Справа № 22-а-4975/08
Суддя: Арабей Т.Г.
Дата ухвалення: 2008-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

апеляційний адміністративний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

14 травня 2008 року справа
№ 22-а-4975/08

приміщення суду за адресою: м.Донецьк,
бульвар Шевченка, 26

колегія суддів Донецького апеляційного
адміністративного суд у складі:

головуючого

Арабей Т.Г.

суддів при
секретарі

Геращенко І.В.,
Малашкевич С.А. Танцюрі Н.С.

розглянувши у
відкритому апеляційну скаргу
відповідача:

судовому
засіданні Управління праці та
соціального захисту населення Кіровської міської ради Луганської області

на
постанову

Кіровського
міського суду Луганської області

від 24.03.2008
року

по справі

№ 2-а-118/08
/суддя Нестеренко Н.В./

за позовом

ОСОБА_1

до

Управління
праці та соціального захисту населення Кіровської міської ради Луганської
області

про

зобов'язання
сплатити недоотриману разову грошову допомогу,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулась до Кіровського міського
суду Луганської області з адміністративним позовом до Управління праці та
соціального захисту населення Кіровської міської ради Луганської області про
зобов'язання сплатити недоотриману разову грошову допомогу до 5 травня у
розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, як учаснику війни за період з 2002
року по 2007 роки у сумі 5598,07 грн.

Постановою
Кіровського міського суду Луганської області від 24.03.2008р. позовні
вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково.
Стягнуто з управління праці та соціального захисту населення Кіровської міської
ради Луганської області на користь ОСОБА_1 1440,35 грн. за 2004 рік і 2007 рік
за рахунок коштів державного бюджету. В задоволенні решти позовних вимог
позивачу відмовлено.

28.03.2008р.
Управлінням праці та соціального захисту населення Кіровської міської ради
Луганської області подана апеляційна скарга, в якій апелянт просить скасувати
постанову суду першої інстанції та відмовити позивачу в задоволенні її позовних
вимог.

Апеляційну
скаргу мотивує тим, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням
норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції неправильно
застосовано норми ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», а безпідставне стягнення грошових коштів з УПСЗН створює
загрозу інтересам держави у сфері виконання соціальних програм.

В апеляційній
скарзі відповідач зазначає, що для
звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів
встановлюється річний строк, а пропущення строку є підставою для відмови у
задоволенні позову. Крім того, апелянт зазначає, що в своєму рішенні від
01.12.2004р. та 09.07.2007р. Конституційний Суд визнав неконституційним дію
Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» та Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007 рік», у відповідності з нормами яких була
сплачена недоотримана одноразова грошова допомога позивачу, але не було
визначено дій в подальшому щодо сплати цієї допомоги.

У судовому засіданні позивач
заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про час і місце
розгляду справи повідомлений належним чином,
надав суду заяву у якій просив розглянути апеляційну скаргу без його
участі, також у заяві зазначив, що доводи апеляційної скарги підтримує.

Судом
першої інстанції встановлено, що позивач має право на пільги встановлені
законодавством України для ветеранів війни-учасників війни і відповідач сплатив
їй одноразову грошову допомогу до 5
травня у 2005 році-50 грн., у 2006 році-50 грн., у 2007 році-55 грн.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а судове
рішення таким, що підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно
до ч. 1 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення
повинно бути законним та обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається,
що є ветераном війни-учасником війни, що підтверджується посвідченням серії
ОСОБА_1, виданого 06 серпня 1991 року (а.с.8).

Згідно
листа відповідача, позивачу було фактично сплачено одноразову грошову допомогу
передбачену спеціальним Законом № 3551-ХІІ до 5 травня у 2005 році-50 грн., у
2006 році-50 грн., у 2007 році-55 грн.(а.с.7).

Правовий статус учасників війни,
визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-12. Розділом ІІІ цього Закону визначені
пільги учасникам війни та гарантії їх соціального захисту, стаття 14 якого передбачає пільги учасникам війни та
особам, прирівняним до них.

Відповідно до ч. 5 ст. 14
зазначеного Закону встановлено, що щорічно до 5 травня учасникам війни
виплачується разова грошова допомога у розмірі трьох мінімальних пенсій за
віком.

Фінансування витрат, пов'язаних
з введенням в дію цього Закону, відповідно до статті 17 здійснюється за рахунок
коштів державного та місцевого бюджетів, а виплата разової грошової допомоги до
5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, відповідно до
статті 17-1 даного Закону здійснюють органи праці та соціального захисту
населення, внаслідок чого колегія суддів не приймає посилання скаржника на те,
що з Управління здійснюється безпідставне стягнення грошових коштів.

Відповідно
до ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до
чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно
до принципу верховенства права та законності-суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість
держави. Крім того, як роз'яснено постановою Пленуму Верховного Суду України №
9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні
правосуддя»,- судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента, постанови Верховної
ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, підлягають
оцінці на відповідно як Конституції України так і закону.

Рішеннями Конституційного Суду України від 1
грудня 2004 року № 20-рп/2004 і від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 визнані
такими, що не відповідають частинам 2 і 3 ст. 22 Конституції України, серед
інших, положення статті 44 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004
рік», і ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2007р.»
відповідно в частині зменшення розмірів виплат учасникам війни в порівнянні з
тими, які встановлені Законом про ветеранів.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджує
висновок суду першої інстанції щодо
стягнення з Управління одноразової щорічної допомоги за 2004 та 2007 роки.

Апеляційний
розгляд справи здійснений, виходячи з зазначених норм, з урахуванням Рішення
Європейського Суду з прав людини «Кечко проти України», а саме з врахуванням
зауважень Суду, якими визначено, що в межах свободи дій держави визначати, які
надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може
вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні
зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату
певних надбавок і дотримано всі вимоги необхідні для цього, органи державної
влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є
чинними.

Колегія
суддів не приймає посилання скаржника на відсутність порядку сплати щорічної
допомоги за 2004, 2007 роки у зв'язку із
прийняттям Конституційним Судом України рішень з огляду на те, що судові
рішення ухвалюються в межах норм діючого законодавства в незалежності від надходження коштів з Державного бюджету України
на виплату допомоги.

Стосовно розрахунку розміру
допомоги колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції розрахунок
здійснений, виходячи з норм діючого законодавства, посилання на яке викладене в
мотивувальній частині постанови суду першої інстанції, враховуючи норми, які
діяли на час виплат допомоги, відповідно у 2004 та 2007 роках.

Що стосується посилання
відповідача в апеляційній скарзі на
застосуванні ст.99 КАС України, то зазначена норма закону не може бути
застосована з наступних підстав:

Відповідно до
ч.1 ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є
підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на
цьому наполягає одна із сторін.

В суді першої
інстанції відповідач не заявляв про застосування до спірних правовідносин ст.99 КАС України, а
тому суд апеляційної інстанції не може
розглядати вимогу відповідача про застосування строку звернення до
адміністративного суду.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції постанова прийнята з
дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 24, ст.ст.
160, 167, 184 ч.1, 195, 196, п.1 ст. 198, 200, ч.1 ст. 205, ст.ст. 206, 211,
212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління
праці та соціального захисту населення Кіровської міської ради Луганської
області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня
2008 року у справі № 2-а-118/08 - залишити без задоволення.

Постанову Кіровського міського
суду Луганської області від 24 березня 2008 року у справі № 2-а-118/08 -
залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини ухвали
постановлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 14 травня
2008 року. Ухвала у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 15 травня 2008
року.

Ухвала суду апеляційної інстанції
за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий: Т.Г.Арабей

Судді: І.В.Геращенко

С.А.Малашкевич