Справа № 22-а-7930/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Шаптала Є. Ю.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

6 серпня 2008 року справа
№ 22-а-7930/08

зал судового засідання № 2 у
приміщенні суду за адресою: м. Донецьк,
бул. Шевченка, 26, 3 корпус

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді:
Яманко В. Г.

суддів:
Міронової Г. М.

Горбенко К. П.

при секретарі судового
засідання

Білоус К. І.

за участю представників від:

позивача:

не з'явився, не з'явився, надане клопотання про розгляд
справи без участі представників

відповідача:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу

Управління праці та соціального захисту населення
Пролетарської районної у м. Донецьку ради, м. Донецьк

на постанову Пролетарського районного суду м. Донецька

від

20 червня 2008 року

по адміністративній справі

№ 2-а-447/08 (суддя Шаптала Є. Ю.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Донецьк

до відповідача

Управління праці та соціального захисту населення
Пролетарської районної у м. Донецьку ради, м. Донецьк

про

стягнення щорічної разової грошової допомоги до 5
травня за 2007 рік

ВСТАНОВИЛА:

Постановою
Пролетарського районного суду м. Донецька від 20 червня 2008 року по справі №
2-а-447/08 (арк. справи 17-19) частково задоволений позов ОСОБА_1, м. Донецьк
до Управління праці та соціального захисту населення Пролетарської районної у
м. Донецьку ради, м. Донецьк про стягнення щорічної разової грошової допомоги
до 5 травня за 2007 рік в розмірі 1585 грн. 24 коп. Судом першої
інстанції стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення
Пролетарської районної у м. Донецьку ради за рахунок Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 недоплачену
одноразову грошову допомогу за 2007
рік у розмірі 1175 грн. 18 коп. Щодо
іншої частини позовних вимог у резолютивній частині суд першої інстанції не
визначився та не вирішив питання щодо розподілу сплачених позивачем судових
витрат.

В апеляційній
скарзі (арк. справи 21) відповідач
просить скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Позивач про дату
та час судового засідання був повідомлений своєчасно, проте не скористався
своїм правом бути присутнім при судовому розгляді, заперечення на апеляційну
скаргу не надіслав.

Відповідач в
апеляційній скарзі зазначив про розгляд справи без участі його представника.

Колегія суддів,
заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила наступне.

Закон України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня
1993 року № 3551-ХІІ (зі змінами та доповненнями станом на час розгляду спірних
правовідносин), далі по тексту - Закон № 3551-ХІІ, визначає правовий статус
ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення,
сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до
частини 2 статті 4 Закону № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники
бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Розділом 3 цього Закону
визначені пільги ветеранам війни та гарантії їх соціального захисту.

Позивач є
учасником війни, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1, виданим 7 червня 2005
року (арк. справи 6).

В обґрунтування
позову ОСОБА_1 посилається на те, що Управління праці та соціального захисту
населення Пролетарської районної у м. Донецьку ради виплатило їй щорічну разову
грошову допомогу до 5 травня у 2007 році в розмірі 55 грн. (арк. справи 5), в
той час як, на думку позивача, повинно було платити в розмірі чотирьох
мінімальних пенсій за віком, а саме в сумі 1640 грн. 24 коп., з якої з врахуванням сплачених 55 грн.
стягненню підлягало 1585 грн. 24 коп.

Суд першої
інстанції правильно визначив, що стягненню підлягає за 2007 рік щорічна разова
грошова допомога до 5 травня лише в розмірі 1175 грн. 18 коп., виходячи з
наступного.

Згідно частини 5
статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (в редакції станом на час оспорюваних виплат) щорічно до 5 травня учасникам війни, нагородженим орденами і
медалями колишнього СРСР за самовіддану працю та бездоганну військову службу в
тилу в роки Великої Вітчизняної війни, виплачується разова грошова допомога у
розмірі чотирьох мінімальних пенсій за віком, іншим учасникам війни - у
розмірі трьох мінімальних пенсій за віком. Позивачем документи щодо
нагородження орденами та медалями не надавалися, згідно довідки відповідача
(арк. справи 34) ОСОБА_1 надбавка за особливі заслуги перед Україною не
призначалася, тому застосовуватися повинен розмір встановлений для інших
учасників війни.

За приписами
абзацу 1 частини 5, частини 3 статті 62 Закону України «Про державний бюджет
України на 2007 рік» № 489-V від 19 грудня 2006 року (у редакції Закону України від 15 березня 2007 року N 749-V,
який набрав чинності 28 березня 2007 року) для визначення мінімального розміру
пенсії за віком відповідно до абзацу першого частини першої статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 1
квітня 2007 року застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили
працездатність, в розмірі 406 грн. збільшений на 1 відсоток, що дорівнює 410
грн. 06 коп.

Частиною 1
статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» № 966-ХІV від 15 липня 1999
року передбачено, що прожитковий мінімум застосовується для:
встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за
віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім'ям з дітьми,
допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з
вимог Конституції України та законів України, визначення права на призначення
соціальної допомоги.

Сукупний аналіз
положень норм вищезазначених законів спростовує посилання
скаржника на відсутність порядку визначення розміру мінімальної пенсії за віком
для сплати щорічної разової грошової допомоги передбаченої Законом
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Управління праці
та соціального захисту населення Пролетарської районної у м. Донецьку ради в
апеляційній скарзі зазначає, що щорічна разова грошова допомога була виплачена
позивачу 19 квітня 2007 року в розмірі 55 грн. згідно статті 29 Закону України
«Про державний бюджет України на 2007 рік», що підтверджується довідкою (арк.
справи 32).

З цього приводу
колегія суддів зазначає, що дійсно статтею 29 Закону України «Про державний
бюджет України на 2007 рік» було
встановлено, що у 2007 році виплата щорічної разової грошової допомоги
відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" учасникам війни повинна була здійснюватися в розмірі 55 гривень
та пунктом 13 статті 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007
рік» була зупинена на 2007 рік дія
частини 5 статті 14 Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в
частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги. Проте, рішенням Конституційного Суду України
N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії
громадян були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційними) стаття 29 та пункт 13 статті 71 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2007 рік".

Колегією суддів
враховано, що рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення
для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з
правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів,
що визнані неконституційними.

Фінансування
витрат, пов'язаних з введенням в дію Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до статті 17 цього Закону
здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Управління праці
та соціального захисту населення стосовно виплат щорічної разової грошової
допомоги ветеранам війни, є розпорядниками бюджетних коштів в розумінні пункту
36 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України.

Відповідно до
частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами
України.

Згідно частини 1
статті 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах,
передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють органи праці та
соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи
банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за
місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх
проживання чи одержання грошового утримання.

Таким чином, з
огляду на вищевикладене, суд не приймає посилання скаржника на те, що
Управління праці та соціального захисту населення Пролетарської районної у м.
Донецьку ради є неналежним відповідачем у справі.

При вирішенні
цього спору по суті, колегією суду було враховано, що згідно зі статтею 1
Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950
року, ратифікованої Законом України N
475/97-ВР від 17 липня 1997 року зі змінами внесеними Законом України від 9
лютого 2006 року N 3436-IV, кожна
фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути
позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У параграфі 22
рішення Європейського суду з прав людини по справі "Кечко проти
України" (заява № 63134/00) від 8 листопада 2005 року визначено, що
поняття “власності”, яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має
автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від
формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та
інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як
“майнові права”, і, таким чином, як “власність” в цілях вказаного положення.
Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин
справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений
статтею 1 Протоколу № 1. В параграфі 23 цього ж рішення Європейський суд з прав
людини зауважує, що в межах свободи дій
держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного
бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок,
вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення
передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки
відповідні положення є чинними.

Колегія
суддів не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування в
обсязі передбаченому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» для здійснення соціальних виплат,
з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого
законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів з
Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою
діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

Як зазначено в
частині 3 статті 62 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік»
мінімальний розмір пенсії з 1 квітня 2007 року склав 410 грн. 06 коп., тому розмір щорічної разової грошової
допомоги позивачу за 2007 рік повинен складати 1230 грн. 18 коп. з розрахунку
410 грн. 06 коп. х 3, але враховуючи те, що позивачу була виплачена 19 квітня
2007 року грошова допомога у розмірі 55 грн., колегія суддів вважає, що
стягненню підлягає сума недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5
травня за 2007 рік у розмірі 1175 грн. 18 коп., яка й була стягнута судом
першої інстанції. Проте суд першої інстанції, всупереч вимог пункту 4
частини 1 статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України правильно
зазначивши, що стягненню за 2007 рік підлягає не заявлена позивачем сума
щорічної разової грошової допомоги в розмірі 1585 грн. 24 коп., а 1175 грн. 18
коп., не вказав в резолютивній частині постанови висновок суду про відмову в
задоволенні інших позовних вимог та не визначився з судовими витратами
сплаченими позивачем.

Щодо судових
витрат, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 при поданні адміністративного
позову було сплачено за квитанцією № 417 від 12 травня 2008 року (арк. справи
2) державного мита 8 грн. 50 коп.,
замість встановленого підпунктом 2 пунктом 3 розділу VII Прикінцевих та
перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України та
підпунктом"б" пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України
"Про державне мито" № 7-93 від
21 січня 1993 року судового збору в розмірі 3 грн. 40 коп. Пунктом 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства України у випадку ухвалення рішення на
користь фізичної особи, суд присуджує всі здійсненні нею документально
підтверджені судові витрати з місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, та судовий збір був сплачений на відповідний рахунок
місцевого бюджету, тому на користь ОСОБА_1 суд першої інстанції повинен був
стягнути 3 грн. 40 коп.

Стосовно зайво
сплачених позивачем сум державного мита в розмірі 5 грн. 10 коп. за квитанцією № 417 від 12
травня 2008 року (арк. справи 2) та 7
грн. 50 коп. - сплачених за квитанцією № 134 від 12 травня 2008 року (арк.
справи 1) не передбачених Кодексом адміністративного судочинства України витрат
на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (арк. справи 1, 2),
колегія суддів зазначає, що за заявою позивача відповідно до статті 88 Кодексу
адміністративного судочинства України суд першої інстанції повинен повернути
перелічені суми.

З огляду на
вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що підставою для
зміни постанови суду першої інстанції є вирішення не всіх позовних вимог та
питань, тому постанова Пролетарського районного суду м. Донецька від 20 червня
2008 року по справі 2-а-447/08 підлягає зміні.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, пунктом 2 частини 1 статті 201,
статтями 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту населення Пролетарської районної
у м. Донецьку ради на постанову Пролетарського районного суду м. Донецька від
20 червня 2008 року по справі 2-а-447/08 задовольнити частково.

Постанову
Пролетарського районного суду м. Донецька від 20 червня 2008 року по справі
2-а-447/08 змінити шляхом доповнення резолютивної частини абзацами 3 та 4
наступного змісту:

«В задоволенні
інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на
користь ОСОБА_1 з місцевого бюджету Пролетарського району м. Донецька судовий
збір сплачений у вигляді державного мита в розмірі 3 грн. 40 коп.»

Відповідно абзаци
3 та 4 постанови Пролетарського районного суду м. Донецька від 20 червня 2008
року по справі 2-а-447/08 вважати абзацами 5 та 6.

Повний
текст постанови складений та підписаний колегією суддів у нарадчій кімнаті та
проголошений в судовому засіданні 6 серпня 2008 року о 10 годині 10 хвилин.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця з дня набуття законної сили.

Головуючий: В.Г.Яманко

Судді:
Г.М.Міронова

К.П.Горбенко