Справа № 2а-70/07
Суддя: Жилка О.М.
Дата ухвалення: 2007-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа
№2а-70/07
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2007 року м.
Полтава

Ленінський районний суд
міста Полтави у складі:

головуючого - Жилки О.М. ,

при секретарі Комендантовій І.Г., за участю позивача ОСОБА_1 , у відкритому судовому засіданні в приміщенні
суду, розглянувши справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини А3674 про визнання
протиправною бездіяльність суб'єкта владних повноважень та стягнення грошової
компенсації за невидане продовольче забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся
до суду з адміністративним позовом до військової частини A3674 про визнання
протиправною бездіяльність суб'єкта владних повноважень та стягнення грошової
компенсації за належний йому продовольчий пайок.

В своєму позові та в судовому засіданні позивач
зазначив, що він проходив службу у
військовій частині А1355 (м.
Дніпропетровськ),
правонаступником якої є відповідач - А3674 (м. Сімферополь),
де, перед звільненням, перебував на продовольчому забезпеченні.
Через недостатнє фінансування у відповідача перед ним склалася заборгованість
по отриманню продовольчого забезпечення за рахунок держави за період з
11.03.2000 року по 1.11.2006 року в сумі 6057 грн. 65 коп. Крім того, зазначив позивач, відповідач не перевів його на іншу форму
продовольчого забезпечення. Він звернувся до керівництва військової частини з
вимогою виплатити йому зазначену компенсацію,
але відповідач відмовив в задоволенні його прохання. Посилаючись на
зазначені обставини, позивач просив суд
визнати протиправною вказану бездіяльність відповідача та стягнути з військової
частини A3674 на його користь 6 057, 65 грн. грошової компенсації за
неотриманий продовольчий пайок.

Представник відповідача в судове засідання не
з'явився, хоча про день і час слухання
справи був повідомлений належним чином.

Суд, приймаючи до
уваги, що відповідач, який належним чином був повідомлений про
дату, час і місце судового
засідання, не повідомив про причини
неприбуття, та враховуючи думку
позивача, який не заперечував проти
цього, у відповідності до ч. 4 ст.
128 КАС україни, справу розглянув
у відсутності представника відповідача,
на підставі наявних у ній доказів.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, надані докази, суд вважає,
що адміністративний позов ОСОБА_1 є законним та обгрунтованим, а тому,
підлягає до задоволення.

Судом встановлено,
що позивач, в період з 2003 року
по 01.11.2006 року проходив військову службу у військовій частині А1355
(м. Дніпропетровськ), де перебував на продовольчому забезпеченні, і протягом служби не був в повному обсязі
розрахований продовольчим пайком. В
зв'язку з розформуванням військової частини А1356 в кінці 2006

року згідно наказу командира військової частини А1355 № 207 від 01.11.2006
року він був переведений у розпорядження командира військової частини АО 192 (м. Київ).
Наказами начальника Генерального штабу - Головнокомандувача ЗС України № 389
від 14.11.2006 року та командира в/частини А0192 № 238 від 14.12.2006 року
ОСОБА_1 був звільнений з військової
служби в запас за п. 67 п.п. "в" (у зв'язку зі скороченням штатів та
реформуванням ЗС України) "Положення про проходження про проходження
військової служби особами офіцерського складу,
прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України". Згідно Директиви
Міністра Оборони України № 322/1/024 від 30.12.2005 року військову частину
А1355 було ліквідовано і її правонаступником було визначено відповідача
-військову частину А3674. В зв'язку з невиплатою позивачеві всіх визначених
законом сум продовольчого забезпечення ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виплату
грошової еомпенсації за продовольче забезпечення, поставивши також питання про переведення його
на іншу норму продовольчого забезпечення. Не виплачена позивачеві
заборгованість по вказаному забезпеченню складає на листопад 2006 року 6057
грн. 65 коп.
В зв'язку з відмовою відповідача виплатити позивачу належні
суми, останній звернувся до суду.

Стаття 17 Конституції України зобов'язує державу
забезпечувати соціальний захист громадян,
які перебувають на службі в Збройних силах.

Частиною 2
ст. 9 Закону України "Про
соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"
передбачено право військовослужбовців на отримання продовольчого пайка або за
бажанням грошової компенсації замість нього.

Зазначене положення Закону не має виключень щодо окремих
категорій військовослужбовців.

Відповідно до ч. 4
ст. 9 наведеного вище
Закону, порядок і розміри грошового та
матеріального забезпечення військовослужбовців і компенсації замість
продовольчих пайків встановлюються Кабінетом Міністрів України з урахуванням
коефіцієнту інфляції грошових доходів.

На вимоги вищезазначених законів, з метою раціонального забезпечення
військовослужбовців продовольчим пайком,
Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №316 від 12 березня
19996 року „Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців
України та інших військових формувань,
утворених відповідно до законодавства,
військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу
Міністерства внутрішніх справ".

Відповідно до вищевказаної постанови до 26.08.2004 року
позивач забезпечувався продовольчим пайком за нормою № 7.

Після переведення позивача 26.08.2004 року з в/частини
А2524 до в/частини А1355,
відповідач, посилаючись на Закон
України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" від 17
лютого 2000 року, видачу продовольчих
пайків призупинив. Крім того, постановою
Кабінету Міністрів України № 426 від 29.03.2002 року "Про норми харчування
військовослужбовців Збройних Сил України", норма № 7,
за якою позивач отримував продовольчий пайок, була скасована, натомість було залишено норму №1
(загальновійськову), за якою отримували
продовольчі пайки лише окремі категорії військовослужбовців.

Враховуючи, що
частина 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний та
правовий захист військовослужбовців..." не містить виключень щодо окремих
категорій військовослужбовців, суд
вважає, що позивач повинен був переведений
на норму продовольчого забезпечення № 1,
оскільки, частиною 1 ст. 9
цього ж Закону, військовослужбовцям
гарантується матеріальне, продовольче та
інші види забезпечення. Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та
членів їх сімей в правах і свободах встановлених законодавством.

Відповідно до ст. 16 Закону України „Про Збройні Сили України" від 5
жовтня 2000 року, держава забезпечує
соціальний та правовий захист військовослужбовців та осіб звільнених в
запас, а також гарантує отримання за
рахунок держави отримання фінансового,
речового, продовольчого та інших
видів забезпечення.

На виконання зазначеного Закону України „Про Збройні Сили
України", Постановою Кабінету
Міністрів України №426 від 29 березня 2002 року „Про норми харчування
військовослужбовців Збройних Сил України,
інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів
цивільного захисту" були затверджені норми харчування військовослужбовців
Збройних Сил України та інших військових формувань.

Відповідно до
ст. 22 Конституції України, конституційні гарантії у повному обсязі і без
будь-яких обмежень поширюються на права військовослужбовців. Згідно ст. 2
Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів
їх сімей", ніхто не вправі
обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах та свободах, визначених законодавством України.

Згідно ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів чи внесені змін
до діючих законів не допускається зменшення змісту та об'єму існуючих прав і
свобод.

Зазначені вище докази та обставини справи дають підстави
суду вважати, що бездіяльність суб'єкту
владних повноважень - військової частини А-3674 - при здійсненні ним владних
управлінських функцій призвело до порушень законних прав та інтересів позивача
на отримання продовольчого забезпечення за рахунок держави внаслідок чого, у військовій частині виникла заборгованість
перед ОСОБА_1.

Відповідно до розрахунку позивача, який відповідає вимогам Постанов КМУ №316 від
12 березня 1996 року та №426 від 29 березня 2002 року, грошова компенсація замість продовольчого
пайка, що підлягає видачі складає 6 057,
65 грн.

Відповідно до ч. 2
ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги вищевикладене, а також те,
що будь-яких доказів на спростування позиції позивача від відповідача не
надійшло, суд вважає, що викладені позивачем обставини знайшли своє
підтвердження в ході судового засідання,
а позовна заява грунтується на законі та підлягає до задоволення.

Відповідно до п. 2
ст. З Прикінцевих та перехідних
положень КАС України та п. 1 ст. 4 Декрету КМУ від 21 січня 1993 року №7-93
„Про державне мито", позивач
звільнений від сплати судового збору, а
тому, судовий збір підлягає стягненню з
відповідача на користь держави.

На підстав викладеного,
керуючись ст. ст.
17, 22 Конституції України, ст. 9
Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та
членів їх сімей", ст. 16 Закону України „Про Збройні Сили
України", постановою КМУ №316 від
12.03.1996 року, постановою КМУ №426 від
29.03.2003 року, ст. ст.
158-163 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов
ОСОБА_1 - задовольнити

повністю.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини
A3674, яка виразилась у непереведенні
ОСОБА_1 на іншу норму продовольчого забезпечення та незабезпеченні його
продовольчим забезпеченням.

Стягнути з військової частини А3674 (КПО 08282481, р/р 274 в Головному управлінні
державного казначейства України у Автономній Республіці Крим, МФО 824026) - 6057 (шість тисяч п'ятдесят сім) грн. 65 коп. грошової
компенсації за невидане продовольче забезпечення.

Крім того, стягнути з військової частини А3674 на
користь держави 60 грн. 57 коп. судового збору.

Постанову може бути оскаржено до адміністративного суду
апеляційної інстанції, через Ленінський
районний суд міста Полтави, шляхом
подачі на протязі 10 днів з дня винесення рішення заяви про апеляційне
оскарження та подачі апеляційної скарги в 20-ти денний строк після подачі заяви
про апеляційне оскарження.