Справа № 2-а-1766\07
Суддя: ТУРЕЦЬКА І.О.
Дата ухвалення: 2007-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №2-а -176607
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2007
року

Приморський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого
судді - Турецької І.О.

при секретарі -
Скоріній Т.С.

за участю:

представника
відповідача - Римар І.В.

розглянув у
відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Приморської
районної адміністрації Одеської міської Ради про визнання діяльності,
пов'язаною з виплатою щорічної разової грошової допомоги протиправною та
стягнення недоплачених сум

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1.
у червні 2007 p.,
звернувшись з даним адміністративним позовом, просив визнати діяльність
Управління праці та соціального захисту населення Приморської районної
адміністрації Одеської міської Ради та Державного казначейства України, щодо
розміру сплати разової грошової допомоги інвалідам війни до дня Перемоги
неправомірною та стягнути на його користь дану допомогу за період 2004 р. по
2007 р. включно.

В подальшому,
позивач уточнив вимоги в частині суми виплат, які підлягають стягненню, а також
просив виключити з числа відповідачів - Державне казначейство України.

В судовому
засіданні, позивач, підтримуючи заявлені вимоги, пояснив, що йому, як інваліду
війни 2-ї групи, на підставі Закону України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" № 3552-ХП (далі Закон), щорічно, до 05
травня повинна була виплачуватись разова грошова допомога з 2004 по 2006 p.p. в розмірі п'яти
мінімальних пенсій, а в 2007 р.
в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Однак,
відповідач, здійснюючи виплату цієї допомоги, порушував вимоги даного Закону,
щодо її розміру.

Так, у квітні
2004 р. допомога була надана в сумі -120 грн., у квітни 2005 р. - 250 грн., у
квітні 2006 р. - 250 грн., у квітні 2007 року - 360 грн.

Недоплата
складає: у 2004 р. - 130грн., у 2005 р. -1410 грн., у 2006 р. - 1545 грн., у
2007 р. - 2920 грн. 48 коп.

Суд, погодився з
думкою позивача про те, що Державне казначейство України не може приймати
участь у справі в якості відповідача, тому що головним розпорядником бюджетних
коштів, які виділяються на дані цілі, є Міністерство праці та соціальної
політики України, структурним підрозділом якого, є - відповідач по справі.
Державне казначейство України лише здійснює розрахунково-касове обслуговування
розпорядників бюджетних коштів.

Крім того,
позивач вважає, що ним не пропущений строк для звернення до суду з вказаними
вимогами. Позивач вказує, що в разі зупинення дії Закону або іншого
нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини, перебіг позовної
давності зупиняється, а як вбачається із Законів України „Про державний бюджет
на 2005, 2006, 2007 p.p.", були зупиненні ст.3акону, де передбачені розміри
щорічної разової допомоги інвалідам війни та деяким іншим особам. Рішенням
Конституційного Суду України, ці дії по призупиненню вказаних статей були
визнані неконституційними.

Представник
відповідача позов не визнала, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що щорічно
розмір разової грошової допомоги, передбачається нормами законів про Державний
бюджет України, відповідно на 2004, 2005, 2006 та 2007р.р.

В своїх
письмових запереченнях, а також у судовому засіданні, представник відповідача,
пояснюючи процедуру, надходження до них коштів, на дані соціальні виплати,
звернула увагу суду на те, що Кабінетом Міністрів України спочатку визначається
обсяг соціальних виплат, а потім, ці дані закладаються в державний бюджет.

На думку, представника відповідача, встановлений порядок виплат
пільг, компенсацій та гарантій для певних категорій громадян, який потребує
фінансування за рахунок коштів державного бюджету України, його обсяги, не може
визначатися будь - яким іншим законом, ніж Законом України "Про Державний
бюджет".

Даючи, оцінку
рішенням Конституційного суду України щодо визнання неконституційними статей
бюджету, які припиняють дії пільг, представник вважає, що по - перше, для цього
необхідно внести зміни до законодавства України, яке передбачає ці пільги, а
по-друге, фінансово забезпечити здійснення цих виплат.

Представник
відповідача, заперечувала проти виключення із числа відповідачів - Державне
казначейство України, мотивуючи це тим, що ця установа здійснює контроль за
дотриманням учасниками бюджетного процесу, бюджетного законодавства, а також
управляє наявними фінансовими ресурсами, контролює відповідність кошторисів
розпорядників бюджетних коштів -розпису державного та місцевих бюджетів.

Суд, не
погодився з даною думкою відповідача, про те, що Державне казначейство України
повинно бути відповідачем по справі, мотивуючи це тим, що казначейство за
період 2004 - 2007 р. свої обов'язки щодо виділення коштів, заявлених Мінпраці
України і передбачених Законом України "Про Державний бюджет"
виконало в повному обсязі.

Крім того,
представник відповідача вважає, що позивач звертаючись до суду з вимогою про
перерахування разової грошової допомоги за 2004 p., порушив норми
ст.257 ЦК України,
оскільки строк позовної давності складає три роки.

З'ясував
обставини справи та перевірив їх доказами, суд прийшов до висновку що позовні
вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню на наступних підставах.

ОСОБА_1., є - з
1997 р. учасником бойових дій, а з 2006 р. інвалідом війни 2-ї групи. Як,
учаснику бойових дій та інваліду війни 2-ої групи, на підставі Закону України
„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", йому,
щорічно до 05 травня повинна була виплачуватись разова грошова допомога за 2004
- 2006 p.p. в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком а за 2007
р. в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

У квітні
2004 р. відповідачем йому, як учаснику бойових дій, виплачена допомога, як у
сумі 120 грн., у квітні 2005 p., як учаснику бойових дій - 250 грн., у квітні 2006 p., як
учаснику бойових дій - 250 грн., у квітни 2007 p., як
інваліду війни 2-ї групи - 360 грн.

Разом з тим, п.
1 „а" постанови Кабінету Міністрів України „Про підвищення розмірів
трудових пенсій" від 15.04.2003 р. № 544,
встановив розмір мінімальної пенсії за віком на 2004-й рік - 50 гривень,
у зв'язку з чим, позивачу грошова допомога повинна була бути виплачена в
розмірі- 250 гри.

Далі, ст. 28
Закону України „Про обов'язкове державне пенсійне страхування" від

09.07.2003 р. (у редакції Закону від 23.12.2004 p.), встановила, що
мінімальний розмір пенсії за

віком,
складає прожитковий мінімум для осіб, що
втратили працездатність.

Статтею 1 Закону
України „Про затвердження прожиткового мінімуму на 2005 рік" від
19.10.2004 р. розмір такого
прожиткового мінімуму визначений у розмірі -332 грн., тобто

грошова
допомога, яка повинна була виплачена позивачу складала - 1 660 грн.

Розмір,
мінімальної пенсії за віком станом на 01.04.2006 p., склав - 359
грн., тому сума виплат повинна була складати - 1 795 грн.

Станом
на 2007 р. розмір мінімальної пенсії за віком склав - 410грн. 06 коп.,
відповідно позивачу повинні були виплатити - 3 280 грн. 48 коп.

З урахуванням,
виплаченої ОСОБА_1. грошової допомоги, недоплата склала: у 2004 р. - 130 грн.,
у 2005 р. - 1 410 грн., у 2006 році - 1 545 грн., у 2007 році - 2 920 грн. 48
коп.

Відмова
відповідача, у виплаті позивачці належних сум грошової допомоги, суперечить
діючому законодавству України та фактично обмежує його права і пільги, як
учасника бойових дій та інваліда війни 2-ї групи, які передбачені ч. 5 ст.13
Закону.

Так, ст. 2
даного Закону передбачає, що нормативні акти органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, що обмежують права і пільги ветеранів війни, є -
недійсними.

Стаття 22
Конституції України, забороняє звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод
при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

П.2 ст.3
Постанови Верховної ради України „Про стан виконання законодавства України щодо
соціального, медичного та пенсійного забезпечення ветеранів війни і відзначення
60-річчя Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років" від 15.03.2005
р. № 2469-1 У, Кабінету Міністрів України було запропоновано внести необхідні
зміни до нормативно-правових актів, які

суперечать
Конституції і Законам України, щодо соціального та Пенсійного забезпечення
ветеранів війни, праці і військової служби, і передусім: про виплату
одноразової грошової допомоги ветеранам війни до Дня Перемоги.

Крім того, слід
підкреслити, що рішення Конституційного Суду України, мають преюдиціальне
значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли, внаслідок дії положень статей законів, що визнані
неконституційними. Рішення Конституційного Суду, є обов'язковими до виконання
на території України є остаточними і не можуть бути оскаржені.

Тому, суд,
розглядаючи даний спір, керується не тільки Законами, якими передбачені умови,
порядок та розмір виплати даної допомоги, але і рішеннями Конституційного Суду
України.

Конституційний
Суд України, неодноразово розглядав питання щодо конституційності положень
Законів України „Про Державний бюджет України" у частині, обмеження пільг,
компенсацій, і гарантій окремих категорії громадян.

Так, розглянувши
справу № 1-27/2004 про зупинення дії або обмеження
пільг, компенсацій і гарантій, Конституційний Суд
України, рішенням № 20-рп/2004
р. від 01.12.2004 р. визнав неконституційними положення ст. 44 Закону України
„Про Державний бюджет України на 2004 рік", згідно з якої, обмежені
розмірі щорічної разової допомоги інвалідам війни та деяким іншим
особам.

Тобто, норма
закону, якою відповідачем, обґрунтовувався розмір фактично виплаченої допомоги
у 2004 р. - визнана - не чинною.

При цьому,
визначивши свою правову
позицію, Конституційний Суд України, підкреслив, що здійснення заходів
по забезпеченню пільг, компенсацій і гарантій не залежить від наявності
фінансування із бюджету, а має безумовний характер (п. 6 Рішення).

Тому, на думку
суду, дії відповідача, по встановленню розміру грошової допомоги у 2005 р. з
урахуванням ст. 30 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005
рік" та ст. 30 Закону України "Про Державний бюджет України" на
2006 рік", в яких, ця пільга була зупинена, є - протиправними та такими,
що суперечать Конституції України.

В подальшому, а
саме 09.07.2007 p.,
ці обставини знайшли своє підтвердження у рішенні Конституційного Суду
України, який визнав неконституційними положення ст. 29 Закону України „Про
Державний бюджет України на 2007 рік" від 19 грудня 2006 року щодо
обмежень розмірів щорічної разової допомоги інвалідам війни та деяким іншим
особам.

Відповідно до
ч.1 ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду,
є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову, якщо на цьому
наполягає одна із сторін.

Як, вбачається
із заперечень представника відповідача, вона, наполягає на застосуванні даної
норми закону.

Між тим, частина
2 даної статті, надає суду можливість поновити цей строк, якщо для цього є
підстави.

Позивач,
обґрунтовуючи поважність причин пропущення строку звернення до суду, пояснив,
що стаття 99 КАС України передбачає не тільки річний строк для звернення, а
також посилається на інші закони, які встановлюють ці строки.

За його думкою,
необхідно звернутися до норм матеріального права, а саме до норм Цивільного
кодексу України, якій в пункті 3 ч.1 ст. 263 передбачає, що перебіг позовної
давності зупиняється, у разі зупинення дії закону або іншого
нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини.

Враховуючи,
що Законами України „Про Державний бюджет України" на 2004, 2005, 2006,
2007 роки була зупинена дія ч.5 ст. 13 Закону, строк давності для звернення до
адміністративного суду, по ствердженню позивача - не пропущений.

Суд, повністю
погоджується з мотивами та доводами позивача, щодо причин, які стали підставою
для пропуску строку його звернення за захистом своїх прав, відносно виплати
грошової допомоги у 2004 - 2005 р. р. Суд вважає, що ці причини є - поважними і
тому необхідно вирішити дану справу по суті.

Даючи, оцінку
запереченням відповідача, суд вважає, що вони не засновані на законі, а тому,
не можуть бути прийняти судом до уваги.

Так, головний
довід заперечень відповідача, це посилання на Закон України „Про Державний
бюджет України", в якому відсутні, на сьогоднішній день, кошти, для виплат
зазначеним особам грошової допомоги в повному обсязі.

Спростовуючи
даний довід, суд, посилається на вищевказані рішення Конституційного Суду
України, які стверджують, що систематичне зупинення законами про Державний
бюджет України дії чинних законів України, щодо надання пільг, компенсацій і
гарантій, фактично скасовує їх дію. Внаслідок, зупинення на певний час дії
чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми
соціальних гарантій, відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян,
який не може бути нижчим від встановленого законом прожиткового мінімуму (ч.3
ст.46 Конституції України), та порушується гарантоване у ст. 48 Конституції
України право кожного на достатній життєвій рівень.

Також, необхідно
зауважите, що посилання відповідача на те, що тільки з вини Державного
казначейства України, громадяни позбавлені соціальних гарантій, не відповідає
нормам Бюджетного кодексу. Так, частина 1 п.7 ст.2 Бюджетного кодексу,
встановлює, що повноваження на здійснення платежів з конкретною метою в процесі
виконання бюджету, надаються - розпоряднику бюджетних коштів, відповідно до
бюджетного призначення.

Відповідно, до
ст.22 Бюджетного кодексу, Мінпраці України, є - головним розпорядником
бюджетних коштів, а міністр, приймає рішення щодо їх розподілу.

Більш того, коли
готується проект бюджету на наступний рік, кожне міністерство в тому числі і
Мінпраці України, надає свої пропозиції, щодо асигнувань по кожній із програм.
Функція Державного казначейства України, зводиться лише к здійсненню
розрахунково-касового обслуговування розпорядників бюджетних коштів.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст. 7 -13, 102, 158 -163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального захисту населення Приморської районної
адміністрації Одеської міської Ради про визнання діяльності, пов'язаною з
виплатою щорічної разової грошової допомоги протиправною та стягнення
недоплачених сум - задовольнити.

Визнати дії
Управління праці та соціального захисту населення Приморської районної
адміністрації Одеської міської Ради щодо обмежень права ОСОБА_1 в отриманні
разової грошової допомоги, як учасника бойових дій за період 2004-2006 років і
як інваліда війни 2-ї групи до Дня Перемоги за період 2006 - 2007 років -
протиправною.

Стягнути з
Управління праці та соціального захисту населення Приморської районної
адміністрації Одеської міської Ради на користь ОСОБА_1 разову грошову допомогу
за 2004 рік у розмірі 130 гривень, за 2005 рік у розмірі - 1 410 гривень, за
2006 рік у розмірі - 1 545 гривні, за 2007 рік - у розмірі - 2 920 грн. 48 коп.

Заява про
апеляційне оскарження постанови суду та апеляційна скарга подаються до
Одеського апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м.
Одеси. Заява про апеляційне оскарження постанови суду подається протягом десяти
днів з дня її складання в повному обсязі, а апеляційна скарга протягом двадцяти
днів після подання заяви про апеляційне оскарження.