Справа № 2-а-99/07
Суддя: Кузьменко В.В.
Дата ухвалення: 2007-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-99/2007р.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10
серпня 2007 року м. Очаків

Очаківський
міськрайонний суд Миколаївської області у складі: головуючого - судді Кузьменка
В.В. при секретарі - Марчук P.M. за участю
позивача - ОСОБА_1,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Очаківської об'єднаної державної податкової інспекції (далі
- Очаківської ОДПІ) про визнання нечинним податкового повідомлення, -

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2007
року позивачка звернувся до суду з зазначеним позовом.

Свої
вимоги обґрунтовувала тим, що у
ІНФОРМАЦІЯ_1 року нею прийнято спадщину,
що залишилася після смерті її чоловіка,
яка складалася з права на земельну частку (пай вартістю 46812 грн. 81
коп. у землі, що перебуває у колективній
власності колективного сільськогосподарського підприємства •
"Чорноморський" Очаківського району Миколаївської області (далі -
земельна частка (пай)), про що вона
зазначила у декларації про доходи за 2005 рік,
яку подала до Очаківської ОДПІ. 29 грудня 2006 року відповідачем
йому, згідно пп. "г" пп.
4.2.2. ст. 4 Закону України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетними та державними цільовими
фондами" № 2181-ІП від 21.12.2000 р. (далі - Закон № 2181-ІП) та
відповідно до п. 13.4 ст .13 Закону України "Про податок з доходів
фізичних осіб" № 889-IV від 22. 05. 2003 р. (далі - Закон № 889-IV),
визначено податкове зобов'язання на суму 6085 грн. 56
коп., що складає податок за прийняття у
спадщину права на земельну частку (пай). Визначаючи суму податку за прийняття у
спадщину земельної частки (паю),
відповідач виходив з того, що
право на земельну частку (пай) є корпоративним правом і тому повинно
оподатковуватися за ставкою,
передбаченою пп. "в",
пп. 13.2.1, п. 13.2 ст. 13
Закону № 889-IV.

Не
погоджуючись з визначенням земельної частки (паю) як корпоративного права та
вважаючи її рухомим майном, позивач
просив визнати нечинним податкове повідомлення № /0 від 29.12.2006 р.
на суму 6085 грн. 56 коп..

В судовому
засіданні позивач позов підтримав.

Представник
відповідача в судовому засідання не з'явися. В письмових запереченнях, проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що сертифікат на право на земельну частку
(пай), який успадкував позивач, дійсно є корпоративним правом, оскільки,
виходячи зі змісту ст. 1 Указу Президента України № 720 від
08.08.1995р. "Про порядок паювання земель,
переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і
організаціям" (далі - Указ № 720) та зі змісту ст. 17
Земельного кодексу України від 25. 10 .2001 р. (далі - ЗК України), він засвідчує право вимоги, тобто майнове право його власника (глави 12
та 13 Цивільного кодексу України), тому
не може розглядатися як рухоме чи нерухоме майно. Крім цього, на обгрунтування своїх заперечень проти
позову відповідач зазначив, що, відповідно до п. 5.1 ст. 5
Закону № 2181-ІП узгоджене податкове зобов'язання, а саме таким є зобов'язання, визначене у податковій декларації самостійно
платником податків, не може бути
оскаржене в адміністративному або судовому порядку.

Вислухавши
пояснення сторін, дослідивши надані ними
докази, суд дійшов наступного.

У
ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивачкою після смерті її чоловіка прийнято у спадщину право
на земельну частку (пай) вартістю 46812 грн. 81 коп., про що він зазначив у декларації про доходи
за 2005 рік, яку подав до Очаківської
ОДПІ.

Податковим
повідомленням від 29.12.2006 р. № /0 позивачеві повідомлено про
рішення відповідача визначити йому податкове зобов'язання згідно з пп.

"г" пп. 4.2.2 ст. 4 Закону № 2181-ІЙ та відповідно до п. 13.4 ст. 13 Закону № 899-IV на суму 6085 грн. 56 коп.. При цьому останнім
абзацом цього повідомлення йому було роз'яснено право оскаржити його до суду у
порядку та строки, встановлені
законодавством.

Зі
змісту п. 6.1 ст. 6, пп.
5.2.5 п. 5.2 ст. 5 Закону № 2181 -III випливає, що податкове повідомлення надсилається
платнику податків у разі, коли сума
податкового зобов'язання розраховується контролюючим органом, і рішення про визначення такого податкового
зобов'язання може бути оскаржене платником податку до суду.

Відповідно
до пп. "г" пп. 4.2.2 ст. 4 Закону № 2181-ИІ, на який посилається відповідач у зазначеному
вище податковому повідомленні, він, як контролюючий орган, зобов'язаний самостійно визначати суму
податкового зобов'язання, якщо згідно з
законами з питань оподатковування особою,
відповідальною за нарахування окремого податку або збору (обов'язкового
платежу), є контролюючий орган.

Згідно
п. 13.4. Закону № 889-IV
особами, відповідальними за сплату
(перерахування) податку до бюджету, є
спадкоємці, які отримали спадщину, і що вони мають подавати податкову декларацію
та сплачувати податок з зазначеного доходу згідно із законодавством. Вказівок на те, що контролюючий орган є особою, відповідальною за нарахування податку з
такого доходу Закон № 889-IV
не містить.

Таким
чином, відповідач перевищив межі своїх
повноважень, взявши на себе обов'язок з
визначення податкового зобов'язання позивачеві у порядку, передбаченому пп. "г" пп.
4.2.2 ст. 4 Закону № 2181-III, що вже само по собі є підставою для визнання його рішення
про визначення податкового зобов'язання,
викладеного у податковому повідомленні від 29.12.2006 р. №
/0, нечинним.

Крім
цього, при визначенні податкового
зобов'язання відповідач неправильно визначив,
як корпоративне право, право
позивача на земельну частку (пай) і тому неправильно визначив суму податкового
зобов'язання, виходячи з того, що це право оподатковується як об'єкт
комерційного права за тринадцятивідсотковою ставкою податку на доходи фізичних
осіб.

Так, відповідно до
ст. 167 Господарського кодексу
України, корпоративні права - це права
особи, частка якої визначається у
статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї
особи в управлінні господарською організацією,
отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та
активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними
документами.

Зі
змісту цього положення вбачається, що
корпоративне право може належати лише такій особі, яка є учасником господарської
організації, тобто має частку у
статутному фонді (майні) такої організації,
і саме з цим пов'язані корпоративні права такої особи -правомочності на
її участь в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів)
даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними
документами.

Згідно з
чинним законодавством (п. 14 Перехідних положень до Земельного кодексу України)
до 1 січня 2007 року забороняється внесення права на земельну частку (пай) до
статутних фондів господарських товариств.

Відповідно
до ст.
79 ГК України, господарськими
товариствами визнаються підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або
громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності
товариства з метою одержання прибутку.

З
положень Указу Президента України № 666/94 від 10.11.1994 р. "Про
невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері
сільськогосподарського виробництва" та з положень Указу № 720 випливає, що правовий статус земельної частки (паю) у
землях, що перебували у колективній
власності сільськогосподарських підприємств,
є тотожнім за своєю суттю правовому статусу часток власників, яким земельна ділянка належить на праві
спільної часткової власності, що
визначений ст. 86 ЗК України, а права та обов'язки перших щодо володіння, користування та розпорядження

належною
їм часткою є тотожними правам та обов'язкам останніх, передбаченим
ст. 88 цього кодексу.

На це ж
вказують й положення ст. 9 Закону № 889-IV.
Зокрема при аналізі змісту пп. 9.1.1. та пп. 9.1.2. п. 9.1. цієї статті не
виникає сумнівів, що законодавець, з метою оподаткування доходів власників
земельної частки (паю) від оренди останньої,
дає однозначне визначення їй як нерухому майну.

Виходячи
з викладеного та з огляду на ч. 4
ст. 13 Конституції України, відповідно до якої усі суб'єкти права
власності рівні перед законом, з метою
оподаткування, земельну частку (пай) у
землях сільськогосподарських підприємств,
яку фізична особа одержала у спадщину,
слід розглядати не як корпоративне право, а як невизначену у натурі на місцевості з
цілої земельної ділянки, яка перебуває у
спільний частковій власності, її
частину, тобто, відповідно до положень п. 1.10 Закону № 889-IV, як частину нерухомого майна.

Крім
того, позивачка - є спадкоємцем першого
ступеня споріднення до спадкового майна свого чоловіка. Відповідно вимог пп..
13.2.1, ст. . 13 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 р. об'єкти спадщини
спадкоємцями, що є членами сім'ї
спадкодавця першого ступеня споріднення - за нульовою ставкою податку до будь
-якого об'єкта спадщини. Входячи з цього,
для визначення розміру ставки податку при отриманні спадщини
спадкоємцем, що є членом сім'ї спадкодавця
першого ступеня споріднення, не має
значення платник податку прийняв у спадщину кошти, майно,
майнові чи не майнові права. Розмір ставки спадкування при отриманні
спадщини визначається: ступеням спорідненості спадкоємця і спадкодавця; чи є
фізична особа членом сім'ї спадкодавця;чи є спадкодавець не резидентом.

На
підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 9-12, 15,
94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний
позов ОСОБА_1 до Очаківської об'єднаної державної податкової інспекції -
задовольнити повністю.

Визнати
нечинним рішення Очаківської об'єднаної державної податкової інспекції про
визначення ОСОБА_1податкового зобов'язання на суму 6085 гривень 56 копієк, яке викладене у податковому повідомленні №
/0 від 29.12.2006 р..

Стягнути
з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 03 (три) гривні 40 копійок в
рахунок відшкодування витрат позивача на сплату судового збору.

Постанову
може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через
Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом двадцяти днів з
дня подання заяви про її оскарження, що
має бути поданою протягом десяти днів з дня дня складання постанови у повному
обсязі.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку на подання заяви про її
оскарження, у разі подання цієї заяви -
після закінчення строку на подання апеляційної скарги на постанову, а у разі подання апеляційної скарги - відразу
після закінчення апеляційного розгляду справи.