Справа № 22-а-4354/08
Суддя: Багрій В.М.
Дата ухвалення: 2008-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

міськрайонний суд Хмельницької області №2-1545/05
Справа 22а-4354/08
У х в а л а

Іменем України

10 листопада 2008 року

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду в складі:

головуючого - Багрія В.М.,

суддів:
Обрізка І.М., Онишкевича Т.В.,

при секретарі:
Троцькому Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Хмельницького слідчого ізолятора №29
управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в
Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької
області від 11.03.2005 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Хмельницького
слідчого ізолятора №29, управління Державного департаменту з питань виконання
покарань в Хмельницькій області про визнання незаконним звільнення і поновлення
на роботі, відшкодування моральної
шкоди, з оплатою часу вимушеного прогулу, визнання неправомірними дій
управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в
Хмельницькій області,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2004 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
Хмельницького слідчого ізолятора №29, управління Державного департаменту з
питань виконання покарань в Хмельницькій області про визнання незаконним
звільнення і поновлення на роботі, відшкодування матеріальної та моральної
шкоди з оплатою часу вимушеного прогулу, визнання неправомірними дій управління
Державного департаменту України з питань виконання покарань в Хмельницькій
області.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилалась на
те, що її незаконно було звільнено з роботи за ст.36 п.1 КЗпП України з посади
бухгалтера, фахівця 1-категорії, 13 рангу державного службовця Хмельницького
слідчого ізолятора №29. Всупереч заяві позивачки про відмову від написаної
раніше під примусом заяви про звільнення, адміністрація слідчого ізолятора
звільнила її з роботи , позбавивши її права на пенсію.

З врахуванням зміни позовних вимог,
позивачка просила визнати звільнення її з роботи за ст.36 п.1 КЗпП України
незаконним, поновити її на займаній раніше посаді, та визнати незаконними
дії управління Державного департаменту
України з питань виконання покарань в Хмельницькій області та Хмельницького
слідчого ізолятора №29 в частині організації її звільнення з роботи, стягнути
на її користь 500000 грн. відшкодування моральної шкоди та середній заробіток
за час вимушеного прогулу.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 11.03.2005 року позов задоволено частково.

Визнано звільнення ОСОБА_1 з роботи в
Хмельницькому слідчому ізоляторі №29 з 2 серпня 2004 року за ст. 36 п. 1 КЗпП
України незаконним.

Поновлено ОСОБА_1на роботі в
Хмельницькому слідчому ізоляторі №29.

Стягнуто з в Хмельницького слідчого
ізолятора №29 на користь ОСОБА_1 3 120,15 грн. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та 200,00 грн. відшкодування за моральну шкоду. В решті
позову відмовлено.

Рішення суду
першої інстанції оскаржили Хмельницький слідчий ізолятор №29 та ОСОБА_1,
подавши на неї апеляційні скарги.

Хмельницький слідчий ізолятор №29 в апеляційній скарзі
зазначає, що оскільки позивачка стверджує, що дійсно давала згоду на звільнення
її з 02.08.2004 року і це підтвердили свідки, то суд повинен був відмовити їх в
позові по суті позовних вимог. Суд першої інстанції не прийняв до уваги, що
позивачка в серпні 2004р. звернулася до суду з позовом про зміну формулювання
причини звільнення, позов про поновлення на роботі заявила в лютому 2005р.,
пропустивши встановлений законом строк звернення до суду. Між позивачкою та
адміністрацією слідчого ізолятора мала місце усна домовленість про зміну дати
звільнення, чого також не врахував суд першої інстанції

Апелянт просить рішення Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 11.03.2004 року скасувати та винести нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі звертає увагу на те, що не
погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відшкодування
матеріальної та моральної шкоди.

Крім того, суд першої інстанції не врахував при обчисленні
заробітку за час вимушеного прогулу підвищення заробітної плати державним
службовцям та не перевірив її доводів в частині порушення відповідачами її
трудових прав при звільненні.

Просить скасувати рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької області від 11.03.2004 року в зазначеній
частині і прийняти нове рішення, яким визнати дії відповідачів як виконавця та
замовника незаконного звільнення її з роботи з 02.08.2004 року неправомірними
та повністю відшкодувати заподіянні їй незаконним звільненням з роботи
матеріальну та моральну шкоду.

Вислухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1, яка свої апеляційні
вимоги підтримала, а вимоги слідчого ізолятора №29 не визнала, представника
Хмельницького слідчого ізолятора №29, який апеляційну скаргу установи
підтримав, а вимоги ОСОБА_1 не визнав, представника управління Державного
департаменту України з питань виконання покарань в Хмельницькій області, який
просить апеляційні вимоги ОСОБА_1 відхилити, а вимоги Хмельницького слідчого
ізолятора №29 задоволити, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних
скарг, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги
задоволенню не підлягають з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачка
ОСОБА_1працювала бухгалтером в Хмельницькому слідчому ізоляторі №29 управління
Державного департаменту України з питань виконання покарань в Хмельницькій
області з 26.08.1991р.

В червні 2004р. позивачка подала заяву
про звільнення її з роботи відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України за згодою
сторін з 15.07.2004р. (після здачі до фондів страхування звітів за 1 півріччя
2004р.).

Заява завізована керівником установи
29.06.2004р.

З 12 по 27 липня 2004р. ОСОБА_1перебувала на стаціонарному
лікуванні в Хмельницькій міській лікарні, а 28 липня 2004р. приступила до
роботи. Наказом від 29.07.2004р. позивачка була звільнена з роботи з
2.08.2004р. з підстав п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки, Хмельницький
міськрайонний суд правильно врахував положення постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових
спорів» в тій частині, що при домовленості працівника та власника підприємства,
установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового
договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за
згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання
такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і працівника.

З матеріалів справи видно, що позивачка ОСОБА_1своєї згоди на
припинення трудового договору з відповідачем за згодою сторін з 2.08.2004р. не
виражала, оскільки з додатковою заявою про звільнення з роботи з зазначених
підстав з 2.08.2004р. не зверталася і бажання припинити трудові відносини не
мала, оскільки після закінчення стаціонарного лікування продовжувала працювати
та виконувала свої трудові обов'язки, а відповідач проти цього не заперечував.

Оскільки згоди сторін як такої в частині визначення строку
припинення трудового договору не відбулося, відповідач не вправі був звільняти
позивачку з роботи з зазначених ним підстав
з 2.08.2004р.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного
висновку про неправомірність звільнення ОСОБА_1 з роботи та обґрунтовано
поновив її на займаній посаді, стягнувши з відповідача оплату за час вимушеного
прогулу та, відшкодувавши моральну шкоду у визначеному в рішенні розмірі. При
цьому обґрунтовано прийшов до висновку про безпідставність решти позовних вимог
позивачки, зокрема, в частині неправомірності дій другого відповідача.

Колегія суддів, з огляду на наведене, приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції прийняте на підставі об'єктивно досліджених
доказів в справі, правильно застосованих нормах матеріального та процесуального
права, тому підстав для його скасування не знаходить.

Доводи ОСОБА_1 в частині неправильно визначення судом розміру
стягнення за вимушений прогул та відшкодування моральної шкоди спростовуються
матеріалами справи, нормами матеріального права про порядок визначення
середнього заробітку за вимушений прогул та про відшкодування моральної шкоди,
правильно застосованими судом першої інстанції, тому на висновки суду першої
інстанції не впливають.

Та обставина, що в резолютивній частині рішення суд першої
інстанції не зазначив посаду, на яку поновлююється позивачка, не свідчить про
незаконність рішення, оскільки при потребі суд зможе внести доповнення до неї у
встановленому законом порядку.

Не можна погодитися з доводами Хмельницького слідчого
ізолятора №29 в тій частині, що позивачка давала усну згоду на припинення
трудового договору з відповідачем з 2.08.2004р., оскільки ОСОБА_1такі доводи
спростовує, а усну згоду на звільнення вона давала не з підстав згоди сторін, а
з підстав звільнення її з роботи за станом здоровя.

Не заслуговують на увагу покликання цього ж апелянта на
пропущення позивачкою строку звернення до суду з позовом про поновлення на
роботі, оскільки ОСОБА_1з позовом до суду звернулася своєчасно протягом
встановленого законом строку, а вимоги про поновлення на роботі, стягнення за
вимушений прогул та відшкодування моральної шкоди заявила в справі в процесі
уточнення позовних вимог (а.с.91-92).

Керуючись ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України,
колегія суддів,

у
х в а л и л а :

Апеляційні
скарги ОСОБА_1 та Хмельницького слідчого ізолятора №29 Управління Державного
департаменту України з питань виконання покарань в Хмельницькій області
залишити без задоволення.

Рішення
Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11.03.2005 року
залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може
бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом одного місяця з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
В.М.Багрій

Судді
:
І.М. Обрізко

Т.В.
Онишкевич