Справа № 2а-189/07
Суддя: Дрішлюк А.І.
Дата ухвалення: 2007-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-189/07
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2007
року місто
Одеса

Малиновський
районний суд м. Одеси у складі

головуючого
судді Дрішлюка А.І., суддів Сєверової Є.С., Гуревського В.К.

при секретарі
Іскрич В.В., розглянув
у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу адміністративної юрисдикції
за адміністративним позовом ОСОБА_1до
Державного комітету України у справах національностей та міграції про
визнання рішення неправомірним та зобов'язання надати статус біженця, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1звернувся
до суду з позовною заявою до відповідача, та просить визнати рішення Державного
комітету України у справах національностей та міграції від 27.12.2004 року №653
протиправним та зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів
для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні. Свої позовні
вимоги позивач обґрунтовує тим, що зазначеним рішенням Державного комітету
України у справах національностей та міграції від 27 грудня 2004 року йому було
відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу
біженця в України. Так, позивач за національністю таджик, за віросповіданням
мусульманин-суніт, є громадянином Афганістану, уродженцем м.Кундуз, але не може
користуватися захистом цієї країни, внаслідок побоювань стати жертвою
переслідувань по причині своїх політичних переконань та належності до певної
соціальної групи. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що його батько
працював у службі безпеки. У 1992 році влада змінилась, представники нової влади
переслідували батька, погрожували фізичною розправою його батькові, йому та
всім членам родини. Батька звинувачували у зв'язку з комуністами, тому він
переховувався, а вся родина півроку не мала змоги виходити на вулицю. Через
півроку (1992р.) позивач разом з родиною виїхали до Пакистану, м.Пешавар, де жили у таборі
для біженців 5 років. На початку 1997 року ОСОБА_1з родиною повернулися до
Афганістану, тому що вважали, що погроз більше не буде, ситуація
стабілізувалась. Однак, після повернення на Батьківщину батько позивача був
вбитий. Родина знову на початку 1998 року нелегально переїхала до Пакистану. У
2002 році, після зміни влади, позивач з родиною знову повернулися до
Афганістану, але, за словами позивача, ситуація не змінилась і погрози продовжувались.
Тому ОСОБА_1 у 2003
році був змушений покинути територію Афганістану. Таким чином, позивач має
побоювання при поверненні до Афганістану стати жертвою переслідувань за
ознаками належності до певної соціальної групи. Оскільки при наявності підстав
для оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця в
Україні в задоволенні клопотання відмовлено, тому позивач просить зобов'язати
Державний комітет України у справах національностей та міграції прийняти
рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу
біженця в Україні.

Згідно з
висновком Управління у справах національностей та міграції Одеської обласної
адміністрації інформація надана заявником дає підстави кваліфікувати його як
особу, яка підпадає під дію ст. 1 Закону України „Про біженців",
посилаючись на те, що батько позивача працював у службі безпеки «Хадамат», його
постійно переслідували таліби, які прийшли до влади та вважали членів служби
«Хадамат» ворогами. Щоб зберегти родину батько прийняв рішення виїхати до
Пакистану, потім через 5 років вони повернулися на Батьківщину, батько був
вбитий, свідком вбивства став сам позивач. Представник управління вважає, що в
Афганістані позивачу погрожувала реальна небезпека. Тому заявник мав цілком
обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками належності до
певної соціальної групи.

Заслухавши
пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, у
задоволенні якого має бути відмовлено з наступних причин. Судом встановлені
такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених сторонами
письмових доказів.

Рішенням
Державного комітету України у справах національностей та міграції № 653 від 27
грудня 2004 року за результатами розгляду особової справи № 04/30, ОСОБА_1, громадянину
Афганістану,ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено в оформленні документів для вирішення
питання про надання статусу біженця в Україні, відповідно до абзацу сьомого
статті 12 Закону України „Про біженців", у зв'язку з відсутністю умов,
передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону.

Аналіз справи
свідчить про те, що позивач звернувся за наданням притулку в Україні не через
побоювання стати жертвою переслідувань, а у зв'язку з необхідністю отримати
легальну підставу проживання в Україні.

В судовому
засіданні позивач не зміг пояснити, яких саме переслідувань він побоюється,
також не обґрунтував наявність хоча б однієї з ознак, передбачених ст. 1 Закону
України „Про біженців", відносно якої біженцем визнається особа, яка не є
громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства
(підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань,
перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може
користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може
чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пояснення
ОСОБА_1 під час співбесіди з представником відділу міграції та його пояснення
під час судового засідання не були послідовними, тому у суду є підстави
сумніватися в їх достовірності.

Виходячи з
вищенаведеного, суд прийшов до висновку про очевидну необґрунтованість заяви
позивача про надання статусу біженця в Україні, судом не встановлено підстав
для надання йому статусу біженця.

Згідно ч. 6 ст.
12 Закону України „Про біженців" рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови,
передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять
характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає
себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було
відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених
для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Згідно ч. 2 ст.
11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною
заявою, поданою відповідно до цього кодексу, і не може виходити за межі
позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб,
про захист яких вони просять.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 70, 71,
86, 159-203, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. ст. 1,
16 Закону України „Про біженців", ст. 1 А Конвенції про статус біженців
від 28.07.1951 року, Закон України „Про приєднання України до Конвенції про
статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" від 10.01.2002 року, СУД-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні
позовної заяви ОСОБА_1до
Державного комітету України у справах національностей та міграції про
визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та
міграції від 27.12.2004 року № 653, яким позивачу було відмовлено в наданні
статусу біженця в Україні неправомірним з моменту його прийняття та
зобов'язання Державного комітету України у справах національностей та міграції
надати позивачеві статус біженця в Україні відмовити.

Постанова може
бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 -денний
строк з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі постанови.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом 20 днів
після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку ст. 186 КАС
України.