Справа № 2-а-67\07
Суддя: ТУРЕЦЬКА І.О.
Дата ухвалення: 2007-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2007
р. справа №2- а- 6707

Приморський
районний суд м. Одеси в складі:

головуючого -
судді Турецької І.О.

при секретарі -
Скоріній Т.С.

за участю
представників сторін:

від позивачів -
ОСОБА_4.

від відповідачів
- Мамедова С.О.

від третьої
особи - Бандура Б.Ю., Кузнецова Т.В.

розглянув, у відкритому судовому засіданні в залі суду у
м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до Одеської міської ради,
виконавчого комітету Одеської міської ради про часткове скасування
рішень, третя особа на стороні
відповідачів, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - ТОВ «Володимир і К»

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, звернувшись із даним адміністративним позовом
до суду, обґрунтовують його тим, що суб'єкти владних повноважень в особі
Одеської міської ради, виконавчого
комітету Одеської міської ради,
прийнятими рішеннями про відведення земельної ділянки й знесення
будівлі, порушили їх права як власників
нерухомого майна і користувачів земельної ділянці.

Підтримуючи вимоги позивачів у судовому засіданні їх
представник пояснив, що виконавчим
комітетом Одеської міської ради 19.04.2002 р. та 20.05.2003 р. були прийняти рішення, відповідно за №64 та №294, згідно яких,
ТОВ «Володимир і К» була передана у користуванні, в тому числі і земельна ділянка площею 0,
1824 га, на якої розташована житлова
будівля з надвірними спорудами за адресою:АДРЕСА_1

На підставі
договорів купівлі - продажу нерухомого майна,
які відбулися в жовтні 2003 p.,

позивачі є
власниками квартир в даному будинку.

Вищевказані
рішення зобов'язують ТОВ «Володимир і К» здійснити знесення даної житлової
будівлі і відселити їх.

На думку
представника позивачів є наступні підстави,
які свідчать про незаконність прийнятих рішень:

Порушено право
власності позивачів, захищене статтею 41
Конституції України, ст. 55 Закону
України „Про власність" ( втратив чинність у червні 2007 р.), ст. 171 ЖК України, які передбачають, що примусове відчуження може бути застосоване
лише як виключення з мотивів суспільної необхідності на підставі й у
порядку, встановленому законом і за
умови попереднього й повного відшкодування збитків. Позивачі вважають, що відведення земельної ділянки під
будівництво ТОВ «Володимир і К» спортивно - розважального комплексу не підпадає
під термін „суспільна необхідність" і в рішенні не зазначено про
компенсацію нанесених ним збитків у зв'язку з вилученням майна

Порушено право
позивачів на користування спірною земельною ділянкою розміром 0, 1824 га, яке перейшло до них одночасно з правом
власності на житловий будинок.

На підставі
викладеного, представник позивачів
просить скасувати рішення суб'єкта владних повноважень в частині передання ТОВ
«Володимир і К» у користуванні
земельної ділянки 0, 1824 га,
розташованою під житловою будівлею з надвірними спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, а також в частини зобов'язання
ТОВ «Володимир і К» здійснити знесення житлової будівлі з надвірними спорудами
і відселення громадян за адресою: АДРЕСА_1

Представник
відповідачів в особі Одеської міської ради,
виконавчого комітету Одеської міської ради, заперечуючи проти позову, пояснила в судовому засіданні наступне.

На думку даного представника,
позивачі пропустили, передбачений
ст. 99 КАС України річний строк для звернення до суду, а це,
відповідно до вимог ст. 100 КАС України є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Обґрунтовуючи
свої доводи про пропущення позивачами строку звернення до суду, представник пояснив, що позивачі,
здійснюючи у 2003 р. угоди купівлі -продажу спірних квартир в
будинку, якій з 1990 року був визнаний
аварійним, знали про існуючи рішення про
знесення будівлі й відселення громадян. Дана обставина, як вона вважає, підтверджується тим, що з попередніми користувачами, а потім,
на підставі приватизації і з власниками квартир, тривалий час велися переговори про надання їм
іншої житлової площі у зв'язку зі зносом будівлі.

Крім того, на її думку,
в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити на підставі
вимог ст. 143 Конституції України, ст. 4
Закону України „Про власність" ( втратив чинність у червні 2007 p.), ст.ст. 30,
60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 12 Земельного кодексу.

Так, ст. 143 Конституції України передбачає, що територіальна громада міста безпосередньо
або через створені нею органи місцевого самоврядування керує майном, що знаходиться у комунальної власності.

Як пояснила
представник відповідачів, згідно рішення
Одеської обласної ради народних депутатів №226 - XXI від
25.11.1991 р. "Про розмежування державного майна між власністю
облради, міст районного підпорядкування
й районів області" до комунальної власності територіальної громади м.
Одеси було передано увесь житловий та не житловий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних меж
міста, а тому спірний будинок за адресою
АДРЕСА_1, належить територіальної
громаді в особі - Одеської міської ради.

Розпоряджатися
об'єктами комунальної власності,
відповідно до ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в
Україні", належить, на думку представника , виключно органам місцевого самоврядування.
Стаття 30 вищевказаного Закону, делегує
повноваження у сфері житлового фонду - виконавчому комітету, тому,
рішення про знесення приймалися даним органом.

Також, представник відповідачів зазначив, що позивачі мають право власності лише на
квартири в спірному будинку, земельна
ділянка належить територіальної громаді міста і в користування або у власність
позивачам - не передавалася.

Представники
третьої особи на стороні відповідачів,
яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «Володимир і К»
даючи пояснення в судовому засіданні,
також вважали, що позивачі без
поважних причини пропустили строк звернення до суду, а це,
на їх, думку, є самостійною підставою для відмові в позову.
Про те, що позивачі без поважних причин
пропустили строк на звернення до суду,
свідчить те, що 02.08.2004 р.
заступник міського голови Мурманов М.В. повідомив їх про задоволення клопотання
власників будинку про дачу дозволу на його реконструкцію.

Також на думку
представників, позивачі не є власниками
спірної земельної ділянки, площею 0,
1824 га, на якої знаходиться житловий
будинок, так як у них відсутні будь -які

правовстановлюючі
документи і вони не сплачують плату за землю.

Висловлюючи свою
думку з приводу оскаржуваних рішень,
представники зазначили, що
відповідач, в особі виконавчого комітету
Одеської міської ради, діяв відповідно
до вимог п. 7 ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в
Україні", а саме виконував функції
по організації благоустрою населених пунктів,
здійснення контролю за станом благоустрою виробничих територій, створення місць відпочинку громадян.

При їх
ухваленні, виконавчий комітет виходив із
того, що будівництво спортивно
-оздоровчого комплексу та кафе, а також
благоустрій території є суспільною необхідністю і нерозривно пов'язане із
соціально - економічним та культурним розвитком території.

Також, відповідачі діяли на підставі вимог ст. 111
ЖК України, яка надає права органам
місцевого самоврядування, у зв'язку з
вилученням земельної ділянки, проводити
знесення будинку з наданням мешканцям іншого житлового приміщення.

Представники
третьої особи стверджували, що метою
придбання позивачами квартир, які на
момент укладання договорів купівлі - продажу були непридатні для проживання є -
будівництво на спірної земельної ділянці - багатоповерхового житлового будинку.

Встановив
обставини справи та перевірив їх доказами,
суд прийшов до висновку, що в
задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судовим
розглядом установлено, що 08.09.1990 р.
виконавчім комітетом Одеської міської ради народних депутатів було прийнято
рішення за №291 "Про завершення самовільно розпочатого будівництва кафе на
80 посадових місць по пров. Ванному, 5
в районі 10 - й ст. В. Фонтану" згідно з яким, кооперативу "Каштан" була надана земельна
ділянка площею 0, 5 га в тимчасове
користування строком на 15 років.

У 1994 р. кооператив
був реорганізований шляхом приєднання до ТОВ "Ікар".

31.05.1997 р.
виконавчим комітетом Одеської міської ради дані зміни найшли відображення в
рішенні №262 "Про надання товариству з обмеженою відповідальністю
"Ікар" земельної ділянки,
загальною площею 0, 6191 га за
адресою м. Одеса, провулок Ванний №5 у
районі

10-й станції
В.Фонтану для здачі в експлуатацію кафе на 80 посадових місць, завершення будівництва та експлуатації
спортивно - оздоровчого комплексу".

ТОВ
"Ікар", відповідно до п. п.
5.5. даного рішення, повинно було за
рахунок власних коштів здійснити знесення жилих будинків та відселення за
вищевказаною адресою п'яти сімей і закінчити будівництво у 3 кварталі 1998 р.

ТОВ
"Ікар" виконало це рішення лише в частині відселення двох сімей і у
встановлений строк

будівництво
закінчено не було.

15.03.2001 р. відбулася реорганізація ТОВ
"Ікар", шляхом виділення зі
складу ТОВ "Володимир і

К", якому в подальшому були передані об'єкти
незавершеного будівництва

2-х поверхової
будови спортивно - оздоровчого комплексу та кафе на 80 посадкових місць і права
на земельну ділянку, площею 0, 6191 га.

Дані змини також
знайшли своє відображення в рішенні виконкому Одеської міської ради від

19.04.2002 р. №64 "Про передачу товариству з
обмеженою відповідальністю "Володимир і К"

функцій
замовника на завершення будівництва кафе на 80 посадкових місць та спортивно -

оздоровчого
комплексу у провулку Ванному №5".

Воно, також підтвердило зобов'язання ТОВ по
знесенню житлової будівлі та відселенню громадян і встановило строки для
завершення будівництва і благоустрою території до 31.12.2002 p..

У зв'язку з
невиконанням зобов'язань по завершенню будівництва, виконавчій комітет Одеської міської
ради, знову 20.05.2003 р. прийняв
рішення №294 "Про внесення змін до рішення від 19.04.2002 р. №64 Про
передачу товариству з обмеженою відповідальністю "Володимир і К"
функцій замовника на завершення будівництва кафе на 80 посадкових місць та
спортивно -оздоровчого комплексу у провулку Ванному №5" і встановлення строків
та умов будівництва"

Відповідно, до даного рішення Товариству, для виконання своїх зобов'язань, надалі додатковий строк до - 01.03.04 p..

05.10.2004 p. актом державної
технічної комісії, кафе на 80
посадкових місць та спортивно -оздоровчій комплекс у провулку Ванному №5"
були прийняти до експлуатації і ТОВ "Володимир і К" 27.10.2004 р.
отримало на даний об'єкт свідоцтво про право власності.

До наступного
часу будівля не знесена і спір про відселення позивачів та надання їм грошової
компенсації знаходиться в провадженні Приморського райсуду м. Одеси.

Допитаний в
якості свідка керівник даного підприємства ОСОБА_5, пояснив суду, що

метою придбання
позивачами квартир в аварійному будинку по провулку Ванному №5 було будівництво
на його місці - багатоповерхового будинку.

Це
підтверджується, на його думку
тим, що ці квартири для проживання
непридатні, так як в дійсності, будинок не існує, є тільки розвалини. Він вів переговори з
особами, які фінансували придбання
даної нерухомості та, попередив їх про
те, що йому відведена земельна ділянка
під благоустрій територій, тому не має
сенсу укладати договори купівлі - продажу.

Навіть після
того, як все же були придбані спірні
квартири, він пропонував покупцю
здійснити виплату грошей, які на це були
витрачені, однак він відмовився від
цього і вважав, що йому дозволять
здійснювати будівництво.

ОСОБА_5, стверджував про те, що позивачам при здійсненні договорів купівлі
- продажу було відомо про наявність
рішень про знесення будівлі.

Частина 3 ст. 2
КАС України, зобов'язує суд, при розгляді справ щодо оскарження рішень

суб'єктів
владних повноважень, перевіряти чи
прийняти вони:

1)
на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України;

2)
з використанням повноваження із метою, з якою це повноваження надано;

3)
обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин,
що мають значення для прийняття рішення;

4)
безсторонньо;

5)
добросовісно;

6)
розсудливо;

7)
з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8)
пропорційно,
зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та інтересів
особи і цілями, на яких спрямоване це
рішення;

9)
з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття
рішення;

10) своєчасно,
тобто протягом розумного строку.

Аналіз дій
відповідачів по прийняттю рішень від 19.04.2002 р. №64 та №294 від 20.05.2003 р. в частині
передання ТОВ «Володимир і К»
у користуванні земельної ділянки 0, 1824 га,
розташованою під житловою будівлею з надвірними спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, а також в частини
зобов'язань ТОВ «Володимир і К»
здійснити знесення житлової будівлі з надвірними спорудами й відселення
громадян за адресою: АДРЕСА_1 свідчить,
проте, що вони прийняти на
підставі Конституції України, Закону
України "Про місцеве самоврядування в Україні", Житлового та Земельного кодексів України.

Стаття 13
Конституції передбачає, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської") економічної зони є об'єктами права власності
Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють
органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Стаття 140
Конституції визначає, що місцеве
самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати
питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве
самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування:
сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Стаття 143
Конституції надає право територіальної громаді села, селища,
міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого
самоврядування управляти майном, що є в комунальній
власності; затверджувати програми соціально-економічного та культурного
розвитку і контролювати їх виконання, а
також вирішувати інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Повноваження
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад, перелічені в

наступних
статтях Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" :

стаття 29
відносить до відання виконавчих органів сільських, селищних,
міських

рад належать
власні (самоврядні) повноваження в тому числі і в управлінні в межах,

визначених
радою, майном, що належить до комунальної власності
відповідних

територіальних
громад;

стаття 32 п. 9 -
наділяє даний орган повноваженнями по створенню умов для занять

фізичною
культурою і спортом за місцем проживання населення та в місцях масового

відпочинку;

стаття 33 надає
повноваження по вилученню (викупу), а
також надання під

забудову та для
інших потреб земель, що перебувають у
власності територіальних

громад;
підготовки висновків щодо надання або вилучення в установленому законом

порядку
земельних ділянок, що проводиться
органами виконавчої влади та органами

місцевого
самоврядування; організації і здійсненню землеустрою, погодження

проектів
землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених

документацією із
землеустрою.

Стаття 60
визначає, що виключно територіальним
громадам сіл, селищ, міст,

районів у містах
належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно,

житловий
фонд, нежитлові приміщення та інше майно
і майнові права, рухомі та

нерухомі
об'єкти, визначені відповідно до закону
як об'єкти права комунальної

власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого
самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад

відповідно до
закону здійснюють правоможності щодо володіння,
користування та

розпорядження
об'єктами права комунальної власності, в
тому числі виконують усі

майнові
операції, можуть передавати об'єкти
права комунальної власності у постійне

або тимчасове
користування юридичним та фізичним особам,
здавати їх в оренду,

продавати і
купувати, використовувати як
заставу, вирішувати питання їхнього

відчуження, визначати в угодах та договорах умови
використання та фінансування

об'єктів, що приватизуються та передаються у користування
і оренду.

Всі
вищевикладені положення Конституції України,
Закону України "Про місцеве

самоврядування в
Україні" щодо повноважень органів місцевого самоврядування у

сфері
розпорядження комунальною власністю,
найшли своє відображення в

Житловому та
Земельному кодексі України.

З
вищевикладеного, суд робить
висновок, що рішення, які приймалися відповідачем в

особі
виконавчого комітету, починаючи з 1990
р. відносно відведення земельної

ділянки за
вищезазначеною адресою були вчинені на підставі та у межах повноважень

та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України з використанням

повноваження з
метою, з якою це повноваження надано.

Також, на думку суду, можливо зробити висновок, що при прийнятті даних рішень,

суб'єкт владних
повноважень урахував усі обставини, які
мали значення для його

прийняття, вони були прийняти безсторонньо, добросовісно,
розсудливо, з

дотриманням
принципу рівності перед законом,
запобігаючи несправедливій

дискримінації.

Про наступне
свідчить те, що будинок, якій підлягав знесенню знаходився у

аварійному стані
і його мешканцям надавалося інше житло,
яке відповідало санітарно

-технічним
вимогам. Забудовник повинен був не
тільки виконати роботи по

будівництву кафе
на 80 посадкових місць та спортивно - оздоровчого комплексу, але і

провести
благоустрій паркової зони, організувати
пішохідні переходи зі сторони

пляжної
зони, автомобільну стоянку, перенести раніше існуючу бібліотеку в будівлю

кафе.

Позивачі, у своєму позові вказують, що при прийнятті рішень у 2002 та 2003 p.,

суб'єкт владних
повноважень, не зазначив, що землі вилучаються для державних або

суспільних
потреб, що власникам квартир, у зазначеному будинку, повинні бути

сплачена грошова
компенсації або надана у власність житлова площа в інших

житлових
будинках.

Для перевірки
даних обставин, якими обґрунтовуються
позовні вимоги, судом були

проаналізовані
всі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради, які

стосуються
предмета спору.

Як, було вже встановлено, перше рішення про відведення земельної
ділянці площею

0, 5 га для
завершення будівництва кафе по Ванному провулку 5, в районі 10 станції В.

Фонтану, було прийнято виконавчим комітетом Одеської
міської ради народних

депутатів 08
вересня 1990 р..

Дане рішення
виносилося на підставі вимог ст. 11 Земельного кодексу УРСР від

1970 p.,
яка передбачала,
що міські ради народних депутатів,
їх виконавчі комітети в

межах і в
порядку, встановлених цим кодексом
надають у користування, а також

вилучають
земельні ділянки для державних або громадських потреб, тобто воно

приймалося в
межах компетенції виконавчого комітету.

Доводи
позивачів, що в оскаржених рішеннях
відсутні мотиви суспільної

необхідності
вилучення земельної ділянки, а також
посилання на відшкодування

власникам збитків
спростовуються - наступним.

Рішення
виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 08.09.1990 р.
містіть посилання на те, що в районі 10
станції В. Фонтану відчувається найгостріший дефіцит підприємств у сфері
обслуговування населення, тому виникла
суспільна необхідність для вилучення земельної ділянки та будівництва
підприємства для обслуговування населення.

Також, слід відмітити, що мешканці квартир будинку №5 по провулку
Ванному на момент прийняття даного рішення проживали в них на умовах
найму, тому ніяких посилань в рішенні на
відшкодування їм збитків, як власникам -
не було. Усі наступні рішення, які
приймалися виконавчим органом пізніше,
питання про відведення земельної ділянки не вирішували, а лише вносили зміни до даного рішення, які стосувалися строків будівництва, а також заміни забудовника -правонаступником.

При цьому, також необхідно звернути увагу на те, що вони приймалися на підставі делегованих
міською радою повноважень, щодо
вирішення питання по землекористуванню.

Представник
відповідачів, а також представники
третьої особи, вважали, що позивачам необхідно відмовити в позові на
підставі пропуску строку позовної давності.

Представник позивачів у своєму
первісному позові просив поновити йому строк для звернення до суду, мотивуючи це тим, що позивачам стало відомо про порушене право
лише при виклику їх до суду за позовом ТОВ „Володимир і К" про виселення й
надання грошової компенсації.

Розв'язуючи питання про наслідки
пропущення строку звернення до суду, суд
встановив наступне.

Вперше, позивачі звернулися до суду в ліпні 2005 р. в порядку, передбаченому ст. ст. 248-1, 248-2,
248-8 ЦПК України (ред.
1963 р.)

Після набрання чинності з
01.09.2005 р. КАС України, відповідно до
п.7 його прикінцевих та перехідних положень,
дана скарга розглядалася відповідно до вимог КАС України.

Стаття
102 даного кодексу передбачає процедуру поновлення процесуального строку, а саме це питання вирішується в судовому
засіданні за клопотанням сторони і з цього приводу, суд постановляє ухвалу.

Як вбачається з ч.2 ст. 100 КАС
України, після поновлення строку, суд розглядає адміністративний позов по суті.

У зв'язку з
тим, що справа була почата розглядом до
набрання чинності КАС України, дана
процедура не була дотримана і питання про наслідки пропущення строку звернення
до суду, вирішувалися в процесі розгляду
справи по суті. Суд, вважає, що позивачі пропустили строк звернення до
суду без поважних причин, про що
свідчать матеріали справи та показання свідка. Однак, як вбачається з вимог ст.99 КАС України, строки звернення до адміністративного суду
можуть розповсюджуватися лише на обґрунтовані вимоги, якщо суб'єктом владних повноважень, дійсно порушені права, свободи та інтересі особи

Тому, суд відмовляє позивачам в задоволенні вимог у
зв'язку з тим, що вони необгрунтовані.

На підставі
викладеного, керуючись ст. ст. 8 -
11, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Одеської
міської ради, виконавчого комітету
Одеської міської ради про часткове скасування рішень виконавчого комітету
Одеської міської ради №64 від 19.04.2002 р. та №294 від 20.05.2003 р. в частині
передання ТОВ «Володимир і К»
у користуванні земельної ділянки 0, 1824 га,
розташованою під житловою будівлею з надвірними

спорудами за
адресою: АДРЕСА_1, а також в частини
зобов»язання ТОВ «Володимир і К»
здійснити знесення житлової будівлі з надвірними спорудами і відселення
громадян за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Заява про апеляційне оскарження
постанови суду подається протягом 10 днів з дня складання постанови в повному
обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20
-днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про
апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до Одеського апеляційного
адміністративного суду через Приморський райсуд
м. Одеси.