Справа № 22-а-7985/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Руднева О. Т.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

6 серпня 2008 року справа
№ 22-а-7985/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бул. Шевченка, 26, 3 корпус

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді:
Яманко В. Г.

суддів: Міронової Г. М.

Старосуд
М. І.

при секретарі судового
засідання

Білоус К. І.

за участю представників від

позивача:

ОСОБА_1 за дов. № 2-3601 від 18 жовтня 2007 року, не
з'явився,

відповідача:

розглянувши у відкритому судовому Управління
праці та соціального захисту
засіданні апеляційну скаргу населення
Дзержинської міської ради, м. Дзержинськ
на
постанову Дзержинського міського суду Донецької області від
5 травня 2008 року по
адміністративній справі
№ 2-а-59/08 (суддя
Руднева О. Т.) за позовом
ОСОБА_2, м. Дзержинськ до
Управління праці та
соціального захисту населення
Дзержинської міської ради,
м. Дзержинськ про
стягнення
недоотриманих сум на оздоровлення
за 2005-2007 роки

ВСТАНОВИЛА:

20 грудня 2007
року до Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_2 була надана позовна
заява до Управління праці та соціального захисту населення м. Дзержинська про стягнення недоотриманих сум на
оздоровлення за 2005-2006 роки. Донецьким окружним адміністративним судом 21 грудня 2007 року було відкрито провадження
у справі, 15 січня 2008 року закінчено підготовче провадження та призначена
справа до судового розгляду, 21 лютого 2008 року адміністративна справа за позовом ОСОБА_2 була
передана за правилами предметної підсудності встановленими статтею 18 Кодексу
адміністративного судочинства України до Дзержинського міського суду Донецької
області.

14 березня 2008
року суддею Дзержинського міського суду Донецької області Рудневой О. Т. було
відкрито в порушення статей 22, 107 Кодексу адміністративного судочинства
України провадження в адміністративній справі, яка була передана зі стадії
судового розгляду з Донецького окружного адміністративного суду. Суд першої
інстанції отримавши за підсудністю справу, за якою вже було відкрито
адміністративне провадження, повинен був
прийняти її до свого провадження, а не відкривати знову.

28 березня 2008
року суддею Рудневой О. Т. був
призначений ухвалою судовий розгляд за статтею 130 Цивільного процесуального
кодексу України замість статті 121 Кодексу адміністративного судочинства
України, в той час як суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу про
закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду.

5 травня 2008
року відбувся судовий розгляд справи № 2-а-59/08, під час якого позивач уточнив
позовні вимоги та просив стягнути на його користь, як інваліда ІІІ групи ЧАЕС,
з державного бюджету недоотриману суму на оздоровлення за 2005, 2006, 2007 роки
на загальну суму 4238 грн. В журналі судового засідання за 5 травня 2008 року
(арк. справи 28-29) містяться посилання на ЦПК України замість Кодексу
адміністративного судочинства України

Постановою
Дзержинського міського суду Донецької області від 5 травня 2008 року по справі
№ 2-а-59/08 (арк. справи 30-33) частково був задоволений позов ОСОБА_2. Судом
першої інстанції було постановлено стягнути з Управління праці та соціального
захисту населення Дзержинської міської ради на користь ОСОБА_2 1590 грн. Щодо
інших позовних вимог в порушення приписів статті 163 Кодексу адміністративного
судочинства України суд першої інстанції не визначився.

В апеляційній
скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту
з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову
постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Представник
позивача надав письмові заперечення проти позову (арк. справи 48-50).

Відповідач на
судове засідання не з'явився. Неприбуття у судове засідання представника
відповідача, належним чином повідомленого про розгляд справи (поштове
повідомлення - арк. справи 45), не перешкоджає
судовому розгляду справи (частина 4 статті 196 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Колегія суддів,
заслухавши суддю-доповідача та представника позивача, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу,
встановила наступне.

Закон України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року в редакції Закону
України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі змінами та доповненнями станом на
час існування спірних правовідносин визначає основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення
категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової
діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

ОСОБА_2
віднесений до осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1 виданим 3 березня 1993 року
(арк. справи 7), є інвалідом ІІІ групи з числа постраждалих внаслідок
Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням НОМЕР_2(арк. справи
7) та довідкою МСЕК № 090680 (арк. справи 8).

В обґрунтування
позову ОСОБА_2 посилається на те, що Управління праці та соціального захисту
населення Дзержинської міської ради виплатило йому компенсацію на оздоровлення
у неналежному розмірі, який за законом, на його думку, повинен складати за
2005-2007 роки суму 4238 грн.

Згідно
інформації Управління праці та соціального захисту населення Дзержинської
міської ради № 06/6213 від 18 липня 2008 року (арк. справи 46) ОСОБА_2, як
інваліду ІІІ групи з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи,
було сплачено щорічну компенсацію на оздоровлення за: 2005 рік - 5 грудня 2005
року в розмірі 90 грн., 2006 рік - 22 вересня 2006 року в розмірі 90 грн., 2007
рік - 26 листопада 2007 року в розмірі 90 грн.

Частиною 4
статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції станом на час
виплат) передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам
ІІІ групи в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. Згідно частин 3,
5, 7 статті 48 вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується
громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення,
виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

В апеляційній
скарзі відповідач зазначив, що при виплаті щорічної допомоги на оздоровлення
керувався статтею 62 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення
порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами
та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно
від їх відомчої підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті
функції щодо встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету
Міністрів України не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів
України може затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Скаржник
посилається як на підставу виплат (арк. справи 46) на постанову Кабінету
Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
якою встановлено, що інвалідам ІІІ групи виплата щорічної допомоги на
оздоровлення повинна здійснюватися в сумі 90 гривень.

Відповідно
до статті 8 Конституції в Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі
Конституції України і повинні відповідати їй.

Пунктом
1 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про
застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що
конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими.
Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст
і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів
місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Пунктом 1
частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно законами
України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і
свобод.

Пунктом 5
постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року
визначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України,
нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради
міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств,
установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції,
так і закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

При розгляді
даної категорії спору апеляційним судом встановлено, що постанова Кабінету
Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»
була прийнята всупереч вимог статей 48, 62 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому
посилання скаржника на цю постанову апеляційним судом не приймаються та оцінка
правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, здійснюється на підставі пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції
України, статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відповідних законів про
державний бюджет, що діяли в даний період з урахуванням рішень Конституційного
суду України.

Відповідно до
частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами
України.

За 2005 рік
Управлінням праці та соціального захисту населення Дзержинської міської ради
була виплачена позивачу, як інваліду ІІІ групи з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи, щорічна грошова допомога на оздоровлення 5 грудня 2005 року
в розмірі 90 грн., незважаючи на те, що в цей період діяла стаття 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» у вищенаведеній редакції, тому з огляду на
те, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, сума
щорічної допомоги на оздоровлення розраховується наступним чином:

- за 2005
рік в розмірі 1238 грн. з розрахунку 1328 грн. (332 грн. х 4, в якому 332 грн.
це мінімальний розмір заробітної плати встановлений з 1 вересня 2005 року по 31
грудня 2005 року статтею 83 Закону України «Про Державний бюджет України на
2005 рік» № 2285-ІV від 23 грудня 2004 року, що був викладений в новій редакції
Законом України від 25 березня 2005 року N 2505-IV) мінус виплачену суму 90
грн.

Суд першої
інстанції відмовив ОСОБА_2 в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення щорічної допомоги на оздоровлення за 2005
рік в сумі 1238 грн. з посиланням на недотримання позивачем річного строку
звернення до адміністративного суду, встановленого частиною 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України. Колегія суддів вважає, що в цій частині
суд першої інстанції припустився помилки, з огляду на таке.

Відповідно до
частини 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту
прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду. Відповідно
до пункту 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України позовна давність не
поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю. Застосування цієї норми Цивільного кодексу
України, до правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи узгоджується з
тим, що згідно частини 3 статті 1 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» державна
політика в галузі соціального захисту потерпілих від Чорнобильської катастрофи
та створення умов проживання і праці на забруднених територіях, серед інших,
базується на принципах пріоритету життя та здоров'я людей, які потерпіли від Чорнобильської
катастрофи, повної відповідальності держави за створення безпечних і
нешкідливих умов праці, соціального захисту людей, повного відшкодування шкоди
особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Крім того,
частиною 1 статті 76 Закону України «Про використання
ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року № 39/95-ВР
передбачено, що право на подання позову про відшкодування ядерної шкоди,
заподіяної життю і здоров'ю особи, не обмежується строком давності.

У 2006 році
ОСОБА_2, як інваліду ІІІ групи з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи, Управління праці та соціального захисту населення Дзержинської
міської ради виплатило 22 вересня 2006 року щорічну допомогу на оздоровлення в
розмірі 90 грн. (арк. справи 46).

Суд апеляційної
інстанції дійшов до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив
позивачу в стягненні допомоги на оздоровлення за 2006 рік в сумі 1410 грн. (375х4-90),
оскільки дія абзаців 3 та 4 вказаної статті на 2006 рік в частині виплати
компенсацій та допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати
була зупинена згідно з пунктом 37 статті 77 Законом України «Про державний
бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року N 3235-IV та Конституційним
судом України відповідність цього зупинення конституційним нормам до дійсного
часу не розглядалася.

Суд першої
інстанції правильно визначивши, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення недоотриманої суми допомоги
підлягають задоволенню за 2007 рік припустився помилки щодо суми, яка підлягає
стягненню. Так, виходячи з положень
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виплаті ОСОБА_2 підлягала
щорічна допомога на оздоровлення в розмірі 1840 грн. з розрахунку 460 грн. х 4,
в якому 460 грн. це мінімальний розмір заробітної плати встановлений з 1 жовтня
2007 року по 31 грудня 2007 року статтею 76 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік» № 489-V від 19
грудня 2006 року, що був викладений в новій редакції Законом України N 749-V від 15 березня 2007 року). З врахуванням
виплаченої відповідачем 26 листопада 2007 року допомоги в розмірі 90 грн. (арк.
справи 21) сума недоотриманої ОСОБА_2 щорічної допомоги на оздоровлення за 2007
рік склала 1750 грн. (1840 грн. - 90 грн.).

При визначенні
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік апеляційний суд враховує, що
рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у
справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян були визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційним) положення пункту 30
статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, яким було
зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», внаслідок чого положення статті 48 підлягають застосуванню у 2007
році.

Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України,
остаточними, не можуть бути оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані
неконституційними.

Щодо доводів скаржника
про те, що управління праці та соціального захисту не є належними відповідачами
у справі колегія суддів зазначає наступне.

Пунктами 1, 3
Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій
з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4
березня 2002 року N 256 з наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок
визначає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів
з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок
субвенцій з державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших
самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих
органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту
населення.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 були внесені
зміни до вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002
року № 256 та затвердженого нею Порядку про покладення на управління праці та
соціального захисту населення додаткових завдань щодо ведення персоніфікованого
обліку, нарахування та сплати передбачених законодавчими актами пільгових
виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином,
колегія суддів з огляду на наведену постанову Кабінету Міністрів України від 29
жовтня 2003 року N 1687 не приймає доводів скаржника стосовно того, що
управління праці та соціального захисту з моменту прийняття вказаної постанови
не є належними відповідачами в справах щодо стягнення щорічної допомоги на
оздоровлення, оскільки статтею 63 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»
передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону,
здійснюється за рахунок державного бюджету, а управління праці та соціального
захисту населення стосовно виплат щорічної допомоги на оздоровлення є
розпорядниками бюджетних коштів в розумінні пункту 36 частини 1 статті 2
Бюджетного кодексу України. Слід зазначити, що суд першої інстанції в
постанові від 5 травня 2008 року в порушення наведених норм не зазначив, що
стягнення проводиться за рахунок коштів державного бюджету України.

При вирішенні
цього спору, колегією суду було враховано, що відповідно до статті 1 Протоколу
№ 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,
ратифікованої Законом України N
475/97-ВР від 17 липня 1997 року зі змінами внесеними Законом України від 9
лютого 2006 року N 3436-IV, кожна
фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути
позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У параграфі 22
рішення Європейського суду з прав людини по справі "Кечко проти
України" (заява № 63134/00) від 8 листопада 2005 року визначено, що
поняття “власності”, яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має
автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від
формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та
інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як
“майнові права”, і, таким чином, як “власність” в цілях вказаного положення.
Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин
справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений
статтею 1 Протоколу № 1. В параграфі 23 цього ж рішення Європейський суд з прав
людини зауважує, що в межах свободи дій
держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного
бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок,
вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення
передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки
відповідні положення є чинними.

Колегія
суддів не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування в
обсязі передбаченому Законом України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», для здійснення соціальних
виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються
в межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження
коштів з Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2
статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають
зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за
свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

З огляду на
приписи пункту 4 частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства
України постанова Дзержинського міського суду Донецької області від
5 травня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-59/08 підлягає
скасуванню, оскільки судом першої інстанції при прийнятті постанови порушенні
норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного
вирішення питання щодо стягнення щорічної допомоги на оздоровлення за 2005 та
2007 роки.

Керуючись
статтями 24, 184, 195, 196, 198, пунктом 4 частини 1 статті 202, статтями 205,
207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Дзержинської міської ради,
м. Дзержинськ на постанову Дзержинського міського суду Донецької області
від 5 травня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-59/08
задовольнити частково.

Постанову
Дзержинського міського суду Донецької області від 5 травня 2008 року по справі
2-а-59/08 за позовом ОСОБА_2, м. Дзержинськ до Управління праці та соціального захисту населення Дзержинської
міської ради, м. Дзержинськ про
стягнення недоотриманих сум на оздоровлення за 2005-2007 роки скасувати.

Позовні вимоги
(уточнені 5 травня 2008 року) ОСОБА_2, м. Дзержинськ до Управління праці та соціального захисту населення Дзержинської
міської ради, м. Дзержинськ про
стягнення недоотриманих сум на оздоровлення за 2005-2007 роки на загальну суму
4238 грн. задовольнити частково.

Стягнути з
Управління праці та соціального захисту
населення Дзержинської міської ради, м. Дзержинськ на користь ОСОБА_2, м.
Дзержинськ недоотриману щорічну допомогу на оздоровлення за 2005, 2007 роки на загальну суму 2988
грн., з якої за 2005 рік -1238 грн., за 2007 рік - 1750 грн. за рахунок коштів
Державного бюджету України.

В іншій частині
позову відмовити.

Постанова
складена, підписана колегією суддів у нарадчій кімнаті у повному обсязі та
проголошена в судовому засіданні 6 серпня 2008 року о 14 годині 00 хвилин.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий:
В.Г.Яманко

Судді:
Г.М.Міронова

М.І.Старосуд

З оригіналом
згідно:

Суддя В.Г.Яманко