельної
ділянкою позивач не представив.

Таким чином, на момент
придбання 03.12.1973 року позивачем домоволо­діння за адресою АДРЕСА_1,
земельну ділянку, на якій воно розташовано, вже було вилучено у користувачів та
передано Одеському держав­ному університету ім. І.І. Мечникова, а також; було прийнято рішення про знесен­ня цих споруд.

Згідно статті 143
Конституції України територіальні громади міста безпосе­редньо або через
утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в
комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та
культурного розвитку і контролюють їх виконання; вирішують інші питання
місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Відповідно до статті 144
Конституції рішення органів місцевого самовряду­вання, прийняті в межах
повноважень, визначених законом є обов'язковими до виконання на відповідній
території.

Статтею 10 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні» вста­новлено, що міські ради є органами
місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх інтересах фун­кції і повноваження місцевого
самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Право органу місцевого
самоврядування затверджувати технічну документа­цію з інвентаризації земельної
ділянки та приймати рішення про оформлення до­кументів, що посвідчують право
користування земельною ділянкою, закріплено пунктом 34 статті 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до статті 3
Земельного кодексу України (від 18.12.1990 року, що діяв на момент прийняття
оскаржуваного рішення), Ради народних депутатів ма­ли право розпоряджатися
землею та в межах своєї компетенції передавати землі у власність або у
користування чи вилучати їх.

Статтею 7 цього ж Кодексу
було визначено, що у постійне користування зем­ля надається Радами народних
депутатів із земель, що перебувають у державній власності промисловим,
транспортним та іншим несільськогосподарським підпри­ємствам, установам і
організаціям.

Компетенція міських рад
народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин була встановлена
статтею 10 цього Кодексу, згідно якої до відання місь­ких Рад народних
депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх тери­торії належала
передача земельних ділянок у власність, надання їх у користуван­ня та
реєстрація права користування землею.

Твердження позивача про те,
що вказане рішення суперечить положенням Конституції України та діючому
законодавству спростовується наявними в мате­ріалах справи доказами.

Також; спростовується
матеріалами справи твердження позивача про те, що рішення № 2385-ХХІІІ від
17.04.2001 року порушує його права.

Позивач стверджує, що
прийняттям рішення порушені його права власника домоволодіння, гарантовані
статтею 41 Конституції України.

Дійсно, вказаною статтею
Конституції передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є непоруш­ним.

Проте, положення вказаної
статті передбачають можливість примусового відчуження об'єктів права приватної
власності у виняткових випадках з мотивів суспільної необхідності, на підставі
і в порядку, встановлених законом, та за умо­ви попереднього і повного
відшкодування їх вартості.

Вказані положення
Конституції враховано відповідачем Одеською міською радою при прийнятті
оскаржуваного рішення, враховуючи наявність рішення № 757 від 15.09.1960 року
про знос будівель, та зобов'язано ОНУ ім. І.І. Мечникова виконати відселення позивача з території студентського
містечка з наданням ін­шого благоустроєного жилого приміщення, відповідно до
норм житлового законо­давства.

Також; вказана стаття
визначає принципи використання власності та зо­бов'язує власника не завдавати
шкоди правам, свободам та гідності громадян, а також; інтересам суспільства.

Таким чином, на думку суду,
прийняття Одеською міською радою рішення про знесення належних позивачу споруд
у зв'язку з передачею вказаної ділянки у користування Одеського національного
університету, тобто державного освітнього закладу, для експлуатації та
обслуговування будівель та споруд студентського міс­течка є достатнім
обґрунтуванням наявності суспільної необхідності таких дій відповідача.

З урахуванням викладеного,
суд доходить до висновку, що приймаючи рі­шення № 2385-ХХІІІ від 17.04.2001
року Одеська міська рада діяла обґрунтова­но, у межах повноважень та у спосіб,
що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження нада­но.

Що стосується прийняття
26.05.2005 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради рішення № 217, то
статтею 11 Закону України «Про місцеве само­врядування в Україні», виконавчими
органами міських рад визнано їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші
створювані радами виконавчі органи.

Статтею 31 цього ж закону
до повноважень виконавчих органів міських рад віднесено визначення у
встановленому законодавством порядку відповідно до рі­шень ради території,
вибір, вилучення (викуп) і надання землі для містобудівних потреб, визначених
містобудівною документацією; координація на відповідній те­риторії діяльності
суб'єктів містобудування щодо комплексної забудови населених пунктів; надання
відповідно до законодавства дозволу на спорудження об'єктів містобудування
незалежно від форм власності.

Крім того, статтею 32 цього
ж закону до повноважень виконавчих органів міських рад віднесено також
забезпечення відповідно до закону розвитку всіх ви­дів освіти, розвитку і
вдосконалення мережі освітніх закладів усіх форм власності.

У свою чергу, статтею 10
Закону України «Про планування і забудову територій» визначено, що планування
територій на місцевому рівні забезпечується відповідними місцевими радами та їх
виконавчими органами відповідно до їх повноважень, визначених законом, і
полягає у розробленні та затвердженні генеральних планів населених пунктів,
схем планування територій на місцевому рівні та іншої містобудівної
документації, регулюванні використання їх територій, ухваленні та реалізації
відповідних рішень про дотримання містобудівної документації.

Тобто, з урахуванням
викладеного вище, твердження позивача про порушення виконавчим комітетом
Одеської міської ради положень Конституції України та діючого законодавства не
підтверджуються матеріалами справи та на­лежним чином не доведені позивачем.

Таким чином, суд доходить
до висновку, що приймаючи 26.05.2005 року рішення № 217 про видачу дозволу ОНУ
ім. І.І. Мечникова
на проектування та бу­дівництво учбового корпусу та групи
багатоповерхових житлових будинків з вбу­дованими офісами і
вбудовано-прибудованим підземно-наземним паркінгом за адресою м. Одеса, вул.
Французький бульвар, 22-30 виконавчий комітет Одеської міської ради діяв у
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
використовуючи повноваження з метою, з якою це повно­важення надано;
обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо; з дотри­манням принципу
рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримі­нації; пропорційно,
зокрема з дотриманням необхідного балансу між; будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на дося­гнення яких
спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у про­цесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Що стосується
невідповідності Державного акту на право постійного корис­тування землею серії
НОМЕР_1, виданого ОНУ ім. І.І. Мечникова нормам ді­ючого законодавства та підзаконним нормативним актам, то порядок
видачі та реєстрації державних актів встановлено «Інструкцією про порядок
складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної
власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на
землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового
користування землею в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі»,
затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах № 43 від
04.05.99 року.

Представником відповідача -
виконавчого комітету Одеської міської ради у судовому засіданні надано належним
чином засвідчену копію Державного акту на право постійного користування землею
серії НОМЕР_1, виданого 17 квітня 2001 року, зареєстрованого у Книзі записів
реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право
постійного користування землею за но­мером НОМЕР_2.

Проаналізувавши зміст цього
державного акту суд доходить до висновку, що він містить всі необхідні
реквізити, передбачені діючим законодавством та за­реєстрований у встановленому
порядку.

Таким чином, твердження
позивача про відсутність реєстрації спростову­ється доказами, наданими
представником відповідача.

Стосовно до вимоги позивача
про відшкодування моральної шкоди суд зве­ртає увагу, що під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового харак­теру внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю ін­ших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю
та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у
зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Таким чином, позивач був
зобов'язаний довести наявність шкоди, протиправність діянння відповідача,
наявність причинного зв'язку між; шкодою і протиправним діянням відповідача та
вини останнього в заподіянні шкоди.

Однак позивач жодних
доказів, які підтверджують факти заподіяння йому моральних чи фізичних
страждань, тобто погіршення стану здоров'я членов сім'і або втрат немайнового характеру не представив. Протиправність дій чи
бездіяльності відповідача позивач не довів, та підстав з яких позивач виходив
при оцінці та розрахунку розміру моральної шкоди не представив.

В звязку з вищенаведеним на
думку суду не має підстав для задоволення вимог позивача стосовно відшкодування
моральной
шкоди.

На підставі викладеного й
керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 7, 9, 17, 19, 99, 104, 171, 256 КАС України, ст. ст.
22, 23 ЗУ
України, п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні»,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1 до Оде­ської міської ради, Виконавчого
комітету Одеської міської ради, треті особи: Оде­ський національний університет
ім. І.І. Мечнікова, ТОВ «Стікон» про визнання не­дійсними рішення Одеської
міської ради та державного акту на правом постійно­го користування землею -
відмовити.

Постанова може бути
оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через
Приморський районний суд міста Одеси шляхом пода­чі в 10-денний строк з дня
проголошення постанови заяви про апеляційне оскар­ження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної
інстанції.