Справа № 2а-8869/08
Суддя: Самойлова В.В.
Дата ухвалення: 2008-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

12 грудня 2008 року
Харківський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді-Самойлової
В.В.

при
секретарі- Демченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в
Комінтернівському районі м.Харкова про зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и
в:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому
просить зобов'язати того зробити йому нарахування щомісячної державної
соціальної допомоги за 2006-2007роки, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» та здійснити виплату цих коштів в сумі 2733,30 грн.,
посилаючись на те, що він належить до
соціальної категорії «Дитина війни» та
відповідно до вищевказаного закону з 01 січня 2006 року по 31 грудня
2007 року має право на отримання соціальної допомоги в розмірі 30% від
мінімального розміру пенсії за віком, але відповідач всупереч Рішення
Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09 липня 2007 року, яким були визнані неконституційними окремі положення Закону
України «Про державний бюджет України на 2007 рік», в тому числі й щодо
зупинення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», не здійснив
нарахування та виплату відповідного підвищення до пенсії. Водночас, просить
поновити йому строк звернення до адміністративного суду.

Позивач в судове засідання не прибув, надавши заяву
про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача, належним
чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду в судове засідання
не прибув, надавши заяву про
розгляд справи за його відсутності та
заперечення на адміністративний позов, в яких просить відмовити в задоволенні
позовних вимог з урахуванням минування річного строку позовної давності для
звернення з адміністративним позовом та за відсутності правових підстав.

Відповідно до ст.128 КАСУ, суд вважає
можливим вирішення справи за відсутності сторін на підставі наявних у ній
доказів.

Дослідивши докази, суд вважає, що
позов підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Встановлено, що позивач має статус
дитини війни, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1

Враховуючи зазначений статус,
відповідно до ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни” він має право на отримання державної
соціальної підтримки, а саме: на підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної
пенсії за віком.

Відповідно до ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни», дітям війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», фінансове забезпечення державних соціальних
гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного
бюджету України.

Законом України „Про Державний
бюджет на 2006 рік” від 20.12.2005 року дію ст.6 зазначеного Закону на 2006 рік зупинено.

Законом України „Про внесення змін
до Закону України „Про Державний бюджет на 2006 рік” від 19.01.2006 року, який
набрав чинності 15.03.2006 року, до
статті 110 Закону України „Про Державний бюджет на 2006 рік” було внесено зміни,
якими встановлено, що пільги дітям війни, передбачені ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни” у 2006 році запроваджуються поетапно, за
результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з
питань бюджету.

Проте, у 2006 році пільги, встановлені ст.6
Закону України „Про соціальний захист дітей війни” запроваджені не були.

Закони України „Про Державний бюджет
на 2006 рік” від 20.12.2005 року та „Про внесення змін до Закону України „Про
Державний бюджет на 2006 рік” від 19.01.2006 року неконституційними не визнані
та діяли протягом 2006 року.

Таким чином, відповідно до
вищезазначених Законів, у відповідача не було підстав нараховувати та
сплачувати позивачеві доплату до пенсії, передбачену ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни”, оскільки до 15.03.2006 року дію зазначеної
норми було зупинено, а потім передбачені нею виплати не запроваджені.

Крім того, надаючи перевагу Законам
України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 20.12.2005 року та „ Про
внесення змін до Закону України „ Про Державний бюджет на 2006 рік ” від
19.01.2006 року, суд виходить з того, що закони є актами єдиного органу
законодавчої влади - Верховної Ради України. Конституція України не встановлює
пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від
предмета правового регулювання. Немає такого закону України, який би регулював
питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України
у п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року №4-зп зазначив:
„Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована
однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом
суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить
пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.
Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено
самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі
раніше”.

Виходячи із аналізу наведених норм
законодавства, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог
позивача, які стосуються виплат доплати до пенсії за 2006 рік, оскільки
відповідач протягом 2006 року діяв у відповідності з діючим законодавством та
не мав підстав здійснювати позивачеві щомісячні доплати до пенсії, оскільки до
15.03.2006 року дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»
була зупинена, а з 15.03.2006 року здійснення доплат, визначено у інший спосіб,
тобто поставлено в залежність від виконання у другому півріччі 2006 року Закону
України «Про Державний бюджет на 2006 рік».

Стосовно позовних вимог щодо
здійснення позивачеві доплати до пенсії за 2007 рік, суд вважає їх частково
підлягаючими задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до п. 12 ст. 71 Закону
України «Про Державний бюджет на 2007 рік», дію статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», з урахуванням ст. 111 цього Закону, було
зупинено.

Рішенням Конституційного Суду
України від 09.07.2007 за №6-рп2007 року, у справі за поданням 46 народних
депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності)
положень статей 29, 36 ч. 2 ст. 56, ч. 2 ст. 62, ч. 1 ст. 66, пп. 7, 9, 12,
13,14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46, ст. 71, ст. ст. 98, 101, 103, 111
Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про соціальні
гарантії громадян), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є
неконституційним) положення п. 12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет
на 2007 рік», яким зупинено дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», з урахуванням ст. 111 цього Закону.

Рішення Конституційного Суду
України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції
при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок
дії положень статей зазначеного закону, що визнані неконституційними. Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України,
остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до ч.2 ст.152
Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що
визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним
Судом України рішення про їх неконституційність.

Виходячи з приписів ч.2 ст.152
Конституції України та дати ухвалення рішення Конституційним Судом України
відповідач повинен був нараховувати та сплачувати позивачеві доплату до пенсії,
передбачену ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни” з
09.07.2007 року, оскільки з моменту
ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності пункту
12 статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України”, ця норма втратила
чинність та не підлягала застосуванню. Отже, відповідач з 09.07.2007 року мав
діяти у відповідності з приписами діючої норми ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни”, нараховувати та здійснювати позивачеві
відповідні доплати.

Відповідно до статті 64
Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не
можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно ч.ч.3 та 4 ст.8 Кодексу
адміністративного судочинства України звернення до адміністративного суду для
захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні
адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи
відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Таким чином, доводи відповідача, в
частині неврегульованості на законодавчому рівні порядку здійснення доплат
особам, які мають статус дітей війни не може бути підставою для їх не здійснення або відмови в задоволенні позову.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст.28
Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”, іншого
нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший
розмір, немає.

З огляду на викладене, суд вважає
необґрунтованими доводи відповідача, які надані в запереченні,
щодо застосування положення ч.3 ст.28 зазначеного Закону, з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї
статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених
згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії, встановленої ст.46 Конституції України та
права на отримання доплати до пенсії, передбаченої ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни”.

Крім того, безпідставним є посилання
відповідної сторони на відсутність коштів щодо забезпечення виплати зазначеної
доплати до пенсії, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на
відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов'язань, які
встановлені ст.46 Конституції України та зазначеною нормою Закону.

Суд також вважає, що не заслуговують
на увагу доводи відповідача щодо не визначеності на законодавчому рівні питання
відносно органу на який покладено обов'язок здійснення виплат підвищення до
пенсії особам, які мають статус дитини війни.

Пенсійний фонд України діє у відповідності
Положення „Про Пенсійний фонд України” і здійснює свої повноваження на підставі
п.15 зазначеного положення через створені в установленому порядку його
територіальні управління. Відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування” рішення про призначення та перерахунок пенсій
приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем
проживання пенсіонерів.

Таким чином, обов'язок по нарахуванню та
виплаті доплати до пенсії позивача,
передбаченої ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни” покладено
на відповідний пенсійний орган, за місцем проживання позивача.

На підставі ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог ст.8 КАСУ, суд при
вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого,
зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та
визначають зміст і спрямованість діяльності держави та ст.9 КАСУ, де
передбачено, що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України,
а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну силу, таким є Конституція України, що
відповідає принципу верховенства права, який закріплений в ст.8 Конституції
України та ст.22 Конституції України, де передбачено, що права і свободи людини
і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні
права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та
обсягу існуючих прав і свобод.

Отже, оскільки обмеження прав і свобод
громадян може мати місце лише у випадках, передбачених Конституцією України,
положення п. 12 ст. 71 Закону України „Про Державний бюджет на 2007 рік"
визнано неконституційним, спірні правовідносини виникли внаслідок його дії, а
тому відповідач на підставі ст. 6 Закону
України „Про соціальний захист дітей війни" зобов'язано здійснити позивачу
перерахунок пенсії у зв'язку з її підвищенням, як дитині війни, за період часу
з 09.07.2007р. по 31.12.2007р. На момент
звернення позивачки із заявою про перерахунок пенсії норма ст.6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни» була чинною, тому відмова відповідача в
задоволенні заяви позивача про підвищення йому пенсії, як дитині війни, за
вказаний період часу є незаконною.

Суд відхиляє вимоги відповідача
про наявність підстав для відмови в задоволенні позову через пропущення
позивачем строку звернення до адміністративного суду з позовом, через наступне.

Порушення прав позивача,
за захистом яких він звернувся
до суду, тривало з 09.07.2007 року по
31.12.2007 року і припинилось лише 01.01.2008 року після внесення змін до
Закону України „Про соціальний захист дітей війни”. Таким чином, суд, не вбачає пропущення позивачем
строку звернення до суду за захистом свого права щодо отримання доплати до
пенсії, передбаченої ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни”.

Задовольняючи частково позовні
вимоги, суд виходить з того, що вимоги про стягнення з належного пенсійного
органу доплати до пенсії у визначеній позивачем грошовій сумі не підлягають
задоволенню, оскільки такі виплати не були їй
нараховані, а суд не може перебирати на себе функцію здійснення
перерахунку та нарахування пенсії замість органу, якому надані такі
повноваження.

Між тим, виходячи зі змісту позову та для
повного захисту прав позивача, за захистом яких він звернувся
до суду, суд вважає необхідним, на підставі ч.2 ст.11 КАСУ,
вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача по не виконанню з
09.07.2007 року приписів статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», яка призвела до порушення прав позивача
на своєчасне нарахування на
отримання доплати до пенсії.

Керуючись ст.ст. 9, 11, 128, 159 КАСУ, ст. ст. 8, 19, 22, 64 Конституції
України, ст.6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни», ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове пенсійне страхування», Рішенням Конституційного Суду
України № 6-рп/2007 від 09 липня
2007р. у справі «Про соціальні гарантії громадян», суд, -

п о с т а н о в и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії
Управління Пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м.Харкова щодо
не проведення ОСОБА_1перерахунку та сплати пенсії відповідно до статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей війни» з підвищенням її на 30 %
мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч.1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» за період часу з 09.07.2007р. по
31.12.2007р.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Комінтернівському районі
м.Харкова провести перерахунок та доплату до пенсії ОСОБА_1 відповідно до
статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з підвищенням її на
30 % мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч.1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» за період часу з
09.07.2007р. по 31.12.2007р.

В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Постанова може бути
оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський
окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня її проголошення, шляхом
подання заяви про апеляційне оскарження,
а в разі складання постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАСУ - з
дня складання постанови в повному
обсязі. Апеляційна скарга подається
протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя -