Справа № 2а-1822/08
Суддя: Костів М.В.
Дата ухвалення: 2008-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а-1822/08
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 листопада 2008 р. м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі

головуючого-судді
Костіва М.В.

при секретарі судового засідання Мельникович Л.В.

з участю представників сторін:

від позивача : не
з»явився;

від відповідача: ОСОБА_1 (довіреність №
11928/06/7 від 05.11.2008 року).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

За позовом: ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду України в
Пустомитівському районі Львівської
області

про нарахування та стягнення недоплаченої щомісячної
державної соціальної допомоги як „Дитині війни” за період з 2006 року по 2008
року в розмірі 3 874,30 гривень,-

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до Львівського окружного
адміністративного суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в в
Пустомитівському районі Львівської
області про нарахування та стягнення недоплаченої щомісячної державної
соціальної допомоги як „Дитині війни” за період з січня 2006 року по серпень
2008 року в розмірі 3 874,30 гривень.

В
позовній заяві позивач стверджує, зокрема, що у відповідності до Закону України
“Про соціальний захист дітей війни” вона є дитиною війни, якій належить
щомісячна соціальна допомога у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Однак,
така допомога за 2006 - 2007 рр. не виплачувалась в силу норм ст. ст. 77, 110
Закону України “Про державний бюджет України на 2006 рік” та п. 12 ст. 71
Закону України “Про державний бюджет України на 2007 рік”, якими призупинено
дію ст. 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”. Рішенням
Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. №6-рп/2007 ці положення були
визнані неконституційними. Просить позов задовольнити. В 2008 році така
допомога виплачувалась в неповному обсязі.

Клопотанням
від 04.11.2008 року позивач просила розглядати справу за її відсутності.

Відповідач в запереченнях на позов № 10349/06-12 від 12.09.2008 року (вх.№
5368 від 12.09.2008р.) вважає, що його
дії є правомірними. Зокрема, представник Відповідача вказав, що Законом України
«Про соціальний захист дітей війни» передбачено, що фінансування виплат по
даному Закону проводиться з державного бюджету України, який затверджує
Верховна Рада України. Крім того, Відповідач зазначив, що частиною 3 статті 28
Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений абзацом першим
частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом. З цього Відповідач робить висновок, що зазначений мінімальний розмір пенсії за віком для
перерахунків чи підвищення пенсій не застосовується. Також зазначив, що жодним
законом не передбачено, які органи повинні виплачувати
підвищені пенсії, за рахунок яких коштів та джерел, в якому процедурному порядку
здійснювати призначення і яким чином обчислювати вказаний розмір. Виходячи із зазначеного, Відповідач вважає, що він діяв в межах своїх повноважень
та не порушив вимоги чинного законодавства України.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали,
заслухавши пояснення представника Відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення
спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ст. 1 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”, дитина
війни - це особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2
вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Виходячи з того, що Позивач є дитиною війни, що підтверджується паспортом
серії НОМЕР_1,
виданим 24.10.1997 р. Пустомитівським РВ УМВС України у Львівській області та
посвідченням № 125681 з відміткою «Дитина війни», суд вважає, що неї повністю
поширюються всі пільги та соціальні
гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний захист дітей війни», в
тому числі й право на підвищення
пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком, як передбачено статтею 6 зазначеного Закону.

Відповідно
до частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у
жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного законом.

При цьому статтею 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій, призначених згідно
з цим Законом. Водночас, суд вважає за можливе застосувати саме частину 1
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки в даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком
використовується не для визначення розміру
будь-якої пенсії, а лише як коефіцієнт для визначення розміру щомісячної
доплати до пенсії, передбаченої
Законом України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки цей закон
передбачає в якості критерію визначення розміру щомісячної доплати до пенсії,
що на думку суду, не суперечить вимогам
частини 3 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

До того ж, у відповідності до вимог ч.7 ст. 9 КАС
України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд
застосовує закон, що регулює подібні правовідносини. Оскільки єдиною нормою,
яка б давала визначення поняття мінімального розміру пенсії за віком є ст. 28
Закону «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», суд вважає за необхідне
застосувати положення саме цієї норми.

Суд звертає увагу також на
те, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке
базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена в
залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади
на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань судом не
приймається до уваги. Так, наприклад, у справі «Кечко проти України» Європейський Суд з прав
людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як
на причину невиконання своїх зобов'язань.

Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов'язання відповідача нарахувати позивачу
недоплачену соціальну допомогу за 2006 рік, то такі до задоволення не
підлягають та суд мотивує це наступним.

Дія положень ст. 6, які встановлюють
право дітей війни на отримання щомісячної надбавки до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, зупинялася на
2006 рік згідно зі ст. 77 Закону України від 20.12.2005 року №3235-ІV «Про державний бюджет на 2006 рік», а ст. 110 цього
Закону було викладено в новій редакції, а саме, встановлено, що пільги дітям
війни, передбачені статтею 6,
запроваджуються у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі,
у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів
України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Однак,
порядок запровадження цих пільг встановлений не був, що з врахуванням
встановленої залежності цих виплат із результатами виконання бюджету у першому
півріччі 2006 р. та дотримання порядку, який визначений не був, унеможливлює
реалізацію норми ст. 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни” у
2006 р. До того ж, відповідні положення Закону «Про державний бюджет на 2006
рік» не визнавалися неконституційними.

Пунктом 12 ст. 71 Закону України №
489 від 19.12.2006 р. “Про Державний бюджет України на 2007 рік”, з метою
приведення окремих норм законів у відповідність із цим законом, дію ст. 6
Закону України “Про соціальний захист дітей війни” було обмежено: пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії, підвищувались в меншому, ніж визначено Законом
№2195-VI, розмірі, і лише дітям війни-інвалідам: з 1-го січня 2007 року - на 19
грн.; з 1-го квітня 2007 року - на 20.30 грн.; з 1-го жовтня 2007 року - на
20.55 грн.

Зупинення дії положень законів, якими
визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і
свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Конституцією України,
вичерпний перелік яких закріплений у статті
64.

Рішенням Конституційного Суду України (справа
про соціальні гарантії громадян) від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 визнані
такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема,
положення п.12 ст. 71 та ст. 111 Закону України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік», за якими підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії,
відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» виплачується особам, які є інвалідами (крім
тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50% від розміру надбавки,
встановленої для учасників війни.

Як
вбачається з п. 3 рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007, зазначені
положення втрачають чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом
України, а отже, з цього часу відновлено дію статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Однак,
з матеріалів справи вбачається, що за період з серпня - грудень 2007 р. виплата
державної соціальної допомоги позивачу у відповідності до ст. 6 Закону України
“Про соціальний захист дітей війни” не здійснювалась.

Щодо
вимог позивача стосовно виплати щомісячної надбавки за січень-квітень 2008
року, то такі не підлягають
задоволенню, оскільки відповідні положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік», якими введено в дію нову редакцію ст. 6
Закону України «Про соціальний захист дітей війни» на 2008 рік, визнані такими,
що не відповідають Конституції України (є неконституційними) Конституційним Судом України з 22 травня
2008 року і до того часу підлягали обов'язковому виконанню на всій
території України.

Відповідно
до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно
із ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вирішує справи на підставі Конституції та
законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України.

Суд
звертає увагу позивача на ту обставину, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 99 КАС
України, адміністративний
позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим
Кодексом або
іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 100 КАС України, пропущення строку звернення
до адміністративного суду є підставою
для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому
наполягає одна із сторін. В судовому засіданні представник відповідача наполягав на
застосуванні строків звернення до суду.

Враховуючи
вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому
задоволенню.

Щодо судових витрат, то у
відповідності до вимог ст.94 КАС України, зокрема, частин 1 та 3, судові витрати у
формі судового збору, присуджуються з Державного бюджету України на користь
позивача пропорційно до суми задоволених вимог.

Керуючись
ст.ст. 2, 11, 69-71, 86, 161-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов
задовольнити частково.

2. Зобов'язати
Управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської
області (Львівська область, місто Пустомити, вулиця Т.Шевченка,13) вчинити дії,
спрямовані на нарахування ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
доплати до пенсії як „Дитині війни” у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
за період з 15 серпня
по 31 грудня 2007 року та з 22
травня по 31 серпня 2008 року з вирахуванням суми фактично здійснених виплат.

3. В задоволенні
решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження, встановленого
цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про
апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,
встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення
цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.
Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова
суду не набрала законної сили.

Заява
про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови
суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга
може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо
скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне
оскарження.

Суддя М.В. Костів