Справа № 7/А-4112/08
Суддя: Чірков Г.Є.
Дата ухвалення: 2008-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня 2008 року Вишгородський
районний суд Київської області в складі

головуючого - судді

Чіркова Г.Є.,

при секретарі

Авраменко Л.С.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про стягнення
щорічної допомоги учаснику бойових дій до 5 травня,

встановив:

позивач звернувся до суду з даним
позовом, посилаючись на те, що відповідачем порушено його права, передбачені
Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”,
який всіх належних сум на отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня не
виплатив, а тому зазначене є підставою до зобов'язання здійснити їх виплату в
період з 2005 по 2008 роки.

У судовому засіданні позивач просив
стягнути з відповідача недоотримані кошти і задовольнити позов з викладених у
ньому підстав.

Представник відповідача про розгляд
справи повідомлений, в судове засідання не прибув.

Заслухавши позивача і дослідивши
матеріали справи, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи, вбачаються
спірні правовідносини, що виникли між Управлінням праці та соціального захисту
населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області та
ОСОБА_1 з приводу розміру виплат щорічної разової допомоги на оздоровлення.

Згідно зі статтями 8 і 19
Конституції України та ст. 9 КАС України, суд при розгляді цієї справи,
виходить з принципів верховенства права й законності, відповідно до яких органи
державної влади, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При вирішенні цієї справи суд
застосовує Закон України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту” /далі Закон № 3551-12/, зміни до цього закону в редакції від 25 грудня
1998 року /далі Закон № 367-14/ та Конституцію України.

Судом установлено, що ОСОБА_1 згідно
ст. 5 Закону № 3551-12 прирівнюється до учасників бойових дій, а отже є
суб'єктом визначеним у ст. 12 Закону № 367-14 в редакції від 25 грудня 1998
року, якому передбачено щорічно до 5 травня виплата грошової допомоги в розмірі
п'яти мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ст. 171
Закону № 3551-12 щорічна разова допомога до 5 травня виплачується громадянам за
місцем їх проживання органами соціального захисту населення.

У 2005-2008 роках Управління
виплатило позивачу щорічну допомогу в розмірі 250 грн. за 2005 і 2006 рік, 280
грн. за 2007 рік і 310 грн. за 2008 рік, що вимогам ст. 12 Закону № 367-14 не відповідає.

Зазначені виплати на момент їх
здійснення, розміру п'яти мінімальних пенсій за віком, що встановлювалася
Законами України „Про державний бюджет України” на певні роки, не відповідають.

Відповідно до ст. 92 Конституції
України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод
визначаються виключно законами України.

Ураховує суд і те, що відповідно до
статей 21 і 22 Конституції України конституційні права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При
прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту й
обсягу існуючих прав і свобод не допускається.

Загальновизнаним є правило, згідно з
яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.
Конституційний принцип правової держави вимагає від неї утримуватися від
обмеження загальновизнаних прав і свобод людини і громадянина, в тому числі
прав осіб постраждалих від Чорнобильської катастрофи на отримання допомоги у
вказаний вище спосіб.

Конституційний Суд України
неодноразово розглядав проблему (про що зазначено у рішеннях № 8-рп/2005 від 11
жовтня 2005 року та № 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року) пов'язану з реалізацією
права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права
громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з
якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян
України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.
До них зокрема, належать й учасники бойових дій, яким призначається щорічна
допомога за спеціальним законом.

У рішеннях Конституційного Суду
України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної
допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий
рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових
законів або внесення змін до чинних законів статтею 22 Конституції України не
допускається.

За
висновком Конституційного Суду України зупинення законом України про Державний
бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і
гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого
(додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України
не відповідає статтям 1,3, частині другій статті 6, частині другій статті 8,
частині другій статі 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92,
частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України.

При цьому зазначено й те, що
Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет
України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів
України, зупиняти дію окремих законів України та будь-яким чином змінювати
визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

З цих підстав, посилання
представника відповідача на статті 37 і 71 Закону України „Про Державний бюджет
України на 2007 рік” суд до уваги не приймає, як таке, що обмежує права
позивача на призначення пенсії згідно ч. 3 ст. 43 Закону України „Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” в
редакції від 4 квітня 2006 року № 359-15.

Таким чином, суд вважає, що дії
Управління щодо виплати у розмірах менших від п'яти мінімальних пенсій за віком
є неправомірними, оскільки не відповідають вимогам ст. 12 Закону № 367-14 „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.

Тим самим, суд вважає наявними
порушення прав позивача, які підлягають захистові, а пред'явлений позов
задоволенню.

Разом
з тим, згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд вживає всіх заходів для повного
захисту прав, свобод та інтересів сторін, про захист яких вони просять, у
зв'язку з чим відповідно до ст. 162 КАС України вбачає підстави при задоволенні
даного позову прийняти постанову про стягнення з відповідача всіх належних
позивачеві коштів.

При цьому, згідно статей 1 і 2
Закону України „Про прожитковий мінімум” прожитковий мінімум використовується
для визначення, у тому числі мінімального розміру пенсій за віком, та який
щорічно затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет на
відповідний рік.

Таким чином, прожитковий мінімум на
2005-2008 роки згідно зі статями 62, 63, 65 і 58 Законів України „Про державний
бюджет” на відповідні роки на особу, яка втратила працездатність, становить 332
грн., 359 грн., 406 грн. і 481 грн.

Саме
цей розмір коштів повинен бути взятий за основу при вирахуванні мінімальних пенсій
за віком.

З урахуванням наведеного, поданий
позивачем розрахунок суми стягнення є вірним, ґрунтується на вимогах закону і
сумнівів у суду не викликає, а тому на користь позивача підлягає стягненню
заявлена ним сума.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 160-163 КАС України,

постановив:

адміністративний позов задовольнити.

Стягнути
з Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної
державної адміністрації Київської області на користь ОСОБА_1 6 800 грн. -
щорічну допомогу до 5 травня за період з 2005 по 2008 роки.

Постанова може бути оскаржена до
апеляційного суду протягом 10 днів з дня складання постанови у повному обсязі,
шляхом подання заяви про її оскарження та протягом 20 днів після цього
апеляційної скарги або в порядку ч. 5 ст. 186 КАС України.

Суддя