Справа № 2-а-4447/08
Суддя: Олійник В.М.
Дата ухвалення: 2008-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 2-а-4447/08
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2008 року
м. Дніпропетровськ

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Олійника
В.М.

при
секретарі
Середа А.О.

за
участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Бабаніної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у
Дніпропетровській області про визнання незаконним рішення,-

в с т а н о в и в :

20 травня 2008 року до Дніпропетровського окружного
адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1, в якому позивач просить визнати незаконним рішення Комісії з питань
розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій Управління МВС у
Дніпропетровській області від 17.04.2007 року за № 2/24-Г-3 щодо
неможливим визнати позивача учасником бойових дій та скасувати його; визнати
позивача учасником бойових дій та зобов'язати
Комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій
Управління МВС у Дніпропетровській області видати позивачу посвідчення
установленого зразку; судові витрати покласти на Управління МВС у
Дніпропетровській області.

Позов обґрунтований тим, що позивач подав відповідачу заяву про визнання його учасником бойових дій
у зв'язку з тим, що він виконував завдання в умовах надзвичайного стану та при
збройних конфліктах на території Узбецької
РСР з 17.06.1989 року по 31.07.1989 року в період міжнаціональних
збройних конфліктів між узбеками та турками-месхетинцями.
Комісія УМВС України у Дніпропетровській
області з питань встановлення статусу учасника бойових дій в задоволенні заяви позивача
відмовила. Позивач вважає таку відмову незаконною, оскільки на його думку,
відповідачем не враховано вимоги п.2 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» та Переліку держав і періодів бойових
дій на їх території, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від
08.02.1994 року №63.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити
повністю.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що
відповідно до п.2 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» до учасників бойових дій належать особи рядового,
начальницького складу і військовослужбовці МВС колишнього СРСР, які за рішенням
Уряду колишнього СРСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в
державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи
забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до
висновку, що позов не може бути задоволений, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач
відповідно до наказу Дніпропетровської
спеціалізованої середньої школи міліції МВС СРСР №89 від 17.06.1989 року з 17.06.1989 року по
31.07.1989 року перебував у відрядженні
у Узбецькій РСР для виконання спеціального завдання з охорони громадського порядку.

Тобто, він перебував у відрядженні в межах своєї держави - СРСР, до складу якої на той час входила Узбецька РСР, тому не може бути визнаний учасником бойових дій незалежно від характеру
обов'язків, які виконував під час відрядження.

Визначений статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту »
перелік підстав для визначення статусу учасника бойових дій розширеному
тлумаченню не підлягає.

Відповідно до п.2 ст.6 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до учасників бойових дій
належать особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці МВС
колишнього СРСР, які за рішенням Уряду колишнього СРСР проходили службу,
працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові
дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ
(флотів).

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від
08.02.1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено
перелік держав, яким надавалась допомога за участю військовослужбовців, осіб
рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, періодів бойових дій
на їх території. В даному переліку відсутня держава Узбецька РСР, однак в
переліку зазначається «інші країни після грудня 1979 року».

Проте, примітка 6 до вищевказаного Переліку зазначає, що
Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року
направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії,
але Генеральний штаб Збройних сил України не володіє такою інформацією.
Військовим фахівцям у таких випадках (як далі по тексту зазначається в примітці
6) пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального
штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

За таких обставин, оскаржуване рішення комісії УМВС України у
Дніпропетровській області з питань розгляду матеріалів, пов'язаних з
визначенням статусу учасника бойових дій, учасника війни, є законним і обґрунтованим.

Доводи позивача щодо того, що він брав участь в бойових
діях матеріалами справи не підтверджуються. А тому, суд приходить до висновку,
що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Приймаючи рішення, суд також враховує, що представник
відповідача просив відмовити у задоволенні позову на підставі пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду,
передбаченого КАС України.

Відповідно до ст.ст. 99,100 КАС України
адміністративний
позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до
адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Враховуючи те, що позивач отримав відповідь від УМВС України в
Дніпропетровській області в квітні 2007 року, а звернувся із позовом до
адміністративного суду 20 травня 2008 року, суд вважає, що позивачем пропущено
строк звернення до суду.

Заперечення та документи, надані представником відповідача, містять докази
того, що вчинені суб'єктом владних повноважень дії в порядку, в межах
повноважень та у спосіб, визначений законом.

А тому вимоги ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України щодо
свого обов'язку довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності
відповідачем виконано.

На підставі вищевказаного, керуючись ст.ст. 122, 162 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Якщо
було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана у строк, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього
строку.

Постанова
суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного
суду шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження через Дніпропетровський
окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня складання постанови у
повному обсязі, а апеляційна скарга на постанову суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Повний текст
постанови складений 20 вересня 2008 року

Суддя
В.М.Олійник