Справа № 2а-25/07
Суддя: Мазай Н.В.
Дата ухвалення: 2007-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-25/07
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18
жовтня 2007 року м. Монастирище

Монастирищенський
районний суд Черкаської області в складі:

головуючого -
судді Мазай Н.В.

при
секретарі - Возній В.В.

з участю
позивача: ОСОБА_1

представника відповідачів: - Тімченко В.А.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Монастирище справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1до управління праці та соціального захисту населення
Монастирищенської районної державної адміністрації, Центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат Черкаської обласної державної адміністрації, Головного управління праці та соціального
захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації про стягнення невиплаченої
разової грошової допомоги,

встановив:

Позивач
13.08.2007 року звернувся до суду із позовом до Черкаського головного
управління праці та соціального захисту населення про стягнення невиплаченої
разової грошової допомоги.

Ухвалою
суду від 27.09.2007 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено
управління праці та соціального захисту Монастирищенської районної державної
адміністрації та Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного
управління праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної
адміністрації.

Підставою
своїх вимог позивач вважає, що
відповідно до ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту»
він визнаний учасником бойових дій, що
підтверджується посвідченням серії АБ № НОМЕР_1, яке видане 30.06.1998 року. Відповідно
до ст.
12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» йому щорічно
до 5 травня повинна надаватись грошова допомога в розмірі п'яти мінімальних
пенсій за віком. Відповідно з вимогами ст. 2
Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту " та п.3 ст. 22
Конституції України права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і
законодавством колишнього Союзу РСР, не
можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни: Конституційні права та свободи
гарантуються та не можуть бути скасовані. При прийняті нових законів, або внесені змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Але, всупереч вимогам ст. 2
Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту " та пункту 3 ст. 22
Конституції України, грошова допомога
призначена йому за 2004, 2005, 2006 роки виплачувалась не в повному обсязі.
З урахуванням положень Указу Президента України „ Про грошову реформу в
Україні" від 25 серпня 1996 року №762/96,
Указу Президента України" Про підвищення мінімального розміру
пенсії" від 28 червня 1999 року № 753/99; Законів України „ Про
затвердження прожиткового мінімуму на 2004 рік" від 11.05.2004 року №
1704-ІУ, „ Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-ІУ, „ Про внесення змін до Закону України"
Про державний бюджет України на 2005 рік" та деяких інших законодавчих
актів, мінімальна пенсія за віком. визначалась( мала визначатись) наступним
чином: - 2004 рік -92, 45 грн., 2005 рік
- 332 грн., 2006 рік-359 грн. Згідно з
Законом України „ Про державний бюджет України" (на певний рік) здійснена
виплата допомоги у наступних роках: 2004 рік - 120грн., 2005 рік - 250 грн., 2006 рік - 250 грн. Таким чином, недоплата складає :2004 рік - 92, 45 * 5 = 462,
25 грн. -120 грн. = 342 грн. 25 коп.; 2005 рік - 332, 00 * 5 = 1 660, 00 грн. -
250 = 1410, 00 грн.; 2006 рік - 350, 00 * 5 = 1750, 00 - 250 = 1500, 00 грн.
Загальна сума недоплати становить 3 252, 25 грн. Постановою уряду № 486 від 1
1.04.02 року п.3, а також ч. 1 ст. 17 Закону України „ Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту" встановлено, що виплата
разової допомоги здійснюється органами праці та соціального захисту
населення, яке є відповідачем за цим
позовом. Неправомірні дії відповідача, невиконання покладених законом обов'язків
призводить до серйозного погіршення матеріального становища позивача, як користувача законодавчо встановленими
пільгами, компенсаціями та гарантіями.
Вважає, що відповідач

своїми діями
проігнорував вимоги статей Закону України „ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", які не можуть бути скасовані без їх
рівноцінної заміни. Крім того,
відповідач, не контролюючи
надання встановлених пільг у повному обсязі порушує вимога ст.
ст. 19, 22,
46, 48, 64 основного Закону України, а також недотримання цього Закону суперечить
нормам Конституції України про визнання України соціальною державою ( ст. 1
Конституції України). Своїм рішенням Конституційний Суд України від 01.12.2004
року №20 рп/2004, положення ст. 44
Закону України „ Про державний бюджет України на 2004 рік" визнав неконституційним, тобто таким,
що не відповідає Конституції України. Таке становище чітко вказує на
те, що дії відповідача неправомірні.
Закон України „ Про Державний бюджет України" є нормативним актом рівної
юридичної сили з іншими законами України і не може зупиняти дії чинних законів
у частині встановлених ними пільг,
компенсацій і гарантій, які
фінансуються з бюджетів усіх рівнів. Крім того,
Конституція України визначає Закон України" Про державний бюджет
України" та Закон України „ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту " є
актами рівної юридичної сили, лише з
однією різницею, яка полягає в тому, що закон України" Про державний бюджет
України" приймається щорічно, та
має визначений термін. Не звертаючи уваги на вищенаведене рішення
Конституційного Суду України, всупереч
вимогам ст. 152 Конституції України в якій вказано:
закони, інші правові акти або їх окремі
положення, що визнані не
конституційними, втрачають чинність з
дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність;
матеріальна чи моральна шкода, завдана
фізичним чи юридичним особам, актами і
діями що визнані не конституційними відшкодовується державою. Відповідач
ігнорує права позивача визнані законом та підтверджені рішенням Конституційного
Суду України. На його неодноразові звернення до відповідача, відповідач відмовляв здійснити виплату, посилаючись на те, що не вистачає коштів, які надійшли для виплат з держбюджету. Вважає
таке посилання, та невиконання вимог
діючого законодавства порушує його права як громадянина та учасника бойових
дій, оскільки законом не передбачено
обмеження виплат з будь-яких підстав. Невиплата в добровільному порядку
встановлених законодавством грошових коштів змусило його звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав та наданих йому пільг. В разі, якщо суд прийде до висновку, що ним пропущено строк позовної
давності, то просить його поновити, оскільки він постійно хворіє та перебуває під
наглядом лікарів, проходить
медогляди, лікується стаціонарно, крім того являється інвалідом III
групи, а тому просить суд визнати ці
причини поважними та поновити строк позовної давності. Спір з виплати позивачу
призначеної грошової допомоги у добровільному порядку не вирішується.

Позивач
ОСОБА_1 позовні вимоги, зазначені у
позовній заяві, підтримав повністю, вважає,
що в позовній заяві повно та всесторонньо викладено позовні вимоги з
посиланням на Закони України на інші нормативно-правові акти, тому просить позов задовільнити у повному
обсязі. Вважає, що якщо держава взяла на
себе зобов»язання по сплаті разової грошової допомоги то повинна його
викунувати. Підстави, для відмови в
задоволенні позову відсутні. Крім того,
просить суд поновити строк для звернення до суду в зв'язку із тим, що він постійно хворіє та перебуває під
наглядом лікарів, проходить
медогляди, лікується стаціонарно, крім того являється інвалідом III
групи, вважає, що вказані причині є поважними і провинні
бути прийняті судом як підстава для поновлення пропущеного строку звернення до
суду за захистом своїх прав.

Представник
відповідачів - управління праці та соціального захисту населення
Монастирищенської районної державної адміністрації та Головного управління
праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації
Тімченко В.А. (діє за дорученнями № 01-865 від 18.10.2007 року, № 2518/01-11 від 24.09.2007 року) в судовому
засіданні позов не визнала повністю та пояснила, що вони не можуть виплачувати вказану
допомогу у такому розмірі, який
передбачений законодавством оскільки вказані виплати передбачаються бюджетами
на відповідні роки. Розмір виплат в бюджетах не відповідає розміру виплат за
законом, а тому кошти на їх виплату
відсутні. Крім того, вважає, що строк пропущений без поважних причин. Вона
підтримує заперечення Головного управління праці та соціального захисту
Черкаської обласної держадміністрації.

Головне
управління праці та соціального захисту Черкаської обласної держадміністрації
надало на адресу суду заперечення згідно з яким розглянувши матеріали
справи, які надійшли в Головне
управління за адміністративним позовом ОСОБА_1 про стягнення недоплаченої
щорічної разової грошової допомоги до Дня Перемоги повідомляють, що виплата зазначеної допомоги здійснювалась
з дотриманням норм діючого законодавства,
у зв'язку з чим позови заперечуємо повністю з нижчезазначених підстав.
Згідно ч. 5 ст. ст.
12, 13, 14 та 15 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ

(зі змінами згідно
Закону України від 25.12.1998 року № 367-Х1У),
ветеранам війни та особам, на
яких поширюється чинність цього Закону,
до 5 травня передбачена щорічна виплата разової грошової допомоги у
розмірах від трьох до десяти мінімальних пенсій за віком. Статтями Закону України "Про Державний
бюджет" на кожен рік встановлювалися інші розміри щорічної разової
грошової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту". Зазначене відповідає нормам Конституції України, оскільки ч.

2 ст. 95 Конституції України передбачено, що виключно Законом про Державний бюджет
України

визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби.
Допомога зазначеним

особам була виплачена згідно з обсягом виділених бюджетних коштів.
Мінпраці, як головний

розпорядник коштів, Головне
управління керуються виключно нормами чинного законодавства і

не мають можливості додатково виплачувати одноразову грошову допомогу до
Дня Перемоги.

Також при розгляді вищезазначеної справи просять застосувати строк
давності, встановлений ст.

99 КАС України із наслідками передбаченими
ст. 100 КАС України.

Представники
відповідача - Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного
управління праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної
адміністрації на попередній розгляд справи та в судове засідання не з»
явилися, про час та місце слухання
справи були повідомлені в установленому законом порядку, про що свідчать розписки про отримання
судових повісток та матеріали, які
надійшли до суду. В запереченні від 08.10.2007 року позову не визнав, просить застосувати термін позовної давності
і відмовити позивачу в задоволенні позову,
посилаючись на наступне: Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат (надалі - Центр) не визнає себе належним відповідачем у справі. Центр не
має розпорядчих повноважень щодо призначення будь-яких сум грошових
допомог, встановлених законодавством для
тієї чи іншої категорії громадян. Відповідно Центр не призначав, і тим більше не визначав розміру щорічних
допомог ОСОБА_1 як учаснику бойових дій . Згідно з п.

3 Типового положення про управління
праці та соціального захисту населення районної, районної у містах Києві та Севастополі
державної адміністрації, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 29.09.2000р. №1498, у 2004 - 2006 роках управління здійснювало

призначення соціальних допомог,
встановлених законодавством.
Згідно з п.4 Типового положення

про головне управління праці та соціального захисту населення
обласної, Київської міської

державної адміністрації і управління праці та соціального захисту населення
Севастопольської

міської державної адміністрації,
затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 29.09.2000р. №1498, у 2004 -
2006 роках управління проводило роботу з надання адресної

соціальної допомоги і підтримки малозабезпечених громадян, у тому числі інвалідів; здійснювало

контроль за правильністю і своєчасністю призначення та виплати соціальних
виплат і допомоги,

проведенням інших заходів соціального захисту населення; здійснювало
керівництво і контроль

за роботою відповідних підрозділів з нарахування та виплати соціальних
виплат і допомоги.

Вищезазначені функції закріплені за відповідними управліннями і сьогодні -
постановою Кабінету

Міністрів України від 30.05.2007 №790. Щороку Головне управління своїм
наказом доручає

Центру здійснити виплату допомог ветеранам війни, перераховуючи для цього на спеціально

відкриті рахунки Центру в казначействі відповідну суму коштів із розрахунку
на одну особу, а

також передаючи Центру списки отримувачів допомоги. На виконання доручення
Головного

управління Центр нараховує відповідні суми отримувачам, оформлює виплатні документи і

перераховує кошти уповноваженим банківським установам. Діяльність Центру полягає в

автоматизованій обробці документів на виплату. Ми направляємо на виплату
кожному отримувачу

таку суму коштів, яка призначена і
профінансована Головним управлінням,
вони не можуть

здійснювати виплати понад цю суму,
оскільки відповідно до ст. 23
Бюджетного кодексу будь-які

платежі можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного
призначення.

ст. 171 Закону України „Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" встановлено,

що особи, які не отримали разової грошової
допомоги до 5 травня, мають право
звернутися за нею

та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Керуючись зазначеною нормою Закону 30 вересня кожного року залишки
коштів, які Центр

отримує для виплати допомоги до 9 Травня,
вони повертають Головному управлінню. Оскільки

позивач не оскаржує дії (бездіяльність) Центру стосовно неправильності чи
несвоєчасності

оформлення виплатних документів, то
Центр не може бути належним відповідачем у справі.

Звертаємо увагу суду й на таке. Відповідно до ст. 17 Закону України „Про статус ветеранів
війни,

гарантії
їх соціального захисту" фінансування витрат,
пов'язаних з його
реалізацією,

здійснюється за
рахунок коштів державного бюджету. Постановою Кабінету Міністрів України від
18.02.2004 №177 передбачено, що
Міністерство фінансів і Державне казначейство забезпечують щороку до 10 квітня
виділення коштів Міністерству праці та соціальної політики для виплати разової
грошової допомоги, передбаченої Законом
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту",
у розмірах, установлених законом
про державний бюджет на відповідний рік,
і для подальшого перерахування їх місцевим органам праці та соціального
захисту населення. Відповідними статтями законів України про Державний бюджет
України на 2004-2006 роки розміри разової грошової допомоги особам, на яких поширюється чинність Закону України
„Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" установлювалися виходячи із обсягу видатків, виділених на цю мету при формуванні
показників Державного бюджету на відповідні роки. Виплата допомог здійснювалася
усім отримувачам у твердих сумах,
встановлених законами про державний бюджет на відповідні роки. Просять
суд зважити і на те, що позивач у
позовній заяві неправомірно застосував при визначенні суми стягнення
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений Законом України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування". Адже згідно із ч.3
ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" мінімальний розмір пенсії" за
віком, встановлений цією статтею, застосовується виключно для визначення
розмірів пенсій, призначених згідно з
цим Законом. Застосування цього розміру
для встановлення розмірів допомог, як це
зробив позивач, не передбачено. Крім
того, просимо суд застосувати при
розгляді справи строк давності,
встановлений ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України,
із наслідками, передбаченими ст. 100 зазначеного нормативно-правового
акта. Позивач просить поновити пропущений строк звернення до суду, оскільки він є людиною похилого віку і
постійно хворіє. У підтвердження своїх хвороб позивач надає довідку сімейного
лікаря про те, що він регулярно приймає
амбулаторне лікування. Центр заперечує проти задоволення цього клопотання і не
вважає зазначену причину для поновлення строку поважною, оскільки: амбулаторне лікування не заважає
людині знайомитися з нормативно - правовими документами, адже не передбачає її ізоляції, тим більше на строк понад три роки; більшість
населення України приймає амбулаторне лікування, хворіючи тими чи іншими хворобами, але це не заважає нікому знати свої права, адже згідно зі ст. 57 Конституції України кожному
гарантується право знати свої права і обов'язки ;закони та інші
нормативно-правові акти, що визначають
права і обов'язки громадян, доводяться
до відома населення у порядку,
встановленому законом; згідно з п.3 Указу Президента України від 10
№503/9 громадяни, державні органи, підприємства,
установи, організації під час
здійснення своїх прав повинні застосовувати закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України і Кабінету Міністрів
України, опубліковані в офіційних
друкованих виданнях; при зверненні до суду позивач, бо йому це було треба, спромігся ознайомитися із
законодавством, яке регулює його права.
Міг би це зробити й раніше, якби хотів;
згідно із ч.2 ст. 68 Конституції України незнання законів не
звільняє від юридичної відповідальності. Зважаючи на викладене, просять відмовити у задоволенні позову до
Центру у повному обсязі.

Ухвалою суду від
18 жовтня 2007 року строк позовної давності позивачу поновлено.

Відповідно
до ч.4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття в судове
засідання відповідача -суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним
про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справа вирішується на
підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення
представника позивача, представника
відповідачів суд вважає, що позов
підлягає до задоволення, виходячи з
наступного:

Рішенням
Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 20-рп/2004 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення статті 44
Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік», якими встановлено, що у 2004 році виплата щорічної разової
допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"
здійснюється учасникам бойових дій у розмірі 120 грн.

Враховуючи
викладене, суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача
щодо виплати недоплаченої щорічної грошової допомоги за 2004 рік, оскільки вказаним рішенням Конституційного
Суду України визнано неконституційним встановлені Законом України «Про
Державний бюджет України на 2004 рік» обмеження гарантій учасникам бойових дій
стосовно

отримання ними
разової грошової допомоги до 5 травня.

Частиною
3 статті 22 Конституції України встановлено,
що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши
рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. №20-рп/2004, яким визнано неконституційними положення
статті 44 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік», частину 3 статті 22 Конституції України, та враховуючи те, що право на отримання разової грошової
допомоги, передбаченої Законом України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» не залежить від розміру доходів отримувача чи наявності
фінансування з бюджету, а має безумовний
характер, суд прийшов до висновку, що необхідно задовольнити вимоги стосовно
виплати недоплаченої щорічної грошової допомоги за 2005-2006 роки, оскільки Верховна Рада України, приймаючи Закон України «Про Державний бюджет
України 2005 рік» та Закон України «Про Державний бюджет України 2006
рік», знову обмежила соціальне право
громадян, закріплене Законом України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», на отримання
разової грошової допомоги до 5 травня при наявності рішення Конституційного
Суду України і аналогічного питання.

Законом
України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» на 2004 рік встановлено
мінімальну пенсію у розмірі 92, 45 грн.,
тому недоплата за 2004 рік, яка
підлягає стягненню, складає 342, 25 грн.
(92, 45 х 5 = 462, 25 - 120 грн. = 342 грн. 25 коп.).

Мінімальна
пенсія за віком на 2005 рік встановлена в розмірі прожиткового мінімуму на одну
особу, яка втратила працездатність, що передбачено Законом України «Про
затвердження прожиткового мінімуму на 2005 рік», у розмірі 332, 00 грн., тому недоплата за 2005 рік, яка підлягає стягненню на користь
позивача, складає 1 410, 00 грн. (332,
00 х 5= 1 660, 00 - 250 = 1 410, 00 грн.).

Мінімальна
пенсія за віком на 2006 рік встановлена в розмірі прожиткового мінімуму на одну
особу, яка втратила працездатність, що передбачено Законом України «Про
затвердження прожиткового мінімуму на 2006 рік» у розмірі 350 грн. з 1 січня
2006 року та у розмірі 359 грн. з 1 квітня 2006 року, тому недоплата за 2006 рік, яка підлягає стягненню становить 1500 грн. (
350 х 5 = 1 750 - 250 = 1 500 грн.),
оскільки суд не може вийти за рамки позовних вимог, заявлених позивачем.

Отже, управління праці та соціального захисту
населення Монастирищенської районної адміністрації та центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та соціального захисту
населення Черкаської обласної державної адміністрації, Головне управління праці та соціального
захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації повинні виплати
позивачу, як учаснику бойових дій 3 252,
25 грн.

Постановами
Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 рік № 486 „Про забезпечення виплати у
2002 році разової грошової допомоги,
передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та від
31.03.2003 р. № 425 „Про забезпечення виплати у 2003 р. разової грошової
допомоги, передбаченої Законом України
"Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту",
а також ст. 17-1 Закону України „Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту" встановлено, що виплата
разової грошової допомоги здійснюється органами праці та соціального захисту
населення, яке є відповідачем за даним
позовом.

Оскільки
підготовка документів на виплату одноразової допомоги покладена на управління
праці та соціального захисту населення Монастирищенської районної
адміністрації, а виплата проводиться
через центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління
праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації, що корегує безпосередньо Головне управління
праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної
адміністрації то вони є належними відповідачами у справі.

Сторони
звільнені від сплати судового збору.

Керуючись ст. 55
Конституції України, ст. ст.
14, 17, 17-1 Закону України „Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту" від 22.10.1993 року № 3551-X11, ст. 4 Закону України „Про внесення змін до
Закону України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" від 05.10.2005 року № 2939-1У
, ст.
ст. 7, 8, 9,
10, 11,
п.1) ч.1 ст. 17, ст. 99,
ст. 100, 104-106, ч.4
ст. 128, 158-163, 185-186 КАС України, суд

постановив :

Позов задоволити
у повному обсязі.

Стягнути
з управління праці та соціального захисту населення Монастирищенської районної
державної адміністрації, Центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та
соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації, Головного управління праці та соціального захисту
населення Черкаської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1в
задоволенні позовних вимог до управління праці та соціального захисту населення
разову грошову допомогу за 2004-2006 роки в сумі 3 252 грн. 25 коп.3 яких за
2004 рік - 342 грн. 25 коп. ( 92, 45x5 = 462, 25 - 120 грн.), за 2005 рік - 1 410 грн. 00 коп. (332 х 5 = 1
660, 00 - 250 грн.), за 2006 рік - 1 500
грн. 00 коп. ( 350 х 5 = 1 750, 00 - 250 грн.).

Постанова
суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Заява
про апеляційне оскарження постанови суду подається протягом 10 днів з дня
проголошення рішення.

Апеляційна
скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви
про апеляційне оскарження через Монастирищенський районний суд.