Справа № 2-а-142/08
Суддя: Марущак Н.М.
Дата ухвалення: 2008-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-142, 2008 року
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2008 року Ставищенський
районний суд Київської області в складі:

головуючої - судді: Марущак Н. М.,

при секретарі: Карабань
З. І.,

з участю позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду Ставищенського
районного суду Київської області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального захисту населення Ставищенської районної
державної адміністрації про стягнення недоотриманих сум одноразової грошової
допомоги на оздоровлення, -

ВСТАНОВИВ:

До суду з названим адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1, посилаючись
на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії,
інвалідом 2 групи. Відповідно до ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” йому
повинна виплачуватись щорічна допомога на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних
заробітних плат, але відповідачем йому виплачено вказану допомогу за 2006-2007
роки у значно нижчому розмірі: за 2006 рік у розмірі - 120 грн., 2007 рік
- у розмірі 120 грн.

Управління праці та соціального захисту населення Ставищенської РДА
Київської області відмовило йому у проведенні перерахунку допомоги на
оздоровлення.

Позивач просить суд стягнути з відповідача недоплачені суми щорічної
грошової допомоги на оздоровлення за 2006, 2007 роки в розмірі 4060 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та підтвердив факти,
на які посилається в адміністративному позові, додатково суду пояснив, що
фактично йому недоплачено вказану допомогу за 2006 рік - 1880 грн. (400х5 -
120, оскільки цю допомогу було виплачено в 2006 р. в розмірі 120 грн.); за 2007
рік - 2180 грн. ( 460х5 - 120, оскільки допомогу виплачено в 2007 р. в розмірі
120 грн.).

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Відповідач направив
до суду лист, в якому просить справу розглядати без участі їх представника та
письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнає повністю, оскільки
виплата позивачу вказаної допомоги проведена у розмірах, визначених постановою
Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 р. Крім того, позивачем
пропущений встановлений законом річний строк для звернення до суду з
адміністративним позовом, а тому відповідач просить застосувати строк позовної
давності, встановлений ст. 99 КАС України.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, та
дослідивши письмові докази, вважає, що в
задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судом встановлено, що позивач відповідно до посвідчення НОМЕР_1, виданого
07 травня 1993 року, вкладки до вказаного посвідчення НОМЕР_2, виданої
31.03.1998 року (а. с. 5), є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської
катастрофи 1-ї категорії, учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС;
відповідно до витягу із акту огляду У МСЕК
до довідки НОМЕР_3 (а. с. 6) йому була встановлена ІІ група інвалідності
(довічно); позивачу, як особі, який постраждав внаслідок Чорнобильської
катастрофи 1-ї категорії, учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС,
інваліду ІІ групи позивачеві, як особі, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії, щорічну одноразову допомогу на
оздоровлення було виплачено: за 2006 р. 21.08.2006 р. в розмірі 120 грн., за
2007 р. 31.05.2007 р. в розмірі 120 грн., що підтверджується довідкою
відповідача від 13 червня 2008 р. № 849
(а. с. 9); позивач 11 червня 2008 року звернувся до відповідача із заявою про
виплату йому недоплачених сум щорічної одноразової допомоги на оздоровлення (а.с. 7 ), в чому листом
відповідача № 848 від 13 червня 2008 року йому було відмовлено (а.с. 8).

Як встановлено судом, фактично зазначена допомога на оздоровлення
управлінням соцзахисту населення виплачена позивачу в 2006-2007 роки в розмірі, встановленому постановою КМ
України від 12.07.2005 року за № 562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Проте, частиною 3 ст. 2 Закону
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»
встановлено, що нормативні акти органів державної влади та органів місцевого
самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим
Законом, є недійсними.

Однак, Законами України „Про Державний бюджет України” на 2006, 2007 роки зупинено дію положень Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення
розміру виплат щорічної разової грошової допомоги інвалідам війни та
встановлений інший розмір такої виплати, виходячи із обсягу видатків, виділених
на цю мету при формуванні показників Державного бюджету.

Вирішуючи
питання про можливість застосування до спірних правовідносин Законів України
«Про Державний бюджет України» на 2006 - 2007
роки, суд
виходить з наступного.

Згідно приписам ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Суд
вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції
України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має
вищу юридичну силу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про
незалежність судової влади» звернуто увагу на те, що відповідно до статей 8 та
22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші
нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи
людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг
встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1
п.19).

У Конституції України Україну проголошено демократичною,
соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано, що найвищою соціальною
цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним
обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та
непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22).

На підставі статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та
інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і
повинні відповідати їй.

Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими
законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що
є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами
здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини
другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є
загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної
влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою
своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні
умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до
порушення принципів соціальної, правової держави.

Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян,
їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у
випадках, передбачених Основним Законом України (лише в умовах воєнного або
надзвичайного стану на певний строк).

Рядом рішень Конституційного Суду України роз”яснено, що
окремі положення Законів про Державний бюджет України щодо зупинення або
обмеження пільг, компенсацій і гарантій є такими, що не відповідають
Конституції України. Рішенням Конституційного суду України від 9 липня 2007
року № 6рп/2007 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційними) положення Законів України „Про державний бюджет на 2007 рік”
в частині заборони законами України про державні бюджети скасовувати чи
змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг і компенсацій і гарантій, передбачених
іншими законами України, зокрема, пункт 30 статті 71 Закону "Про Державний
бюджет України на 2007 рік", яким зупинено дію абзаців 2-7 частини першої,
частини третьої, абзаців 2-7 частини четвертої та частини сьомої статті 48
Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Крім того, слід зазначити, що встановлений частиною другою статті 95
Конституції України, частиною другою статті 38 Бюджетного Кодексу перелік
правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є
вичерпним, а тому цей закон не може
скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і
гарантій, передбачених іншими законами України, зокрема, Законом України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та не може будь-яким
чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання
суспільних відносин.

За змістом положень частин 2 і 3 статті 22 Основного Закону України
конституційні права гарантуються, а держава повинна утримуватись від прийняття
будь-яких актів, які призводили б до скасування чи звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Отже, встановлення Законами України «Про Державний бюджет України» на 2006,
2007 роки розміру виплат щорічної
разової грошової допомоги інвалідам, виходячи із обсягу видатків, виділених на
цю мету при формуванні показників Державного бюджету, обмежило обсяг прав даної
категорії громадян, визначених Законом України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту». Залишивши незмінним зміст права на отримання
щорічної разової грошової допомоги, Закони про Державний бюджет України на
2006, 2007 роки звузили обсяг цього
права, встановивши інший (менший) розмір такої виплати, і водночас фактично
скасували конституційну гарантію забезпечення належних умов існування ветеранів
війни.

З огляду на
вищевикладене, позивачу повинно було бути нараховано одноразову щорічну грошову
допомогу у відповідності з нормами Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», а не Законів України «Про Державний бюджет України»
на 2006,2007
роки.

Абзац 2 частини 4 ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачає право позивача на щорічну допомогу
на оздоровлення за 2007 - 2008 роки в розмірі 5-тиґ мінімальних заробітних
плат.

Згідно частини 7 статті 48 вищенаведеного Закону розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

Розмір мінімальної заробітної плати становив на час виплати позивачу
вищевказаної допомоги:

за 2006 рік (21.08.2006 р.) відповідно до ст. 82 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2006 рік"
- 375 грн. на місяць,

за 2007 р. (31.05.2007 р.)
відповідно до ст. 76 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007
рік" - 420 грн. на місяць.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що грошова допомога на оздоровлення
позивачу була виплачена за 2006 - 2007
роки в розмірах, визначеними
вищевказаною постановою КМ України, а повинна була бути виплачена
виходячи із розміру 5-ти мінімальних заробітних плат на момент виплати, - суд
вважає, що відповідачем неправомірно недоплачено позивачу суми даної допомоги
на оздоровлення за вказані роки в загальній сумі 3735 грн., зокрема, за 2006
рік - 1755 грн. (375х5 - 120, оскільки цю допомогу було виплачено в 2006 р. в
розмірі 120 грн.); за 2007 рік - 1980 грн. ( 420х5 - 120, оскільки цю допомогу
було виплачено в 2007 р. в розмірі 120 грн.).

Разом з тим, беручи до уваги, що відповідач наполягає на
застосуванні вимог закону щодо строку звернення позивача до суду з адміністративним
позовом, суд при вирішенні даного спору бере до уваги вимоги ч. 2 ст. 99 КАС
України, відповідно до якої для звернення до адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який обчислюється
з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх
прав, так як позивач дізнався про
порушення свого права, коли отримав щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі,
встановленому вищевказаною постановою КМ України: за 2006 рік - 21 серпня 2006
року, за 2007 рік - 31 травня 2007 року.

Вирішуючи питання дотримання строку звернення позивача до адміністративного
суду, суд вважає, що встановлений ч. 2
ст. 99 КАС України річний строк на звернення
з вимогою про стягнення вищевказаної допомоги за 2006 рік закінчився у
позивача 21 серпня 2007 року, за 2007 рік - 31 травня 2008 року, тобто цей
строк на момент звернення 31 липня 2008 року до суду позивачем пропущений.

Позивач не надав суду будь-яких доказів про те, що строк звернення до
адміністративного суду пропущено ним з поважних причин, а судом їх не
встановлено, тому підстав для визнання причин пропущення строку звернення до
суду поважними у суду не має і в задоволенні
позовних вимог про стягнення допомоги за
2006 -2007 роки слід відмовити.

На підставі ст. ст. 19, 92 Конституції України, ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», керуючись ст. ст. 6, 9, 7, 11, 12, 17, 99, 100, 158-163, 185, 186 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення Ставищенської районної державної адміністрації про стягнення
недоотриманих сум одноразової грошової допомоги на оздоровлення відмовити.

Постанову може бути оскаржено до
Київського апеляційного адміністративного суду
через Ставищенський районний суд Київської області шляхом подачі в десятиденний строк з дня складання
постанови у повному обсязі заяви про апеляційне оскарження і подання після
цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя