Справа № 2-0-39/2007
Суддя: Степаненко О.А.
Дата ухвалення: 2007-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2-0-39/2007 р.

14 листопада 2007 року Сумський районний суд Сумської
області під головуванням судді Степаненка
О.А. при секретарі Токаревій В.М., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Суми справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сумського районного центру зайнятості про визнання незаконними
дій, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з
позовом, посилаючись на те, що він працював в Державній виконавчий службі у Сумському районі на посаді
державного виконавця і 30.03. 2007 р. був звільнений із займаної посади у зв'язку з ліквідацією установи відповідно до п.1 ст. 40 Кодексу законі про працю України. 4. 04.
2007 року він звернувся до Сумського
районного центру зайнятості для реєстрації як такий, що шукає роботу і 24. 04 .2007р. йому надали статус безробітного. З
1. 05. 2007р. йому було розпочато виплату
допомоги по безробіттю на підставі ст. 23. п 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування на випадок безробіття». Службовими особами Сумського районного
центру зайнятості не було враховано гарантій працівникам, які втратили роботу у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці, передбачених п.1 ст. 26 Закону України «Про зайнятість населення». П.1 ст. 26.
Закону України «Про зайнятість
населення» передбачено , що працівникам, трудовий договір з якими було розірвано з ініціативи власника або уповноваженого
ним органу в зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці, в тому числі ліквідацією, за умови їх реєстрації в службі зайнятості протягом семи календарних днів
після звільнення як таких, що шукають роботу,
гарантується: надання статусу безробітного, якщо протягом семи днів працівнику
не було запропоновано підходящої роботи; право на одержання допомоги по
безробіттю у розмірі 100 процентів
середньої заробітної плати за останнім місцем роботи протягом 60 календарних
днів, 7Ь процентів - протягом 90 календарних днів і 50 процентів - протягом наступних 210 календарних днів, але не більше
середньої заробітної плати, що склалася в народному господарстві
відповідної області за минулий місяць, і не нижче встановленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати.
Позивач вважав, що дії відповідача
суперечать п. 1 ст. 26. Закону України «Про зайнятість населення», тому просив постановити судове рішення, яким
визнати дії Сумського районного центру зайнятості
протиправними, зобов'язати Сумський районний центр зайнятості призначити йому виплату допомоги по безробіттю у відповідності п.1
ст. 26 Закону України «Про зайнятість населення»
у розмірі 100 процентів середньої заробітної плати за останнім місцем роботи протягом 60 календарних днів, 75 процентів -
протягом 90 календарних днів і 50 процентів - протягом наступних 210 календарних днів, але не більше середньої
заробітної плати, що склалася в
народному господарстві відповідної області за минулий місяць, і не нижче встановленого законодавством розміру мінімальної
заробітної плати.

Представник Сумського районного центру зайнятості
позов не визнав, пояснивши, що Закон України „Про зайнятість населення" діє з 01 березня 1991 року.
Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
на випадок безробіття" набув чинності
01.01.2001 року. Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що до приведення законодавства
України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. У зв'язку з
тим, що п.1ст.26 Закону України „Про зайнятість населення" суперечить п.1 ст.23 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок
безробіття", в даній ситуації слід керуватися.

2

иищезазначеним законом,
а саме - п.1 ст.23 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок
безробіття". Згідно п. п. 1,2,3 ст.22 та м.1 ст.2 3 Закону України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на випадок
безробіття" ОСОБА_2. була призначена допомога по безробіттю в розмір: 60 ь середньої заробітної плати (доходу) залежно
від тривалості безробіття: ЮС)-, -90 календарних
днів, 80% - 90 календарних днів, 70% - 180 календарних днів.

Заслухавши пояснення осіб, що
беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд не вбачає підстав для
задоволення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в відділі
Державної виконавчої служби Сумського району
на посаді державного виконавця і ЗО березня 2007 року був звільнений з займаної посади у зв'язку з
ліквідацією установи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗПП України.

4 квітня 2007 року позивач звернувся
до Сумського районного центру зайнятості для реєстрації як такий, що шукає
роботу і 27 квітня 2007 року йому надали статус безробітного. З 1. 05. 2007р. йому було розпочато
виплату допомоги по безробіттю на підставі ст. 23 п. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок безробіття».

Зокрема, згідно п. п. 1,2,3 ст.22 та п.1 ст.23 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на випадок безробіття" розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках
до їх середньої заробітної плати (доходу),
визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу)
для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів
України, залежно від страхового стажу: до 2 років - 50 відсотків; від 2
до б років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років -
70 відсотків. Допомога по безробіттю виплачується
залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру: перші 90
календарних днів - 100 відсотків; протягом наступних 90 календарних днів - .
80 відсотків; у подальшому - 70 відсотків.

Згідно п. п. 1,2,3 ст.22 та п.1
ст.23 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Нікітенку П.В.
була призначена допомога по безробіттю в
розмірі 60% середньої заробітної плати (доходу) залежно від тривалості безробіття: 100% -90 календарних днів, 80% - 90
календарних днів, 7 0% - 180
календарних днів.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на п.1 ст. 26 Закону України «Про зайнятість населення», яким , зокрема,
передбачено, що працівникам, трудовий договір з якими було розірвано з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в зв'язку із змінами в організації виробництва/ і праці, в тому числі
ліквідацією, за умови їх реєстрації в службі зайнятості протягом семи календарних днів після
звільнення як таких, що
шукають роботу, гарантується: надання статусу безробітного, якщо протягом семи
днів працівнику не було запропоновано підходящої роботи; право на одержання
допомоги по безробіттю у розмірі 100 процентів
середньої заробітної плати за останнім місцем роботи протягом 60 календарних днів, 75 процентів -
протягом 90 календарних днів і 50 процентів - протягом наступних 210 календарних днів, але не
більше середньої заробітної плати, що склалася в народному господарстві відповідної області за минулий місяць,
і не нижче встановленого законодавством
розміру мінімальної заробітної плати.

Посилання позивача на ту обставину, що допомога на
випадок безробіття йому повинна бути
встановлена у відповідності і в розмірах, передбачених п.1 ст. 26 Закону України «Про зайнятість населення». На
думку суду, не є правомірним, оскільки Закон України „Про зайнятість
населення" діє з 01 березня 1991 року, а Закон України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" набув чинності 01.01.2001 року.
Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне
страхування на випадок

3

безробіття" встановлено, що до приведення
законодавства України у відповідність і
цим Законом закони та інші
нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. В зв'язку з тим, що п.1ст.26 Закону України „Про зайнятість населення" суперечить п. 1 ст.23
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
на випадок безробіття", в даній ситуації слід керуватися саме п.1 ст.23
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціально страхування на
випадок безробіття".

Аналогічні роз'яснення містяться і у листі голови
Правління Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування
України на випадок безробіття від 29 грудня 2000 року № ДЦ/ПФ-07-19, в якому
зазначається, що особливі гарантії (пункт 1
ст. 26 Закону України "Про зайнятість населення") працівникам, які втратили роботу на підставі
пункту 1 ст. 40 Кодексу Законів про Працю
України надаються лише у частині надання статусу безробітного та права на достроковий
вихід на пенсію за півтора року до встановленого законодавством пенсійного віку (для працівників Чорнобильської
АЕС, які вивільняються з роботи у зв'язку з достроковим зняттям Чорнобильської
АЕС з експлуатації - за два роки).

За таких обставин, суд не вбачає
підстав для задоволення позову позивача.

На підставі викладеного , керуючись
п.1 ст. 26. Закону України «Про зайнятість населення», п. З ст. 71, ст. 94, ст. 104, п.2 ст.
107, п. 1,2 ст. 162 Кодексу Адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_1 до Сумського районного
центру зайнятості про визнання незаконними дій, зобов'язання вчинити певні дії за безпідставністю позовних вимог.

Заяву про апеляційне оскарження
постанови може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання
заяви, якщо скарга подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження або апеляційну
скаргу не було подано.