Справа № 2а-32/07
Суддя: Дрішлюк А.І.
Дата ухвалення: 2007-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2a-32/07
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„Г" жовтня 2007 року місто
Одеса

Малиновський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого
судді Дрішлюка А.І., суддів Ярош А.І., Гуревського В.К. при секретарі судового
засідання Куліковой О.І., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі
справу адміністративної юрисдикції за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного
комітету України у справах національностей та міграції про визнання рішення
противоправним, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для
вирішення питання про надання статусу біженця в Україні, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, та просить визнати рішення
Державного комітету України у справах національностей та міграції від 12.07.2006
року № 691 протиправним та зобов'язати відповідача прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в
Україні. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що зазначеним рішенням
Державного комітету України у справах національностей та міграції від 12 липня
2006 року йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання
щодо надання статусу біженця в України. Так, позивач за національністю араб, за
віросповіданням мусульманин-суніт, є громадянином Афганістану, уродженцем м.
Дамаск район Кадесія, але не може користуватися захистом цієї країни, внаслідок
побоювань стати жертвою переслідувань по причині своїх політичних переконань та
належності до певної соціальної групи. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги
тим, що з 1993 року по 2004 року постійно працював в організації „Рух за
національне визволення Палестини" (ФАТХ) охоронцем. В 2004 році позивач по
розпорядженню вказаної організації повинен був їхати до Лівану з метою праці.
Але позивач відмовився, внаслідок чого був затриманий без пояснень причин
строком на 15 днів. За цей час позивачу неодноразово погрожували смертю. Через
деякий час після свого визволення позивач був вимушений покинути територію
Сирії, оскільки боявся подальших переслідувань з боку „Рух за національне
визволення Палестини" (ФАТХ) та з боку уряду Сирії. З Сирії ОСОБА_1
вилетів 1 лютого 2005 року до Одеси. Таким чином, позивач повалається на те, що
він має обгрунтовані побоювання при поверненні до Сирії стати жертвою переслідувань
за ознаками належності до певної соціальної групи. Оскільки при наявності
підстав для оформлення документів для вирішення питання про надання статусу
біженця в Україні в задоволенні клопотання відмовлено, тому позивач просить
зобов'язати Державний комітет України у справах національностей та міграції
прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання
статусу біженця в Україні.

Представник
Державного комітету України у справах національностей та міграції, позов не
визнала, вважала, що позивач є суто економічним мігрантом, який з врахуванням
факту звернення до ОМС після втрати паспорта та неможливості продовжити
реєстрацію в правоохоронних органах, намагається використати клопотання про
набуття статусу біженця як спосіб легалізації на території України.

Заслухавши
пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, у
задоволенні якого має бути відмовлено з наступних причин. Судом встановлені
такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених сторонами
письмових доказів.

Наказом
Державного комітету України у справах національностей та міграції від 12 липня
2006 року за результатами розгляду особової справи № 06/06, ОСОБА_1, громадянину
Сирії, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено в оформленні документів для вирішення питання
про надання статусу біженця в Україні, відповідно до абзацу п'ятого статті 10
Закону України „Про біженців" у зв'язку з відсутністю обгрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної
групи або політичних переконань.

Із висновку
Державного комітету України у справах національностей та міграції вбачається,
що підставою у відмові у наданні статусу біженців є те, що заявник з 1 лютого
2005 року знаходиться в Україні нелегально, а причиною звернення громадянина
Сирії ОСОБА_1 до відповідача є бажання отримати документи та законні підстави
для подальшого проживання в Україні.

Позивач
перебуває в Україні з 1 лютого 2006 року. Він прилетів з Сирії в Одесу 1 лютого
2005 року, літаком рейсу „Дамаск-Одеса", маючи при собі проїзний документ
палестинського біженця НОМЕР_1, виданий 06.09.2004 року паспортно-еміграційним
департаментом Міністерства внутрішніх справ Сирії, тобто легально.

Аналіз матеріалів
справи свідчить про те, що позивач звернувся за наданням притулку в Україні не
через побоювання стати жертвою переслідувань, а у зв'язку з необхідністю
отримати легальну підставу проживання в Україні. В судовому засіданні позивач
не зміг пояснити, яких саме переслідувань він побоюється, також не обґрунтував
наявність хоча б однієї з ознак, передбачених ст. 1 Закону України „Про
біженців", відносно якої біженцем визнається особа, яка не є громадянином
України і внаслідок цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом
цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Суд погоджується
з доводами представника відповідача та прийшов до висновку про очевидну
необґрунтованість заяви позивача про надання статусу біженця в Україні, тобто
судом не встановлено підстав для надання йому статусу біженця. При цьому суд
вважає, що незважаючи на той факт, що до нього, як представника певної
соціальної групи, а саме палестинських біженців, застосовувалися
дискримінаційні заходи, вони відповідно до п. 54 „Керівництва по процедурам та
критеріям визначення статусу біженця" не можна кваліфікувати як
переслідування. Крім того, суд вважає, що причини виїзду ОСОБА_1 криються в
його побоюванні загинути під час військових дій, тобто згідно з п. 168
„Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця"
зазначена особа не може розглядатися як біженець.

Згідно ч. 6 ст.
12 Закону України „Про біженців" рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови,
передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять
характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає
себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було
відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених
для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Згідно ч. 2 ст.
11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною
заявою, поданою відповідно до цього кодексу, і не може виходити за межі
позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб,
про захист яких вони просять.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 70, 71,
86, 159-203, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. ст. 1,
16 Закону України „Про біженців", ст. 1 А Конвенції про статус біженців
від 28.07.1951 року, Закон України „Про приєднання України до Конвенції про
статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" від 10.01.2002 року,
СУД -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні
позовної заяви ОСОБА_1
до Державного комітету України у справах національностей та міграції про
визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та
міграції від 12.07.2006 року № 691 в частині, в якій позивачу було відмовлено в
наданні статусу біженця в Україні нечинним з моменту його прийняття та
зобов'язання Державного комітету України у справах національностей та міграції
надати позивачеві статус біженця - відмовити.

Постанова може
бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний
строк з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі постанови.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом 20 днів
після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку ст. 186 КАС
України.