Справа № 2-а-168/08
Суддя: Гур А.О.
Дата ухвалення: 2008-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-168/08р.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2008 року Лебединський
районний суд

Сумської
області

В складі: головуючого -
судді Гура А.О.

при секретарі Ткаченко Я.О.

з участю: представника
відповідача Райчука П.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Лебедин справу за
позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.
Лебедині про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, зобов'язання
нарахування недоплаченої щомісячної державної
соціальної допомоги як дитині війни за 2006-2008 роки та стягнення недоплаченої
державної соціальної допомоги в сумі 3726 грн. 70 коп. за 2006-2008 роки,

В С Т А Н О В И В:

21.11.08 р. позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідача,
мотивуючи свої вимоги тим, що вона має статус дитини війни і, відповідно до ст.
6 розділу 2 Закону України „Про соціальний захист дітей війни” №2195-ІV від
18.11.2004 р., щомісячно, починаючи із січня 2006 року, має право на отримання
соціальної грошової допомоги в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Посилаючись на вказані
обставини, позивачка зазначає, що
всупереч вимогам Закону України „Про соціальний захист дітей війни”, рішенню
Конституційного Суду України від 09.07.2007р. № 6-рп, управління Пенсійного
фонду України у м. Лебедині не здійснило перерахунок пенсії. Згідно наведеного
позивачем розрахунку УПФ недонарахувало та не сплатило за період з січня 2006
року по липень 2008 року 3726.70 грн.,
які вона просить зобов'язати управління пенсійного фонду України в м. Лебедині
нарахувати та виплатити на її користь,
поновивши пропущений строк звернення до суду, так як дізналася про
порушення своїх прав після опублікування в засобах масової інформації рішення Конституційного Суду
України, в серпні 2007 року.

Позивачка
у судове засідання не з'явилась, хоч була належним чином повідомлена про час та
місце розгляду справи, але надала до суду письмову заяву, у якій просила
розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю.

Представник
відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що
дійсно пенсії дітям війни мають підвищуватись на 30% мінімальної пенсії за
віком, проте, відповідно до ст. 7 Закону України „Про соціальний захист дітей
війни”, який передбачає механізм цих виплат, фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Вимоги позивачки щодо сплати підвищення до пенсії за період з 1.01.2006р. по
31.12.2006р. є безпідставними, оскільки ст. 110 Закону України “Про державний
бюджет України на 2006 р.” було передбачене поетапне запровадження у 2006 році
виплат дітям війни, установлених ст. 6
Закону України „Про соціальний захист дітей війни”, за результатами виконання
бюджету у першому півріччі, та у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів
України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.
Оскільки Урядом не було визначено указаного порядку, підвищення пенсії дітям війни у 2006 р. не
було запроваджено.

Законом
України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” п.12 ст. 71 припинено дію
ст. 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”. Однак і після
визнання рішенням Конституційного суду України від 09.07.07 р. № 6-рп/2007
неконституційними положень Закону України “Про Державний бюджет України на 2007
рік”, якими припинена дія норми закону про виплату соціальної допомоги дітям
війни, механізм реалізації положень ст. 6 Закону № 2195 був відсутній, тому в
УПФ не було підстав проводити такі виплати.

Крім
того, п. 41 розділу 2 Закону України “Про державний бюджет України на 2008 рік
та внесення змін до деяких законодавчих актів України” внесено зміни до ст. 6
Закону України “Про соціальний захист дітей війни”, згідно якого дітям війни
(крім тих, на яких поширюється дія Закону України “Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту”) до пенсії, або щомісячного грошового
утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії,
виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни -
10% прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність. Дана доплата
позивачці виплачується у повному обсязі. Представник відповідача зазначив, що
УПФ в м. Лебедині діяло у межах повноважень, у порядок та у спосіб, що визначені
чинним законодавством України, та звертає увагу суду на пропущений позивачкою
річний строк звернення до суду з зазначеним позовом.

Вислухавши представника відповідача та вивчивши
матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм обставини.

У судовому
засіданні встановлено, що позивачка є дитиною війни, що підтверджується
посвідченням пенсіонера, де мається
вказана відмітка (а.с.8).

Відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни”,
дітям війни пенсії, або щомісячне довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30%
мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ст.7 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”,
фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом,
здійснюється за рахунок коштів державного бюджету України.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 22 Конституції України конституційні права й свободи
гарантуються, і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів, або
внесення змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Відповідно до п. 12 ст. 71 Закону України “Про державний бюджет України на
2007 рік” дію статті 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни”, з
урахуванням ст. 111 цього закону, було зупинено, але рішенням Конституційного Суду України від
09.07.2007 р. по справі № 6-рп/2007 вказане рішення визнано неконституційним.

Згідно п. 41 розділу 2 Закону України “Про державний бюджет України на 2008
рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України” внесено зміни до ст.
6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”, згідно якого дітям війни
(крім тих, на яких поширюється дія Закону України “Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту”) до пенсії, або щомісячного грошового
утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії,
виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни -
10% прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність. Дане підвищення у
вищенаведеному розмірі позивачеві виплачується щомісячно, починаючи із січня
2008 року (а.с.13).

Рішенням Конституційного суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 р. було
визнано неконституційним вищевказане положення Закону України “Про державний
бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів
України”.

Таким чином, судом встановлено, що всупереч вимогам ст. 6 Закону України
“Про соціальний захист дітей війни” та ст. 22 Конституції України, соціальна
грошова допомога в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком позивачці не
виплачувалась.

Конституцією України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші
нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України й повинні
відповідати їй (ст. 8). Принцип верховенства права передбачає, що всі
підзаконні нормативно-правові акти мають відповідати за своїм змістом
Конституції України.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”
державні гарантії, установлені дітям війни, не можуть бути обмежені або
скасовані іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України справа № 1-37/2008 р. №
26-рп/2008 р. від 27.11.2008 р. за конституційним поданням Кабінету Міністрів
України про офіційне тлумачення положення частини другої статті 95 Конституції
України та словосполучення «збалансованість бюджету», законом про Державний
бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняючи їх дію чи скасовувати
їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як
наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі
необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання
їх не чинними мають використовуватися окремі закони.

Суд
вважає безпідставними посилання представника відповідача на відсутність у
позивачки права вимоги через законодавчу неурегульованість питання щодо
механізму виплати пенсії, відповідно до Закону України “Про соціальний захист
дітей війни” із огляду на наступне.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і
свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків,
передбачених Конституцією України.

Згідно ч.ч. 3 та 4 ст. 8 КАС України звернення до адміністративного суду
для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується. Забороняється відмова у розгляді та вирішенні
адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи
відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України “Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування” мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у
чоловіків - 25, а у жінок - 20 років страхового стажу, установлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного
законом.

Розмір прожиткового мінімуму для осіб щорічно встановлюється Законом
України “Про Державний бюджет України” на відповідний рік.

Суд також вважає безпідставним посилання відповідача на відсутність коштів
щодо забезпечення виплати зазначеної доплати до пенсії, оскільки органи
державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на підставу
невиконання своїх зобов'язань, які встановлені ст.46 Конституції України та
зазначеною нормою закону.

Згідно ст. 152 Конституції України закони, інші правові
акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Рішення Конституційного Суду України у цій
та вищевказаній справах має преюдиціальне значення для судів загальної
юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли
внаслідок дій положень статей зазначеного закону, що визнані неконституційними.
Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території
України, остаточним і не може бути оскаржене.

Тому, у даному випадку рішення Конституційного Суду
України не має зворотної дії в часі і задоволенню позовні вимоги позивачки про
стягнення щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни за період із
01.01.07 р. по 08.07.07 р. та із 01.01.08 по 21.05.08 р. не підлягають.

Отже, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково:

зобов'язати управління Пенсійного
фонду України у Лебединському районі провести нарахування позивачці щомісячної
державної соціальної допомоги у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком,
відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України “Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування”, за період із 09.07.07 року по 31 грудня 2007 року;

з урахуванням того, що позивачка у 2008 році щомісячно отримує добавку до
пенсії у розмірі 10% прожиткового мінімуму для особи, яка втратила
працездатність, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача провести
нарахування позивачці соціальної допомоги у розмірі 20% мінімальної пенсії за
віком, відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України “Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування”, за період із 22.05.08 року і по день постановлення
судового рішення. Саме в цій частині суд вважає за можливе вийти за межі
позовних вимог, заявлених позивачкою, з метою повного захисту її прав та
інтересів у відповідності до ч. 2 ст. 11 КАС України, та враховуючи
періодичність вказаних платежів і те, що порушення прав позивачки триває до
цього часу.

Одночасно, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки у частині
стягнення на її користь щомісячної державної соціальної допомоги за 2006 рік,
оскільки дана виплата була обмежена Законом України “Про державний бюджет
України на 2006 рік”, положення якого були діючі та рішення Конституційним
судом України щодо неконституційності норм вищенаведеного закону не приймались.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходить з того, що вимоги про стягнення з УПФУ в м. Лебедині доплати до
пенсії у визначеній позивачем грошовій сумі не підлягають задоволенню, оскільки
такі виплати не були їй нараховані, а суд не може перебирати на себе функцію
здійснення перерахунку та нарахування пенсії замість органу, якому надані такі
повноваження.

Також
суд вважає можливим поновити пропущений позивачкою строк звернення до суду про
захист своїх порушених прав, оскільки встановив, що порушення його прав тривало
з 09.07.2007 року до 31.12.2007 року, тобто з моменту прийняття рішення
Конституційного Суду України і до прийняття змін до ст.6 Закону України « Про
соціальний захист дітей війни». Про вказане рішення Конституційного Суду
позивачка могла дізнатись тільки з засобів масової інформації, тобто з серпня
2007 року, але, враховуючи вікові особливості позивачки, суд вважає, що остання
не могла вчасно зорієнтуватись про порушення своїх прав та про порядок їх
захисту. Отже, з урахуванням викладеного та незначного періоду часу, який
позивачка перевищила при зверненні до
суду ( з серпня 2007 року до 21.11.2008 року, коли заява надійшла до суду), суд
дійшов висновку про наявність поважних причин для поновлення пропущеного строку
звернення позивачки до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 11, 70, 71,
94, 99, 100, 158-163, 167, 254 КАС України,
суд

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити пропущений позивачкою строк звернення до суду за
захистом своїх прав.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в
м.Лебедині Сумської області здійснити
перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст. 6 Закону України “Про соціальний
захист дітей війни” з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком за
період із 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з підвищенням її на 20%
мінімальної пенсії за віком за період з 22 травня 2008 року по день винесення
постанови суду, виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого
ч.1 ст. 28 Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”.

У
задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова
суду може бути оскаржена до адміністративного апеляційного суду Харківської
області через Лебединський районний суд шляхом подачі заяви про апеляційне
оскарження постанови протягом 10 днів з дня проголошення постанови та поданням
після цього апеляційної скарги протягом 20 днів з подачею її копії до
апеляційного суду або в порядку ч. 5 ст. 186 КАС України.

Суддя

Лебединського райсуду А.О. Гура