Справа № 2-а-55/07
Суддя: Пахоменко О.Г.
Дата ухвалення: 2007-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-55 2007р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21
вересня 2007 року Енергодарський
міський суд

Запорізької
області

у складі
головуючого судді: Пахоменко О.Г.,

при
секретарі: Живогляд
Ю.В.,

розглянувши
в відкритому судовому засіданні в м.
Енергодар адміністративну справу за позовом військового прокурора
Запорізького гарнізону в інтересах ОСОБА_1до військової частини № 3042, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Головне управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ
України, про визнання протиправними дій
та стягнення грошової допомоги при звільнені з військової служби, -

ВСТАНОВИВ:

Військовий
прокурор Запорізького гарнізону звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з адміністративним позовом до військової
частини № 3042 у м. Енергодар
Запорізької області, в якому просить
визнати протиправними дії відповідача як суб'єкта владних повноважень, щодо не виплати ОСОБА_1. при його звільнені з військової служби з
грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за
кожний повний календарний рік служби у названій військовій частині, в загальній сумі 7121 грн. 34 коп. Також
просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 зазначену суму коштів.

В
обґрунтування позовних вимог позивач зазначив,
що відповідно до вимог ст. 121 Конституції України, у випадках,
передбачених законом, на
прокуратуру покладено представництво інтересів громадянина або держави в суді.

Це право
органів прокуратури закріплене також
ст. ст. 20,
36і Закону України "Про прокуратуру", згідно вимог яких прокурор звертається до
суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави,
а також підприємств та інших юридичних осіб.

Згідно ст. 60 Кодексу адміністративного судочинства України, у визначених законом випадках прокурор має
право звернутись до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів інших осіб.

Прокурорською
перевіркою, яка проведена за
зверненням, встановлено, що громадянин ОСОБА_1 був призваний на військову службу у 1987 році
та проходив її до 1997 року, після чого
наказом командира 10 авіаційної бази він був звільнений з військової служби та
виключений із списків особового складу військової частини.

28 липня
1997 року ОСОБА_1 був призваний на
військову службу за контрактом та з 31 липня 1997 року згідно наказу КВВ МВС
України № 65 о/с проходив військову службу у військовій частині № 3042, розташованій у м. Енергодар Запорізької області.

31 липня
2006 року, наказом № 158 командира
військової частини № 3042, на підставі
пункту 63, підпункт "в"
Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил
України, тобто за станом здоров'я, ОСОБА_1
був звільнений з військової служби,
виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів
забезпечення.

Проте, при звільненні з військової служби ОСОБА_1
, суб'єктом владних повноважень

- військовою
частиною № 3042, не була виплачена
грошова допомога при звільненні.

Свої дії
відповідач обґрунтовує тим, що ст.
118 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік"
від 20.12.2005 року №3235-IV,
встановлено, що
військовослужбовцям у разі повторного звільнення зі служби грошова
допомога, передбачена п.2 ст. 15
Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та
членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII, не виплачується, за винятком тих осіб, які при першому звільненні не набули права на
отримання цієї допомоги, відповідно до
вимог чинного законодавства України.

Саме тим
фактом, що ОСОБА_1 , був повторно звільнений з військової
служби, відповідач обґрунтовує свою
відмову у виплаті йому одноразової грошової допомоги, з чим позивач не згоден, оскільки вважає, що відповідач помилково трактує норми матеріального
права.

Вважає, що право ОСОБА_1 на отримання вищезазначеної грошової допомоги
закріплено ст. 15 Закону України
"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей" (в редакції Закону № 64/97 ВР від 12.02.1997 року), пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів
України N393 від 17 липня 1992 року „Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової
допомоги особам офіцерського складу,
прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та
військової служби за контрактом, особам
начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх
сімей", статтею 9 Закону України
„Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб" (в редакції Закону України №3591-IV від 04
квітня 2006 року), ст. 22 Конституції
України.

Військовий
прокурор Запорізького гарнізону,
звертаючись до суду з позовом в інтересах громадянина ОСОБА_1 , ґрунтується на тому, що з військової служби він звільнений за
станом здоров'я, має на утримані
непрацездатну дитину, в теперішній час
його пенсія практично в повному обсязі йде на купівлю дорогоцінних ліків для
профілактики та лікування хвороб, які
він отримав під час проходження служби,
у зв'язку із чим порушення соціальних прав ОСОБА_1 поставило заявника у скрутне матеріальне
становище, тобто в цих умовах він
неспроможний через матеріальний стан самостійно звернутися до суду за захистом
свого порушеного соціального права та реалізувати свої процесуальні повноваження.

Вважає, що за такої ситуації в теперішній час є
підстави для представництва прокурором в суді інтересів громадянина
ОСОБА_1 у формі звернення до суду з цією
позовною заявою та участі у її розгляді судом.

В
судовому засіданні представник позивач Чалий М. Г. позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представники
відповідача, які діють на підставі
довіреностей - Сарбєєва Л.І., Гозьо В.В.
та представник третьої особи за довіреністю Лобан О.В. позовні вимоги не визнали і просили у їх задоволенні
відмовити.

У
обґрунтування своїх заперечень зазначили,
що на підставі ст. 118 Закону
України „Про Державний Бюджет України на 2006 рік" від 20.12.2005 року № 3235-V,
встановлено, що
військовослужбовцям у разі повторного звільнення зі служби грошова
допомога, передбачена пунктом 2 ст. 15 Закону України „Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не виплачується, за винятком тих осіб, які при першому звільненні не набули права на
отримання цієї допомоги, відповідно до
вимог чинного законодавства України.

Статтею
9 Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", в редакції Закону України № 3519-IV від
04.04.2006р., на яку вказує позивач має
обмеження та умови в порядку виплати вихідної допомоги, та набула чинності з 01.01.2007 року.

Згідно до витягу
з наказу командира військової частини А 2438 № 248 від29.11.1996 року
видно, що капітан ОСОБА_1 при звільненні з військової служби отримав як
виплату премії 33% за період з 01.10.1996р. по 01.12.1996р., одноразову грошову винагороду за
січень-грудень 1996 року в повному обсязі,
так і вихідну допомогу в розмірі 5 окладів місячного грошового
забезпечення, та інше. Отже, вважають, ' що ОСОБА_1 вже використав своє право на отримання
вихідної грошової допомоги при звільненні,
в зв'язку з чим, у його вимогах
необхідно відмовити.

Вислухавши
пояснення сторін та представника третьої особи,
дослідував матеріали справи, суд
вважає, що позовні обгрунтуванні та
підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно
матеріалів справи, 28.07.1997 року
громадянин ОСОБА_1 був призваний на
військову службу за контрактом та з 31 липня 1997 року згідно наказу КВВ МВС
України № 65о/с проходив військову службу у військовій частині № 3042.

31 липня
2006 року, наказом № 158 командира
військової частини № 3042, на підставі
пункту 63, підпункт "в"
Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил
України, тобто за станом здоров'я
громадянин ОСОБА_1 був звільнений з
військової служби, виключений зі списків
особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення (а.с. 14, 16-21).

При
звільненні з військової служби громадянину ОСОБА_1 , відповідачем по справі -військовою частиною №
3042, не була виплачена грошова допомога
при звільненні, і проти даного факту
сторона відповідача не заперечує.

Свої дії
відповідач обґрунтовує тим, що ст. 118 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2006 рік" від 20.12.2005 року № 3235-IV,
встановлено, що
військовослужбовцям у разі повторного звільнення зі служби грошова
допомога, передбачена п.2 ст. 15
Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та
членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ, не виплачується, за винятком тих осіб, які при першому звільненні не набули права на
отримання цієї допомоги, відповідно до
вимог чинного законодавства України.

Саме тим
фактом, що ОСОБА_1 , був повторно звільнений з військової служби, відповідач обґрунтовує свою відмову у виплаті
йому одноразової грошової допомоги.

Суд
погоджується з думкою відповідача, що
зазначена позиція командування військової частини № 3042 є помилковою, оскільки ґрунтується на довільному
трактуванні норм матеріального права, з
наступних підстав. '

Так, Закон про Державний бюджет України як
правовий акт, чітко зумовлений поняттям
бюджету, як плану формування та
використання фінансових ресурсів, має
особливий предмет регулювання, відмінний
від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та
видатків держави на загальносуспільні потреби,
зокрема, і видатків на соціальний
захист і соціальне забезпечення, а тому
цим законом не можуть вноситися зміни,
зупинятися дія чинних законів України,
а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання
відносин, що є предметом інших законів
України.

Метою і
особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов
для реалізації положень інших законів України,
які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій.

Оскільки
предмет Закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції
України, то цей закон не може
скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг,
компенсацій і гарантій,
передбачених іншими законами України.

Відповідно
до п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від
20.03.2002 року № 5-рп/2002, військовослужбовці
належать до категорії громадян, які
потребують додаткових гарантій забезпечення професійної діяльності, ефективного функціонування відповідних
органів держави, зокрема, гарантій соціального захисту, а призупинення дії певних гарантій забезпечення
професійної діяльності військовослужбовців не є позбавленням права на їх
отримання взагалі.

Саме
таку позицію вдруге зазвачено у п.3.1 рішення Конституційного суду України
№6-рп від 09.07.2007 року.

Статтею15 Закону
України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей" (в редакції Закону № 64/97 ВР від 12.02.1997 року), що складає основні засади державної політики
у сфері соціального захисту військовослужбовців, який чинний на час звільнення ОСОБА_1 у відставку,
військовослужбовцям, які
звільняються з військової служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в
розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний
календарний рік служби, без встановлення
будь-яких обмежень чи умов.

У розвиток наведеної норми закону, пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів
України N 393 від 17 липня 1992 року „Про порядок обчислення вислуги
років, призначення та виплати пенсій і
грошової допомоги особам офіцерського складу,
прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та
військової служби за контрактом, особам
начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх
сімей", зазначено, що військовослужбовцям при звільненні з
військової служби за станом здоров'я виплачується грошова допомога в розмірі 50
відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік
служби.

Крім
того, право громадянина ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги в
розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний
календарний рік служби, без будь-яких
обмежень чи умов, закріплено статтею 9
Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб" (в редакції Закону України № 3591-IV від 04
квітня 2006 року).

Виплата
грошової допомоги при звільненні є не пільгами,
а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності
окремих категорій громадян до яких відноситься громадянин ОСОБА_1

Враховуючи
викладене, вищезазначені рішення
Конституційного Суду України, а також
положення ст. 22 Конституції
України, відповідно до якої при
прийнятті нових законів або внесенні змін у чинні закони не допускається
звуження змісту та об'єму існуючих прав та свобод, суд дійшов до висновку про наявність права
громадянина ОСОБА_1 на отримання при
звільненні з військової служби грошової допомоги в розмірі 50 відсотків
місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у
військовій частині № 3042.

Строк
вислуги громадянина ОСОБА_1 у
календарному обчисленні на день звільнення склав повних 9 років, його місячне грошове забезпечення згідно
довідки № 106 від 26.07.2006р. складало 1582 грн. 52 коп. (а.с. 15).

Відповідно
до наданого позивачем розрахунку, сума
грошової допомоги, що підлягає сплаті
громадянину ОСОБА_1 складає 7121 грн. 34
коп., із розрахунку: 1582 грн. 52 коп. х
50 % х 9 років (а.с. 4).

Керуючись ст.
ст. 11, 69-71, 86, 158, 160, 163, 186, 254 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги
військового прокурора Запорізького гарнізону задовольнити.

Визнати
протиправними дії військово? частини № 3042 м.
Енергодар Запорізької області щодо не виплати громадянину ОСОБА_1при
його звільнені з військової служби грошової допомоги у розмірі 50 відсотків
місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у
військовій частині № 3042 м. Енергодар
Запорізької області, в загальній сумі
7121 грн. 34 коп.

Стягнути
з військової частини № 3042 м. Енергодар
Запорізької області на користь ОСОБА_1грошову допомогу при його звільнені у
розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний
календарний рік служби у військовій частині № 3042 м. Енергодар Запорізької області, в загальній сумі 7121 грн. 34 коп.

Судові витрати
віднести на рахунок держави.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом 10 днів з дня
складання постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова суду
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження та апеляційної скарги.