Справа № 2а-75/07/02
Суддя: Божко В.В.
Дата ухвалення: 2007-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-75/07/02
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2007 p. Київський
районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Божко
В.В.

суддів Сенаторові
В.М. , Золотарьової Л.І.

за участю секретаря Моісеєвої-Жуковської
О.Б.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського
обласного відділу з питань банкрутства Міністерства економіки України, третя особа Міністерство економіки України
про визнання наказу про звільнення недійсним,
поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за
вимушений прогул, -

ВСТАНОВИВ:

ПозивачкаОСОБА_1звернулась
до суду з адміністративним позовом до Харківського обласного відділу з питань
банкрутства Міністерства економіки України про визнання наказу про звільнення
недійсним, поновлення на роботі та
стягнення середньої заробітної плати за вимушений прогул, просить суд скасувати наказ № 27 від
04.04.2006 р. про її звільнення як недійсний,
поновити її на роботы
на посаду головного спеціаліста фінансово-економічного сектору, стягнути з відповідача заборгованість по
лікарняним виплатам - 5086, 45
грн., а також заробітну плату за час
вимушеного прогулу в розмірі 12207, 48 грн. В обгрунтування своїх доводів
посилається на те, що 01.01.2006 р. вона
була переведена з Харківського обласного управління з питань банкрутства з
посади головного спеціалісті фінансово-економічного відділу до Харківського
обласного відділу з питань банкрутства на посаду головного спеціаліста
фінансово-економічного сектору з присвоєнням їй дев»ятого рангу державного
службовця. 03.04.2006 р. начальник відділу після закінчення робочого часу став
вимагати в неї провести перепис усієї бухгалтерської документації. Вона
запропонувала це зробити наступного дня у робочий час, але він затребував у неї ключі від кабінету
та дозволив їй вийти тільки після того,
як вона віддала йому ключі від робочого кабінету. Вона була доведена до
нервового стресу, у якому перебувала і
наступного дня - 04.04.2006 р. вона на ім»я керівника написала заяву про
звільнення за власним бажанням і передала цю заяву через її чоловіка. Не маючи
інформації про її звільнення, 02.08.2006
р. вона пішла до керівника для отримання відповіді про її звільнення, але їй відповіли, що вона звільнена, згідно її заявою ще 04.04.2006 р. З наказом
її не ознайомлено та не сплачено розрахунок при звільненні. Після
конфлікту, що мав місце з керівником
03.04.3006, вона захворіла і знаходилась
на лікарняному до 02.08.2006 року.
Згідно

довідки, її середня заробітна плата за день складає
44, 23 грн., заборгованість по лікарняним за 115 днів
находження на лікарняному складає 5086, 45 гр.; заборгованість по заробітній
платі за час вимушеного прогулу складає 12207,
48 грн. Вказані суми просить стягнути з відповідача.

В судовому
засіданні позивачка та їх представник підтримали позовні вимоги.

Представники
відповідача, третьої особи проти позову
заперечували, пояснили, що порушень діючого законодавства при
звільненні позивачки не було. Вона була звільнена, згідно з її заявою на підставі ст. . 38 КЗпП України. Власне бажання
звільнитися з роботи підтверджується листом позивачки до Міністра економіки
України від 04.04.2006 p., де вона доводить до відома про те, що вона написала заяву про звільнення за
власним бажанням. Видати в день
звільнення належно оформлену трудову книжку не було можливості, оскільки заяву про звільнення за власним
бажанням передав її чоловік працівнику відділу ОСОБА_2, яка зареєструвала заяву в журналі реєстрації
вхідної кореспонденції. Крім того. трудова книжка знаходиться у позивачки.
Позивачка була за ведення бухгалтерського обліку в установі, а і за ведення кадрової роботи, в тому числі зберігання трудових та особових
справ працівників установи. При звільненні позивачки з нею також за відпрацьований
час було зроблено розрахунок, але
зроблений дійсно пізніше 05.05.2006, в
зв"язку з призупиненням роботи бухгалтерії.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивачки, відповідачів, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені
такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачка
ОСОБА_1 01.01.2006 р. , згідно
наказу, була переведена з Харківського
обласного управління з питань банкрутства з посади головного спеціаліста
фінансово-економічного відділу до Харківського обласного відділу з питань
банкрутства на посаду головного спеціаліста фінансово-економічного сектору з
присвоєнням їй дев"ятого рангу державного службовця.

Відповідно
до листів непрацездатності, позивачка
знаходилась па лікарняному: з 4 лютого 2006 р. по 10 лютого 2006 р.4 з 20
лютого по 24 лютого 2006 p.;
з 14 березня 2006 р. по 30 березня 2006 p..

31.03.2006
p. після
виходу на роботу після хвороби позивачці - головному спеціалісту
фінансово-економічного сектора, було
надано для ознайомлення та підпису розпорядження начальнику відділу від
23.03.2006 р. щодо термінової підготовки та надання фінансової документації
відділу за період 2004 року по березень 2006 р. Від надання відповідних
документів позивачка відмовилась, чим
було зірвано строки надання відповіді на запит Департаменту державної служби
боротьбі з економічною злочинністю МВС України. Таким чином, Довбій відмовилась виконувати свої
обов"язки надати необхідний звіт та віддала ключ від кімнати, не передавши фінансові документи, необхідні для функціювання державного органу.

04.04.2006
р. позивачка на роботу не вийшла і передала через чоловіка заяву звільнити її
за власним бажанням з 4 квітня 2006 року,
яка була зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції.

Ствердження
позивачка про написання заяви підтиском керівника суд не може прийняти до
уваги, оскільки вона заяву писала
дома, тому керівник не міг чинити на неї
тиск. Ствердження позивачки, що вона
була доведена керівником до нервового стресу,
в якому знаходиться і досі, тому
знаходилась довгий час на лікарняному,
суперечать наданим суду ксерокопіям лікарняних на її ім. "я, згідно з якими вона не хворіла нервовими
хворобами.

Згідно з
роз'ясненнями, що містяться в Постанові
Пленуму Верховного суду України від 6 листопада № 9 „Про практику розгляду
судами трудових спорів" із змінами,
п.12, по справах про звільнення
за ст. . 38 КЗпП, суди повинні перевіряти доводи працівника про
те, що власник або уповноважений ним
орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Суд
вважає, що немає підстав вважати, що позивачку примусили написати заяву про
звільнення. Навпаки, суд вважає, що ця заява була обумовлена тим, що вона відмовилась виконувати Розпорядження
начальника відділу від 23.03.2006 р. щодо термінової підготовки та надання
фінансової документації відділу за період 2004 р. по березень 2006 р. і
написала заяву про звільнення. Підтвердженням цього факту є Акт перевірки № 108
від 19.01.2007 р. Територіальної державної інспекції праці у Харківській
області Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю
(надалі

- Акт) та лист прокуратури
Дзержинського району м. Харкова від
16.02.2007 р. №

28-1481/06 (а.с. 87-90). Згідно з
цим актом, в ході перевірки встановлені
численні

порушення чинного законодавства України.

Згідно
наказу № 27 від 4 квітня 2006 р. позивачку звільнено 04.04.2006 р. за власним
бажанням згідно ст. . 38 КЗпП України на підставі її
заяви. Власне бажання звільнитися з роботи підтверджується листом позивачки до
Міністра економіки від 04.04.2006 (а.с.
3).

З метою
виконання ст. . 47,
116 КЗпП України 06.04.2006 р. позивачці було відправлено повідомлення
(телеграма) (а.с. 18), але позивачка не з'явилась у відділ. Оформити
належним чином трудову книжку відповідач не мав можливість, оскільки трудова книжка знаходилась у
позивачки, чтого вона не оспорювала в
судовому засіданні. З моменту звільнення по теперішній час позивачка з трудовою
книжкою до відділу з проханням внести запис про звільнення не зверталась.

Згідно з
вимогами ст. . 47,
116 КЗпП України з позивачкою проведено розрахунок за відпрацьований
термін (а.с. 19).

Крім
того, суду позивачкою не надано доказів
про те, що вона відзивала свою заяву по
звільненню за власним бажанням та повідомляла керівника про своє бажання
продовжувати працювати, а також про
те, що вона хворіє і знаходиться на
лікарняному.

Таким
чином, судом в не встановлено
яких-небудь порушень Законодавства про працю при звільненні позивачки.

Тому, суд вважає вимоги позивачки про скасування
наказу про її звільнення необгрунтованим.

Вимоги
позивача про стягнення в рахунок виплат лікарняних за період з 04.04.2006 р. по
02.208.2006 p., тобто за 115 календарних днів, суд вважає також необгрунтованими, оскільки позивачка була звільнена 04.04.2006
р. і про свою хворобу та відкликання заяви про звільнення відповідача не
повідомляла.

Таким
чином, в задоволенні позову позивачів
належить відмовити.

На
підставі викладеного, ст. ст.
6, 10, 11,
159, 160, 161,
162, 163, 171 Кодексу адміністративного судочинства
України, ст. 40,
47, 231, 232 КзпП України суд

ПОСТАНОВИВ:

В
задоволенні позову ОСОБА_1до Харківського обласного відділу з питань
банкрутства Міністерства економіки України,
третя особа Міністерство економіки України про визнання наказу про
звільнення недійсним, поновлення на
роботі та стягнення середньої заробітної плати за вимушений прогул

- відмовити.

постанова
може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом
подачі в 10-дений строк з дня проголошення рішення заяви про

апеляційне
оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції
або в порядку ч.5 ст. 186 КАС України.