Справа № 2а-190/07
Суддя: Дрішлюк А.І.
Дата ухвалення: 2007-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №2а-190/07
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„1" жовтня
2007 року місто
Одеса

Малиновський
районний суд м. Одеси у складі

головуючого
судді Дрішлюка А.І., суддів Ярош А.І., Гуревського В.К.,

при секретарі
Куліковой О.І., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу
адміністративної юрисдикції за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного
комітету України у справах національностей та міграції про визнання рішення
противоправним, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення
питання про надання статусу біженця в Україні, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, та просить визнати рішення
Державного комітету України у справах національностей та міграції від
31.12.2004 року № 803 протиправним та зобов'язати відповідача прийняти рішення
про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в
Україні. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що зазначеним рішенням
Державного комітету України у справах національностей та міграції від 31 грудня
2004 року йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання
щодо надання статусу біженця в України. Так, позивач за національністю пуштун,
за віросповіданням мусульманин-суніт, є громадянином Афганістану, уродженцем м.
Пактія, район Задран, але не може користуватися захистом цієї країни, внаслідок
побоювань стати жертвою переслідувань по причині своїх політичних переконань та
належності до певної соціальної групи. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги
тим, що батько позивача до 1992 року служив полковником служби внутрішніх
справ. Являвся членом НДПА, був відомою людиною. В період служби вів активну
боротьбу з моджахедами. Після того, як владу Наджибули було скинуто, батько
позивача був вимушений залишити службу. З цього моменту батько позивача та сам
позивач піддавалися жорсткому переслідуванню зі сторони моджахедів, які
неодноразово здійснювали замах на їх життя. Після приходу до влади Карзая
ситуація для позивача та його батька не змінилися. Переслідування та погрози зі
сторони моджахедів продовжувалися. Вони неодноразово зверталися до
представників влади. Внаслідок без дії представників влади, правоохоронних
органів стало насильницьке утримання в горах моджахедами позивача та його
батька. Про долю батька позивачу нічого не відомо, так як утримували їх окремо.
Позивача моджахеди використовували в якості рабської сили, звинувачували в
тому, що його батько вів активну боротьбу проти них за комуністичного режиму.
Позивачу випадково вдалося втекти. З Пакистану позивач був переправлений до
Російської федерації, а потім на Україну. Оскільки при наявності підстав для
оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця в
Україні в задоволенні клопотання відмовлено, тому позивач просить зобов'язати
Державний комітет України у справах національностей та міграції прийняти
рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу
біженця в Україні.

Представник
Державного комітету України у справах національностей та міграції, позов не
визнала, вважала, що інформація надана заявником не дає підстав кваліфікувати
його як особу, яка підпадає під дію ст. 1 Закону України „Про біженців".

Заслухавши
пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, у
задоволенні якого має бути відмовлено з наступних причин. Судом встановлені
такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених сторонами
письмових доказів.

Наказом
Державного комітету України у справах національностей та міграції від
31.12.2004 року № 803 за результатами розгляду особової справи 04/58,
громадянину Афганістану, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання про надання статусу біженця в Україні.

Із висновку
Державного комітету України у справах національностей та міграції вбачається,
що підставою у відмові у наданні статусу біженців є те, що заявник з вказує на
загальні переслідування, які стосувалися багатьох людей, а не на конкретні
факти порушення його особистих прав. Позивач не мав трудової діяльності при
колишній владі, не був членом політичної, громадської або іншої організації.
Тривалий час знаходився за межами країни постійного проживання, як і багато
інших афганців. Його сутичка з представниками бандформувань виникла не з
причини його колишньої діяльності, тому це не можливо вважати „особистим
переслідуванням"

Аналіз справи
свідчить про те, що позивач звернувся за наданням притулку в Україні не через
побоювання стати жертвою переслідувань, а у зв'язку з необхідністю отримати
легальну підставу проживання в Україні.

В судовому
засіданні позивач не зміг пояснити, яких саме переслідувань він побоюється,
також не обгрунтував наявність хоча б однієї з ознак, передбачених ст. 1 Закону
України „Про біженців", відносно якої біженцем визнається особа, яка не є
громадянином України і внаслідок цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства
(підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань,
перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може
користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може
чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пояснення
позивача під час співбесіди з представником відділу міграції та його пояснення
під час судового засідання не були послідовними, тому у суду є підстави
сумніватися в їх достовірності. Судом враховується та обставина, що позивач
значний час мешкав на території Пакистану, тобто третьої безпечної країни,
проте покинув його територію, і через Російську Федерацію попав на Україну.

Виходячи з
вищенаведеного, суд прийшов до висновку про очевидну необґрунтованість заяви
позивача про надання статусу біженця в Україні, судом не встановлено підстав
для надання йому статусу біженця.

Згідно ч. 6 ст.
12 Закону України „Про біженців" рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови,
передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять
характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає
себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було
відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених
для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені
умови не змінилися.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України
суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного
захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони
просять.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 70, 71,
86, 159-203, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. ст. 1,
16 Закону України „Про біженців", ст. 1 А Конвенції про статус біженців
від 28.07.1951 року, Закон України „Про приєднання України до Конвенції про
статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" від 10.01.2002 року,
СУД-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах
національностей та міграції про визнання рішення Державного комітету України у
справах національностей та міграції від 31.12.2004 року № 803 неправомірним та
зобов'язання Державного комітету України у справах національностей та міграції
надати позивачеві статус біженця відмовити.

Постанова може
бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 -денний
строк з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі постанови.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом 20 днів
після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку ст. 186 КАС
України.