Справа № 2а-694/07
Суддя: Дрішлюк А.І.
Дата ухвалення: 2007-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2a-694/07
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2007
року місто
Одеса

Малиновський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого -
судді Дрішлюка А.І., суддів Погрібного C.O., Гуревського
В.К.,

при секретарі
судового засідання Іскрич В.В.,
Куліковой О.І.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу адміністративної юрисдикції за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Державного
Казначейства України, третя особа на боці відповідачів - Міністерство праці та
соціальної політики України про визнання дії відповідачів такими, що порушують
права позивача, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського
районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до
Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної
адміністрації Одеської міської ради, Державного Казначейства України, третя
особа -Міністерства праці та соціальної політики України, в якому зазначив, що
він є учасником бойових дій та йому відповідно до ст. 12 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 р.
№ 3551-XII
зі змінами, повинна виплачуватися щорічно до 05 травня, тобто напередодні
Дня Перемоги, разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за
віком. Однак, у порушення вимог ст.ст. 2, 12 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з конкретних сум,
які встановлені Законами України «Про державний бюджет» на 2004,2005,2006, 2007
p., відповідачу
було виплачено :у 2004 році - 120 грн., у 2005 -2006 р. - 250 грн. та у 2007
році - 280 грн. Таким чином, позивач вважає, що з 2004 по 2007 роки йому
заборговано разову грошову допомогу до 05 травня у розмірі 4 835 гривень.
Відповідно позивач просив суд визнати незаконною бездіяльність відповідачів та
стягнути на його користь 4 835 гривень.

У судовому
засіданні представник позивача підтримав вимоги, посилаючись на обставини,
викладені у позовній заяві та додатковому адміністративному позові.

Представник
Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної
адміністрації позов не визнав, подав письмові заперечення на позов, та пояснив,
зокрема, що Управління праці та соціального захисту населення є розпорядником
нижчого рівня коштів Державного бюджету України і як розпорядник нижчого рівня
провадить видатки лише в межах бюджетних асигнувань, встановленого кошториса.

Представник
Держказначейства України позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення
проти позову, вказуючи зокрема на те, що Міністерство праці та соціальної
політики України є головним (провідним) органом у системі центральних органів
виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у сфері
соціального захисту населення, та згідно ст. 22 Бюджетного кодексу України, -
головним розпорядником бюджетних коштів.

Письмових
пояснень на запит суду від третьої особи - Міністерства праці та соціального
захисту населення України на позов не надійшло, що не перешкоджає прийняттю рішення
по суті.

Дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Позивач є
учасником бойових дій, що піддержується посвідченням учасника бойових дій
НОМЕР_1 Одеським обласним військовим комісаріатом. Відповідно до ст. 12 Закону
України «Про статус ветеранів війни, гарантіїїх соціального захисту» від 22
жовтня 1993 p. № 3551-XII зі змінами, учасникам бойових дій виплачується щорічно до 05 травня, тобто напередодні Дня Перемоги,
разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Згідно Постанові
Кабінету Міністрів України від 15.04.2003 р. №544 мінімальна пенсія за віком у
2004 році складала 50 грн.

У 2005 році
розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений статтею 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове пенсійне страхування» №1058-IV
від 09.07.2003 р. дорівнювався прожитковому мінімуму і відповідно до ст.. 1 Закону України
«Про затвердження прожиткового мінімуму на 2005 р.» № 2089 від19.10.2004 р.
становив 332 грн. на місяць на одну особу, яка втратила працездатність.

З 1 квітня 2006
р. розмір мінімальної пенсії за віком складав 359 грн. (розмір мінімальної
пенсії за віком, встановлений статтею 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове пенсійне страхування» №1058-IV від
09.07.2003 р. дорівнювався прожитковому мінімуму і відповідно до ст. 65 Закону
України «Про Державний бюджет на 2006 р.» № 3235 - IV від
20.12.2005 р. прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність
становив 359 грн.

З 1 квітня 2007
р. згідно Закону України Про внесення змін до Закону України "Про
Державний бюджет України на 2007 рік" прожитковий мінімум для осіб, які
втратили працездатність становив 406 гривень на місяць, тобто згідно ст.. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» №1058-IV від
09.07.2003 р . мінімальна пенсія дорівнювалася 406 гривень.

Таким чином ,
позивачу - учаснику бойових дій, повинні були сплачені: у 2004 р. - 50 грн. * 5
= 250 грн.; у 2005 р. - 332 грн. *5 = 1660 грн.; у 2006 р. - 359 грн. * 5 =
1795 грн.; у 2007 р. - 406 * 5 = 2030 грн.

Таким чином,
позивачу були здійснені виплати, які були меншими ніж передбачені законом.
Разом з тим, наведене підтверджує факт порушення прав та законних інтересів
позивача через їх звуження.

Згідно зі ст. 8
Конституції України її положення мають найвищу юридичну силу. Відповідно до ст.
22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних
законів держава не вправі допускати звуження змісту та обсягу існуючих прав та
свобод, у тому числі і для ветеранів війни, відносно яких ч.3. ст. 2 Закону
України № 3551-ХІІ, встановлено, що «нормативні акти органів державної влади та
органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни,
передбачені цим Законом, є недійсними». При цьому слід виходити з правової
позиції Конституційного суду України, який неодноразово розглядав питання щодо
конституційності положень законів України про Державний бюджет України у
частині обмеження пільг, компенсацій і гарантій, на які відповідно до чинного
законодавства мають право окремі категорії громадян і відповідно до якої
зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх
зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках,
передбачених Основним Законом України. Статті 64 Конституції України вичерпно
визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або
надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод
людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод,
які не можуть бути обмежені за жодних обставин. Внаслідок зупинення на певний
час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші
форми соціальних гарантій, відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян,
який не може бути нижчим від встановленого законом прожиткового мінімуму
(частина третя статті 46 Конституції України), та порушується гарантоване у
статті 48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень. Отже,
відповідно до частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України право
громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути
обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в
умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк. Тому, Конституційний
Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції, тобто є
неконституційними, положення ст. 44 Закону України «Про державний бюджет
України на 2004 р», яким встановлено, що у 2004 році виплата щорічної разової
допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» учасникам бойових дій встановлювалася у розмірі 120 грн.
(Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N 20-рп/2004 у справі
про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій) та положення ст.
статті 29 Закону України «Про державний бюджет на 2007 р., за якою у 2007 році
виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій
здійснювалася у розмірі 280 гривень.

З таких підстав,
суд вважає, що положення Законів «Про Державний бюджет України», не можуть
застосовуватися, у той спосіб, на який посилаються відповідачі, та бути
підставою для виплати позивачу разової допомоги до 05 травня значно меншою ніж
передбачено ст. 12 Закону України Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 р.

Згідно зі ст. 19 Конституції
України визначено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені
Конституцією та законами України. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з Прав
Людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав
людини і основоположних свобод, та протоколи до неї, і практику Європейського
суду, як джерело права, то суд враховує, що відповідно до статті 1 Протоколу №1
до Конвенції «Кожна фізична...особа має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах
суспільства, і на умовах, передбачених законом і загальними принципами
міжнародного права». Розглядаючи борги у сенсі поняття «власності», яке
міститься у ст. 1 ч. 1 Першого Протоколу до Конвенції, і яке не обмежено лише
власністю на фізичні речі, та не залежать від формальної класифікації у
національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також
розглядатися як «майнові права», і, таким чином, як власність. Тому при
розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд з
прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначити, які надбавки
виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити
призупинення чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в
законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних
надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не
можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинним
(п.23 рішення суду). В зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги
позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів -закону України,
відповідно до якого встановлені надбавки з бюджету і який є діючим та Закону
України «Про державний бюджет» на відповідний рік, де положення останнього
закону, на думку Уряду України, превалює як lex spesialis. Суд не
прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи
державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань (п. 26 рішення Кечко проти України). Крім того,
відсутність коштів у бюджеті й відповідно неможливості їхнього виділення на
проведення виплат передбачених законом не може виправдати бездіяльність
держави, про що зазначив Європейський суд із прав людини (справа «Войтенко
проти України») в рішенні від 29 червня 2004 року.

Оскільки правові
положення, які передбачають виплату разової щорічної допомоги за Законом є
чинними, тобто не скасовані, не змінені, органи державної влади не можуть
свідомо зменшувати ці виплати. Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі,
суд вважає необхідним встановити спосіб його виконання, виходячи з того, також
з того, що між позивачем та державою у особі позивачів склалися певні майнові
правовідносини, а позивач звернувся до суду з позовними вимогами про
зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Суворовської
районної адміністрації Одеської міської ради провести нарахування та виплату на
користь ОСОБА_1 заборгованості по недоплаченій разовій щорічній допомоги до Дня
Перемоги за 2004-2007 p., як учаснику бойових дій у сумі 4835 гривень.

При цьому згідно
частині 1,2 статті 21 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та
заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування
надаються розпорядниками бюджетних коштів. Постановою Кабінету Міністрів № 177
від 18 лютого 2004 р. (зі змінами на поточний рік) „Про забезпечення щорічної
виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено, що
Міністерство фінансів і Державне казначейство забезпечують щороку до 10 квітня
виділення коштів Міністерству праці та соціальної політики для виплати разової
грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірах, установлених законом
про державний бюджет на відповідний рік, і для подальшого перерахування їх місцевим
органам праці та соціального захисту населення. Згідно Положення про Державне
казначейство України, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від
21 грудня 2005 p.
N 1232. Державне Казначейство України: здійснює
розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів
та інших клієнтів, управляє наявними фінансовими ресурсами, здійснює розподіл
коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей,
м. Києва та Севастополя, а також між рівнями місцевих бюджетів відповідно до
нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і перерахування
розподілених коштів за належністю. Відповідно до Положення про Міністерство
праці та соціальної політики України , затвердженого Указом Президента України
№ 1035/2000 від 30.08.2000 р. Мінпраці України є головним (провідним) органом у
системі центральних органів виконавчої влади із забезпечення реалізації
державної політики у сфері соціального захисту населення, соціального
обслуговування населення, та, згідно ст. 22 Бюджетного кодексу України, -
головним розпорядником бюджетних коштів. Також згідно з Положенням про
Міністерство праці та соціальної політики України, відповідно
до покладених завдань
здійснює в межах
своїх повноважень контроль
за

додержанням
законодавства щодо надання пільг, у тому числі ветеранам війни (підпункт 31,
пункту 4), забезпечує через систему підпорядкованих йому органів реалізацію
прав громадян на соціальний захист шляхом своєчасного та адресного надання
соціальної допомоги (абзац 6 пункту 3)

Таким чином,
вжити заходи для забезпечення виплати разової допомоги до Дня перемоги у
розмірі, який передбачено ст.12 Закону України № 3551-XII, є обов'язком
Міністерства праці та соціальної політики України, проте безпосереднє виконання
постанови суду виходячи з наведеного повинно покладатися на інших учасників
процесу.

Керуючись ст.ст.
8, 19, 22, 44 Конституції України, ст.ст. 2, 12 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Рішенням Конституційного
Суду України від 01.12.2004 року N 20-рп/2004, ст.ст. КАС України

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний
позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Суворовської
районної адміністрації Одеської міської ради, Державного Казначейства України,
третя особа на боці відповідачів - Міністерство праці та соціальної політики
України, - задовольнити.

Визнати дії
відповідачів такими, що порушують права позивача.

Зобов'язати
Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної
адміністрації Одеської міської ради провести нарахування та виплату на користь
ОСОБА_1 заборгованості по недоплаченій разовій щорічній допомоги до Дня
Перемоги за 2004-2007 p.,
як учаснику бойових дій у сумі 4835 гривень.

Встановити
спосіб виконання постанови, визначивши, що ця постанова у разі набрання нею
законної сили, є підставою для Державного казначейства України перерахувати на
розрахунковий рахунок Управління праці та соціального захисту населення
Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради заборгованість
щорічної разової грошової допомоги до Дня Перемоги за 2004-2007 ОСОБА_1 в
розмірі 4 835 грн.

Повний тест
постанови буде виготовлений протягом 5 днів в порядку передбаченому частиною 3
ст. 160 КАС України.

Постанова може
бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний
строк з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі постанови.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом 20 днів
після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку ст. 186 КАС
України.