Справа № 22-а-4968/08
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2008-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22-а-4968/08
Головуючий у І інстанції: Голота Л.О.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2008 року
м.
Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Василенка
Я.М.,

Суддів:
Попович О.В.,

Ситникова О.Ф.,

при секретарі: Литвині О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м.
Вінниці від 01.08.2007 року у справі за її адміністративним позовом до
Управління праці і соціального захисту населення в Ленінському районі м.
Вінниці №1 (Центр) про стягнення недоплаченої разової щорічної грошової
допомоги інваліду війни 1-ї групи, -

В С Т А Н О В И Л А:

16.07.2007 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом про стягнення з УПСЗН в Ленінському районі м. Вінниці №1
(Центр) недоплаченої разової грошової
допомоги за 2004-2007 роки в сумі 10204 грн. 60 коп., поновлення строку
встановленого ст. 99 КАС України щодо стягнення разової грошової допомоги за
2004 рік та про визнання протиправними дій відповідача щодо недоплати
зазначеної допомоги.

Постановою Ленінського районного суду
м. Вінниці від 01.08.2007 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1. підлягає частковому задоволенню
з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
мала статус інваліда війни 2-ї групи (а.с. 8), а 29.12.2003 року отримала
посвідчення інваліда війни 1-ї групи (а.с. 5).

Відповідно до ст. 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач щорічно
до 5 травня повинен отримувати разову грошову допомогу у розмірі восьми
(інвалідам війни 2-ї групи) та десяти (інвалідам війни 1-ї групи) мінімальних
пенсій за віком.

Як встановлено судом першої інстанції
та не заперечувалось сторонами, позивачу за оскаржувані періоди було виплачено
разову щорічну грошову допомогу, як інваліду війни 1-ї групи у встановлених
Законом України «Про державний бюджет України» на відповідний рік розмірах: у
2005 році - 400 грн., у 2006 році - 400 грн., у 2007 році - 450 грн., а у 2004
році, як інваліду війни 2-ї групи (ст. 44 Закону України «Про державний бюджет
України на 2004 рік») - 160 грн.(а.с. 8).

Судом першої інстанції правильно
зазначено, що Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року за № 20
рп/2004 положення статей 44, 47, 78, 80 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2004 рік» визнано таким, що не відповідають Конституції України.

З цього виходить, що ОСОБА_1 формально
мала право на отримання разової грошової допомоги за 2004 рік у розмірі
визначеному Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Однак, ч. 4 ст. 17-1 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачає, що
особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право
звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому
здійснюється виплата допомоги.

В 2004 році ОСОБА_1 із вказаними
вимогами до органів, які здійснюють виплату вказаної допомоги не зверталась. З
позовними вимогами щодо виплати щорічної допомоги до 5 травня за 2004 рік вона
звернулася до суду лише 16.07.2007 року.

Частиною другою статті 5 КАС України
передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно
до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 99 КАС
України адміністративний позов може бути подано в межах звернення до
адміністративного суду, який встановлено в один рік.

Частиною першою статті 100 КАС
України передбачено, що пропуск строку звернення до адміністративного суду є
підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на
цьому наполягає одна із сторін.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1.
щодо стягнення грошової допомоги за 2004 рік, суд першої інстанції взагалі не
з'ясовував з яких причин позивачка пропустила строк на звернення до
адміністративного суду, хоча з протоколу судового засідання (а.с. 11) вбачається,
що відповідач наполягав на відмові у задоволенні адміністративного позову в
зв'язку з пропущенням позивачем строку звернення до адміністративного суду.

За таких обставин, в зв'язку з
пропущенням даних строків, рішення суду першої інстанції в частині відмови
ОСОБА_1. в стягненні щорічної разової допомоги, як інваліду війни 1-ї групи за
2004 рік підлягає залишенню без змін.

Стосовно виплати разової щорічної
допомоги до 5 травня за 2005 та 2006 роки колегія суддів також погоджується з
висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 75 Конституції
України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює
пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета
правового регулювання. Немає також закону, який би регулював питання подолання
колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у
пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі
про набуття чинності Конституцією України зазначив:«Конкретна сфера суспільних
відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними
правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному.
Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо
повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з
прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично
скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Отже, за наявності декількох законів,
норми яких по - різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час
вирішення спорів у цих відносинах повинні застосовуватися положення закону з
урахуванням закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята
пізніше.

Виходячи з наведених положень
Конституції України та рішення Конституційного Суду України, а також
враховуючи, що статтею 34 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2005
рік», статтею 30 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2006 рік»
фактично змінено положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному
випадку слід вважати положення ст. 34 Закону України «Про Державний Бюджет України
на 2005 рік», ст. 30 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2006 рік»,
а не Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту».

Відповідно до вимог ст. 92, 96
Конституції України виключно законом встановлюється Державний бюджет України,
який затверджується щорічно, і який підлягає обов'язковому виконанню на всій
території України.

Крім того, відповідно до вимог ст. 95
Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються
будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове
спрямування цих видатків.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного
Кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення
нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать
положенням Конституції України, цього Кодексу та закону про Державний бюджет
України.

Відповідно до вимог ст. 152
Конституції України закони, що визнані неконституційними, втрачають чинність з
дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Положення ст. 34 Закону України «Про
державний бюджет України на 2005 рік» та ст. 30 Закону України «Про державний
бюджет України на 2006 рік» в Конституційному Суді України на предмет
конституційності не розглядалися, тому вони не втратили своєї чинності.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає позовні вимоги ОСОБА_1. в частині стягнення на її користь разової
щорічної грошової допомоги за 2005 та 2006 рік у розмірах, передбачених Законом
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»
безпідставними, а тому в цій частині оскаржувану постанову залишає також без
змін.

В той же час колегія суддів вважає,
що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. про
стягнення недоплаченої разової щорічної грошової допомоги інваліду війни 1-ї
групи за 2007 рік з наступних причин.

Відмовляючи в задоволені цієї
позовної вимоги, Ленінським районним судом
м. Вінниці було не вірно застосовані норми Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме, посилаючись на ст.
15 цього Закону, суд фактично в постанові навів положення ч. 4 ст. 17-1 даного
Закону, відповідно до яких особи, які не отримали разової грошової допомоги до
5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня
відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги. Ця норма не
конкретизує порядок та кількість таких звернень (ОСОБА_1 в межах даного строку
зверталась у відповідні органи, однак отримала тільки 450 грн.), а також не
перешкоджає зверненню до суду з даною вимогою.

Рішенням Конституційного Суду України
по справі № 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року визнано неконституційною ст. 29
Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», за якою у 2007 році
виплата даної щорічної разової допомоги відповідно до законів України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлена в
розмірі 450 гривень.

Позивач ОСОБА_1 16.07.2007 року,
тобто на час звернення до Ленінського районного суду м. Вінниці з даною
позовною вимогою мала право на отримання грошової допомоги до 5 травня 2007
року в розмірі 4100,60 грн., що встановлено ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а оскільки вона вже на той
час отримала 450 грн., то стягненню на її користь підлягає 3650,60 грн (4100,60
грн. - 450 грн.) цієї грошової допомоги.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 202, 205 та 207 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду
м. Вінниці від 01 серпня 2007 року в частині відмови в задоволенні позовних
вимог про стягнення недоплаченої разової щорічної грошової допомоги за 2007 рік
на користь ОСОБА_1 - скасувати та постановити нове рішення, яким стягнути з
Управління праці і соціального захисту населення в Ленінському районі м.
Вінниці №1 (Центр) на користь ОСОБА_1 3650,60 грн. недоплаченої разової
щорічної грошової допомоги за 2007 рік, як інваліду війни 1-ї групи.

В іншій частині постанову Ленінського
районного суду м. Вінниці від 01 серпня 2007 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий :

Судді: