Справа № 2-а-724/07
Суддя: Таранова О.П.
Дата ухвалення: 2007-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

З жовтня 2007
року Ленінський районний суд м.
Луганська в складі: головуючого судді: Тарановой О.П., при секретарі: Холодової О.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у приміщенні Ленінського районного суду м. Луганська адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України у Луганській області
про визнання дій неправомірними,
перерахунок підвищення пенсії, та
стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
звернулася до суду з позовом,
вказавши, що вона отримує пенсію
по втраті годувальника, за свого
померлого у 1995 році чоловіка,
звільненого у запас Збройних Сил військовослужбовця, ОСОБА_2. Вона має
право на пільги, встановлені
законодавством України для членів сімей загиблих ветеранів війни. Вважала, що Луганський обласний військовий комісаріат
(надалі ЛОВК) не в повному обсязі нараховував та сплачував їй підвищення пенсії
в разі втрати годувальника, розмір якого
з 1.01.2000 року по 30.06.2006 року не відповідав вимогам п „а" ст. 39
закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів
внутрішніх справ та деяких інших осіб" у редакції від 9.04.1992 року №
2262-Х11, згідно яким членам сімей, зазначеним у п. 1 ст .10 закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", пенсії у разі
втрати годувальника підвищуються на 150 процентів мінімальної пенсії за віком.

Позивачка
вказала, що вона зверталася до ЛОВК, а також до Головного управління пенсійного
фонду України у Луганській області (надалі ГУ ПФУ) з проханням перерахувати
розмір підвищення пенсії, на що отримала
усну відмову.

Просила
суд у позовній заяві визнати дії ЛОВК та ГУПФУ про відмову у перерахунку
підвищення пенсії згідно вимог вищевказаного Закону № 2262-ХП, неправомірною, та зобов'язати ГУПФУ провести перерахунок
підвищення пенсії з 1.01.2000 року по 30.06.2006 року, Щомісячно у розмірі 150% від мінімальної
пенсії за віком, розмір якої не може
бути нижчим за встановлений на кожний рік прожитковий мінімум на одну особу в
розрахунку на місяць для осіб, які
втратили працездатність,

У
судовому засіданні, посилаючись на
вищевказані обставини, позивачка
уточнила позовні вимоги, та просила суд
визнати дії ГУ ПФУ про відмову у перерахунку підвищення пенсії згідно вимог
вищевказаного Закону № 2262-ХП,
неправомірною, та зобов'язати
ГУПФУ провести перерахунок підвищення пенсії з 1.01.2000 року по 30.06.2006
року, щомісячно у розмірі 150% від мінімальної
пенсії за віком, розмір якої не може
бути нижчим за встановлений на кожний рік прожитковий мінімум на одну особу в
розрахунку на місяць для осіб, які
втратили працездатність, тобто на 2000
рік - 216, 56 грн., 2001 р. - 248, 77
грн., з 1.01.2002 р. по 31.12.2003 р. -
268, 00 грн., 2004 р. - 284, 69
грн., з 2005 p.- 332,
00 грн., з 1.01.2006 р. по 31.03.2006
р.-350, 00 грн., з 1.04.2006 р. по
30.06.2006 р. - 359, 00 грн.

Просила
зобов'язати ГУПФУ визначити заборгованість,
яка створилася внаслідок неправильного розрахунку підвищення, та стягнути на її користь.

Представник
ГУПФУ у судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, у письмових запереченнях вказала, що позивачка дійсно має право на отримання
підвищення пенсії у розмірі 150% від мінімальної пенсії за віком, однак посилалась на постанову Кабінету
Міністрів України № 83.1 від 26.07.1996 року „Про підвищення розмірів пенсій та
інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів...", згідно яким підвищення пенсії позивачу, треба розраховувати виходячи з розміру 16
грн. 61 коп., на постанову Кабінету
Міністрів України № 1686 від 10.11.2000 року,
згідно яким підвищення пенсії позивачу,
треба розраховувати виходячи з розміру 18 грн. 10 коп., постанову Кабінету Міністрів України № 1 від
3.01.2002 року „Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат
окремим категоріям пенсіонерів..." з послідуючими змінами, згідно яким підвищення до пенсії позивачу
треба розраховувати виходячи з розміру 19 грн. 91 коп..

Заслухавши
представника ГУ
ПФУ, дослідивши
докази по справі, суд приходить до
наступного. У судовому засіданні досліджені наступні докази: копія посвідчення
на імя позивачки, згідно якого вона має
право на пільги, встановлені
Законодавством України для сімей ветеранів війни, копії розрахунків ЛОВК пенсії у період з
1.01.2000 року по 30.06.2006 року, копія
рішення Ленінського районного суду м. Луганська
від 14.01.2005 року, розрахунок
підвищення пенсії за втратою годувальника та розрахунок заборгованості, копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2

Судом встановлено, що позивачка отримує
пенсію за втратою годувальника згідно вимог Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби та деяких інших осіб",
за свого померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка - військовослужбовцяОСОБА_2.

Позивачка має право на пільги,
встановлені законодавством України для членів сім'ї загиблого ветерана
війни, у звязку із чим отримує
відповідне підвищення пенсії (так звана надбавка), що убачається з копій розрахунків ЛОВК пенсії
за втратою годувальника.

До 1.01.2007 року пенсія позивачці нараховувалася та сплачувалася
ЛОВК, з 1.01.2007 року -ГУПФУ у
Луганській області.

Представником відповідача ГУ ПФУ не заперечувалося
матеріальне право позивачки на отримання підвищення пенсії, як члена сім'ї загиблого ветерана війни, щомісячно у розмірі 150% від мінімальної
пенсії за віком

Згідно копій розрахунків пенсії убачається,
що ЛОВК нараховував позивачці вказане підвищення у наступних розмірах: з
1.01.2000 року по 30.09.2003 року - 24, 93 грн,
з 1.10.2003 року по 30.06.2006 року - 29, 87 грн.

Суд вважає, що виплати підвищення
пенсії у вказаних розмірах є неправомірними.

Статтею 39 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», передбачено,
що пенсії в разі втрати годувальника ветеранам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 15 Закону України „Про статус ветеранів'
війни, гарантії їх соціального
захисту", 'у редакції, яка діяла до
1 липня 2006 року, членам сімей, зазначеним у п. 1 ст. 10
цього Закону, пенсії у разі втрати годувальника
підвищуються на 150% мінімальної пенсії за віком.

У відповідності зі ст. 19 Закону України «Про державні соціальні
стандарти та гарантії» мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється
виключно законами України.

Зі змісту ст. 46 Конституції України, ст.
28 Закону України „Про загальнообов'язкове пенсійне страхування"
слід розуміти, що мінімальний розмір
пенсії за віком не може бути нижче за прожитковий мінімум. Аналогічне убачається з вимог ст. 2
Закону України „Про прожитковий мінімум",
згідно яким прожитковий мінімум застосовується для встановлення
мінімальної пенсії за віком.

Стаття 46 Конституції України не містить будь-яких обмежень що до
застосування прожиткового мінімуму до окремих категорій пенсіонерів, у тому числі військовослужбовців чи іншої
соціальної категорії громадян України.

Визначення прожиткового мінімуму дає Закон України «Про прожитковий
мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-14.

Розмір прожиткового мінімуму вперше в Україні був встановлений законом
України „Про затвердження прожиткового мінімуму на 2000 рік". Тому суд
вважає обґрунтованими вимоги позивачки про перерахунок підвищення пенсії,
починаючи з 1.01.2000 року,
щомісячно у розмірі 150% від
мінімальної пенсії за віком, розмір
якої не може бути
нижчим за встановлений на кожний
рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для
осіб, які втратили працездатність.

Згідно ст. 1 закону України „Про затвердження
прожиткового мінімуму на 2000 р." прожитковий мінімум на одну особу в
розрахунку на місяць у 2000 році для осіб,
які втратили працездатність становив 216 грн. 56 коп. Тому,
у 2000 році підвищення пенсії щомісячно повинно було
становити 324, 84 грн. " (216, 56 грн. х 150% = 324, 84 грн.).

Згідно ст. 1 закону України „Про затвердження
прожиткового мінімуму на 2001 рік" прожитковий мінімум на одну особу в
розрахунку на місяць у 2001 році для осіб,
які втратили працездатність,
становив 248 грн.77 коп. У 2001 році підвищення
пенсії повинно становити 373, 16 грн. (248, 77 грн. х 150% = 373, 16 грн.).

Згідно закону України „Про затвердження прожиткового мінімуму на 2002
рік" та закону України „Про затвердження прожиткового мінімуму на 2003
рік" прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць на 2002 та
2003 рік для осіб, які втратили
працездатність, становив 268, 00 грн.
Тому, з 1.01.2002 року по 31.09.2003
року підвищення пенсії за вислугу років позивачу, як учаснику бойових дій, щомісячно повинно становити 402, 00 грн.
(268, 00 грн. х 150% = 402, 00 грн.).-З 1.10.2003 року по 31.12.2003 року
відповідач ЛОВК нарахував та сплатив позивачці щомісячно підвищення у розмірі
29, 87 грн., а повинен був нараховувати
402, 00 грн.

Згідно закону України „Про затвердження прожиткового мінімуму на 2004-
рік" прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у 2004 році
для осіб, які втратили працездатність
становив 284 грн. 69 коп.
У 2004 році підвищення пенсії щомісячно повинно було
становити 427, 04 грн. (284, 69 грн. х 150% = 427, 04 грн.).

Згідно закону України „Про затвердження прожиткового мінімуму на 2005
рік" прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у 2005 році
для осіб, які втратили працездатність
становив 332, 00 грн. Згідно закону України «Про внесення змін до Закону
України «Про державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих
актів України» - мінімальна пенсія за віком у 2~005

році встановлена також у розмірі
332, 00 грн.. З 31.01.2006 року мінімальна пенсія за віком
та прожитковий мінімум встановлені у розмірі 350, 00 грн., з 1.04.2006 року - 359, 00 грн..

Фактично відповідач ЛОВК нарахував та сплатив позивачці щомісячно з
1.01.2005 р. по 30.06.2006 року підвищення у розмірі 29, 87 грн., а повинен був з 1.01.2005 року по 30.01.2006
року, підвищення пенсії нараховувати у
розмірі 498, 00 грн. (332, 00 грн. х 150% = 498, 00 грн.).

З 31.01.2006 року по 31.03.2006 року відповідач ЛОВК повинен був
нараховувати та сплачувати позивачці підвищення у розмірі 525, 00 грн. (350, 00
х 150% = 525, 00).

З 1.04.2006 р. по 30.06.2006 року відповідач ЛОВК повинен був нараховувати
та сплачувати позивачці підвищення у розмірі 538, 50 грн. (359, 00 х 150% =
538, 50), а фактично нараховував та
сплачував підвищення у розмірі 29, 87 грн.

З 1 липня 2006 року підвищення пенсії позивачці, згідно вимог
ст. 39 закону України "Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби та деяких інших осіб" та вимог ст. 15
Закону України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" від 5.10.2005 року № 2939-IV, встановлено у розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Згідно вимог ст. 19 Закону України „Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні гарантії"" № 2017-Ш від 5.10.2000
року мінімальний розмір пенсії за віком визначається виключно законами України.

Аналогічні вимоги встановлені п. 2
ст. 5 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", згідно яким мінімальний розмір пенсії за
віком визначається виключно Законом.

Аналіз судом діючого пенсійного законодавства України свідчить про те, що встановлення величини мінімального розміру
пенсії за віком окремим категоріям пенсіонерів постановами Кабінету Міністрів
України суперечить вимогам діючих Законів України, а тому,
відповідно до вимог ст. 8 Конституції України, є неправомірним.

Статтею 8 Конституції України встановлено,
що в Україні діє принцип верховенства права, постанова КМУ є підзаконним актом органа
виконавчої влади, вона не може
скасовувати вимоги, встановлені
законами"України.

Таким чином, суд вважає, що при розрахунку підвищеня пенсії, відповідачу слід було виходити з
положень, встановлених вимогами
вищевказаних Законів України, а не
положень, встановлених постановами
КМУ, на які посилався відповідач, оскільки ці постанови є підзаконними актами і
тому не взмозі вносити змін до діючих Законів України з того ж приводу, а тому ці нарахування повинні бути
перераховані та визначені правильні розміри цих підвищень пенсії.

Обгрунтування ГУПФУ своєї позиції посиланням на постанови КМУ
спростовується також вимогами пункту 1 та 6 статті 92 Конституції України, відповідно до якого дія його положень не може
призупинятися іншими законами, крім законів
про внесення змін до цього Закону, а
також абзацом 2 •преамбули, частиною 3
статті 4, п. 2 ст. 5
закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", якими
передбачено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення
визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення. Відповідно до пункту
15 Прикінцевих положень вказаного Заакону,
до приведення законодавства України у відповідність із Законом України
;, Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" закони інші
нормативно-правові ' акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Статтями 2, 3 Закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" встановлено,
що нормативні акти органів державної влади, які обмежують права і пільги ветеранів
війни, є недійсними.

На даний час ЛОВК звільнений від обов'язку проводити виплату пенсій
колишнім військовослужбовцям і цей обов'язок покладено на ГУ ПФУ, тому суд вважає, що всі раніше недоплачені позивачеві суми
повинен доплатити саме відповідач ГУ ПФУ,
як орган, який
здійснює виплату пенсій.

Суд вважає, що пенсійне забезпечення
військовослужбовцям, особам
начальницького і рядового складу,
особам, які мають право на
пенсійне забезпечення на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової
служби, та деяких інших осіб», відповідно до частини першої статті 8 даного
Закону, пенсії призначаються
(перераховуються) органами Пенсійного фонду України. Зазначена норма
запроваджена з 1 січня 2007 року Законом № 489-5 від 19 грудня 2006 року.

Незважаючи на те, що порушення права
позивача, спричинене Луганським обласним
військовим комісаріатом, відновлення
порушеного права позивача на отримання пенсії в підвищеному розмірі може
здійснити орган, на обліку якого
перебуває позивач, як пенсіонер, тобто ГУ ПФУ.

. Суд вважає, що вказаний
перерахунок підвищення пенсії,
визначення розміру заборгованості та виплата заборгованості, яка створилася внаслідок неправильного
обчислення, повинен провести ГУ ПФУ, оскільки з 1 січня 2007 року
саме на нього покладено обов'язок по призначенню, перерахунку та виплати пенсій вказаній
категорії пенсіонерів.

Згідно ч. 2 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової
служби, та деяких інших осіб», суми пенсії не одержані пенсіонером вчасно з
вини органа, що призначає й виплачує
пенсію, повинні бути виплачені за
минулий час без обмеження будь-яким строком.

Керуючись ст.
ст. 17, 94,
159, 163, 256 КАС України, суд,
-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги
задовольнити.

Визнати
відмову Головного управління пенсійного фонду України у Луганській області у
перерахунку ОСОБА_1 підвищення пенсії за втратою годувальника, неправомірною.

Зобов'язати
Головне управління пенсійного фонду України у Луганській області провести
перерахунок підвищення пенсії за втратою годувальника ОСОБА_1, починаючи з 1.01.2000 року по 30.06.2006
року, щомісячно у розмірі 150 % від
мінімальної пенсії за віком, розмір
якої не може бути нижчим за встановлений на кожний рік прожитковий мінімум на
одну особу в розрахунку на місяць для осіб,
які втратили працездатність,
тобто на 2000 рік - 216, 56
грн., 2001 р. - 248, 77 грн.,
з 1.01.2002 р. по

31.12.2003
р. - 268, 00 грн., 2004 р. - 284, 69 грн.,
з 2005 p.-
332, 00 грн., з 1.01.2006 р. по 31.03.2006 р. -

350, 00 грн.,
з 1.04.2006 р. по 30.06.2006 р. - 359,
00 грн.

Зобов'язати
Головне управління пенсійного фонду України у Луганській області визначити
заборгованість, яка створилася
внаслідок неправильного розрахунку підвищення пенсії, та сплатити її ОСОБА_1

Постанова
може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через
Ленінський районний суд м. Луганська у
10-ти денний строк зо дня її проголошення у повному обсязі шляхом подачі заяви
про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20-ти днів, апеляційної скарги з одночасним направленням
її копії до апеляційного суду Луганської області або без попереднього подання
заяви на апеляційне оскарження, якщо
апеляційна скарга подається у 10-ти денний строк зо дня проголошення постанови.