Справа № 22-а-13849/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач
інстанції суддя Андрєєв П.Ф.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:
- судді Василенко Л.А.,
суддів Ханової Р.Ф.,
Старосуда М.І.,
при секретареві Кірсановій М.В.,
позивача ОСОБА_1., представника відповідача Жорової Н.А.,
апеляційну Управління праці та соціального захисту населення Добропільської
міської ради на постанову Добропільського міськрайонного суду Донецької області
від 05 вересня 2008 року у справі № 2-а-62/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління
праці та соціального захисту населення Добропільської міської ради, Головного
управління Державного казначейства України в Донецькій області про стягнення
недоотриманих сум на оздоровлення, і
В С Т А Н О В И Л А :
07.08.2008 року позивач звернувся до суду з позовом до
Управління праці та соціального захисту населення Добропільської міської ради
(далі УПСЗН), Головного управління Державного казначейства України в Донецькій
області про визнання неправомірною відмову УПСЗН у виплаті недоотриманої суми
на оздоровлення, про стягнення недоотриманих сум на оздоровлення за 2003-2005,
2007 роки в розмірі 5579,8 грн. та визнання неправомірною відмови у виплаті
Постановою Добропільського міськрайонного суду Донецької
області від 05 вересня 2008р. позов ОСОБА_1, задоволений в повному обсязі:
визнані неправомірними дії УПСЗН щодо відмови позивачеві у виплаті
заборгованості одноразової щорічної допомоги на оздоровлення, Управління праці
та соціального захисту населення Добропільської міської ради (далі УПСЗН) на
користь позивача стягнуто недоплачені суми на оздоровлення за 2003-2005, 2007
роки у сум: 5716,8 грн,
Не погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу,
просив постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні
позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування
судом норм матеріального права, а саме, не враховано, що відповідач здійснював
виплати на оздоровлення у порядку, встановленому Постановою КМУ № 836 від
26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та Постановою КМУ від 12.07,2005 року № 562 «Пре
щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», які є обов'язковими для виконання, Окрім того,
наполягали, що у задоволенні позовних вимог за 2003-2005, 2007 роки треба
відмовити за пропуском строку звернення до суду. Апелянтом зазначено, що судом
першої інстанції не застосовані положення ст. 99 КАС України у відношенні
позовних вимог за 2003-2005, 2007 роки,
Представник відповідача - Управління праці та соціального
захисту населення Добропільської міської ради, при апеляційному перегляді
справи підтримала доводи апеляційної скарги, просила постанову суду першої
інстанції скасувати та постановити нову постанову, якою в задоволенні позову
відмовити в повному обсязі.
Представник відповідача - Головного управління Державного
казначейства України в Донецькій області в судове засідання не прибув, про
дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Позивач в судовому засіданні вважав доводи апеляційної скарги
такими, що задоволенню не підлягають, просив постанову суду першої інстанції
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач
перебуває на обліку у відповідача як особа, яка є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (надалі ЧАЕС),
категорія 2, у зв'язку з чим користується правами та пільгами, передбаченими
Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», йому повинна виплачуватися щорічна
допомога на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Суд першої
інстанції дійшов до висновку, що дії відповідача щодо відмови позивачеві у
виплаті допомоги на оздоровлення з урахуванням положень ст. 48 Закону України
«Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» є незаконними і що на підставі вказаного Закону
відповідач повинен виплатити позивачеві суму недоплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення за 2003 - 2005, 2007 роки.
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача. пояснення
позивача, представника відповідача, перевірила матеріали справи, обговорила
доводи апеляційної скарги і дійшла до висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягаєз наступних підстав,
що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС,
евакуйованого з зони відчуження, у спірний період часу був віднесений до
категорії 2, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а. с, 8), у зв'язку
з чим користується правами та пільгами, передбаченими Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» і згідно до ст. 48 цього Закону йому повинна виплачуватися щорічна
допомога на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат,
Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, зокрема, створення єдиного порядку визначення категорій зон
радіоактивного забруднення територій, соціального захисту потерпілого населення
визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
Порядок надання щорічної допомоги
регулюється статтею 48 зазначеного Закону, якою передбачена виплата особам,
віднесеним до 2 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, допомоги у розміри З мінімальних заробітних плат.
При виплаті щорічної допомоги на оздоровлення відповідач
керувався Постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1396 року «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»
(далі - Постанова № 836), якою розмір такої допомоги встановлений в 26,7 гри.,
з 2005 року - Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року
«Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (далі - Постанова № 562), якою розмір такої допомоги
встановлений в розмірі 100 0 грн.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами України.
Зазначеними Постановами № 836 та № 562 всупереч Закону №
796-ХІІ (який встановив розмір щорічної допомоги як величину, кратну відносно
до розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом на час здійснення
виплати) установлено конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі,
зокрема, і для осіб віднесених до 2 категорії - 26,7 грн. та з 2006 року -
Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими
нормативними актами при вирішенні спору підлягають застосуванню ст. 48 Закону №
796-ХІІ та Закони України про встановлення розміру мінімальної заробітної плати
на 2003, 2004, 2005, 2007 роки, а не Постанови № 836 та № 562.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про неправомірність дій УПСЗН щодо відмови у виплаті
виплати сум на оздоровлення за 2003-2005, 2007 роки та зобов'язання
здійснити виплати заборгованості за вказаний період.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 268 Цивільного
Кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смерті.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає безпідставним
посилання відповідача на застосування у межах спірних відносин річного строку
для звернення до суду, оскільки приписами частини 2 статті 99 КАС України,
передбачено його застосування у випадку, якщо законом не встановлено інше, інше
як свідчить аналіз даних норм не встановлено.
Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржене.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції правильно вирішив справу за суттю з дотриманням норм
матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування постанови
суду не встановлено.
Керуючись ч.1 ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205
ч.1 п.1, ст.206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Добропільської міської ради залишити без задоволення.
Постанову Добропільського міськрайонного
суду Донецької області від 05 вересня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального захисту населення Добропільської міської ради,
Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області про
стягнення недоотриманих сум на оздоровлення залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної
сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному
обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному
обсязі.

Головуючий:

Судді