Справа № 2-а-5292/08
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2008-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а - 5292/ 08
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2008 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого -судді Іванова Е.А.

при секретарі судового засідання Мезнер О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення разової щорічної грошової допомоги як
інваліду війни,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом у якому просив визнати дії ОСОБА_2 щодо виплати йому щорічної разової
допомоги в розмірі, фіксованому Законом України „Про державний бюджет України
на 2005, 2006, 2007 роки згідно конституції України та рішень Конституційного
суду України неправомірними, зобов'язати відповідача перерахувати йому щорічну
разову грошову допомогу згідно Закону України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту” за 2005р в розмірі 5-ти місячної пенсії за
віком, а за 2006,2007 роки в розмірі 8-мінімальних пенсій за віком з
урахуванням індексу інфляції.

ОСОБА_1. в судовому засіданні
позовні вимоги збільшив та просив зобов'язати відповідача виплатити
щорічну одноразову допомогу за 2008р. у розмірі 3448грн., та зобов'язати
відповідача виплатити заборгованість по виплаті щорічній виплаті одноразової
допомоги за період 2005-2008 роки на суму 10288грн., пояснюючи, що йому як
учаснику бойових дій у 2005 році відповідач повинен був виплатити 5-ть
мінімальних пенсій за віком, та як
інваліду війни 2-ї групи щорічно відповідач повинен сплачувати до 5 травня
грошову допомогу у розміру 8-ми мінімальних пенсій за віком, проте сплачував
протягом 2005-2008 років суму передбачену Законами про державний бюджет на
поточний рік.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнала, та просила застосувати
строк позовної давності визначений ст.99 КАС України, мотивуючи це тим, що кошторисом на 2005- 2008 роки не було
передбачено сплати щорічної допомоги до 5 травня у розмірах вказаних в позові,
так як Закони України про державний бюджет на поточний рік передбачали виплату разової грошової допомоги
інвалідам війни 2-ї групи у фіксованих розмірах, які були сплачені позивачеві повністю.

Представник третьої особи ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про місце, дату та час
судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не
повідомив, але до суду надійшли письмові пояснення (а.с.22) у яких зазначено,
що Державне казначейство України здійснює лише обслуговування Державного
бюджету, а не фінансує державні органи. При цьому, згідно ст.22 Бюджетного
кодексу головними розпорядниками бюджетних коштів державного бюджету України є
уповноважені бюджетні установи, а саме міністерства та інші органи влади
України в особі їх керівників, які здійснюють розподіл коштів за напрямками
видатків самостійно. Виплату грошової допомоги відповідно до ст.17-1 Закону
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від
22.10.93р. здійснюють органи праці та соціального захисту населення, а в даному
випадку ОСОБА_2, а не органи
казначейства.

Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи
суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» НОМЕР_1 від 22.10.1993 року з
наступними змінами та доповненнями.

ОСОБА_1. з 1997 року є ветераном війни-учасником бойових дій, про що
свідчить копія посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с.7), та з 26.07.2005 року є
інвалідом війни 2 -ї групи, про що свідчить копія посвідчення серії НОМЕР_3 від
26.07.2005року (а.с.5,6). Згідно ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня інваліду
війни 2 -ї групи повинна сплачуватися разова грошова допомога у розмірі
восьми мінімальних пенсій за віком.

Сторонами визнається, що позивач отримав у 2005 році разову грошову
допомогу до 5 травня як учасник бойових дій у сумі 250грн., у 2006 році як
інвалід війни 2-ї групи -330грн, тобто у розмірі визначеному Законами України
про державний бюджет України на поточний рік, та у 2008 році- 400грн., тому
відповідно до ч.3 ст.72 КАС України суд вважає, ці обставини доведеними.

Позивач отримав у 2007році разову допомогу до 5 травня у розміру
360грн.(а.с.4), тобто відповідно до частини 5 ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з врахуванням обмежень,
встановлених ст.29 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік”.

Конституційний суд України 09.07.2007 року прийняв рішення по справі
НОМЕР_4 за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо
відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36,
частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66,
пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей
98, 101, 103, 111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007
рік" (справа про соціальні гарантії громадян) НОМЕР_5 у п.1 якого визнав
такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення
статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік",
за якою у 2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до законів
України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"
та "Про жертви нацистських переслідувань" здійснюється у таких
розмірах: інвалідам I групи - 450 гривень, інвалідам II групи - 360 гривень,
інвалідам III групи - 300 гривень.

Також Конституційний суд України у п.3 Рішення НОМЕР_5 зазначив, що
положення статей 29, 36, абзацу третього частини другої статті 56, частини
першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46
статті 71, статей 98, 103, 111 Закону України "Про Державний бюджет
України на 2007 рік", визнані неконституційними, втрачають чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Рішення Конституційного Суду України
у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії
положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Відповідно до статті 1
Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Кожна … особа має право мирно володіти своїм
Майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами
міжнародного права».

Розглядаючи борги у сенсі
поняття «власності», яке міститься у ст.1 ч.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке
не обмежене лише власністю на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації
у національному законодавстві, Європейський Суд зазначив, що борги, що становлять майно,
можуть також розглядатися як «майнові права» і таким чином, як власність.

Тому при розгляді справи ІНФОРМАЦІЯ_1 (заява
НОМЕР_6) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій
держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного
бюджету, держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок,
вносячи зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає
виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні
положення є чинними (п.23 рішення суду).

В зв'язку з цим, Європейський
Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів
- Закону України, відповідно якого встановлені надбавки з бюджету і який є
діючим, та Закону України „Про державний
бюджет” на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку Уряду
України, превалювали як lex specialis/.

Суд не прийняв аргумент
Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину не виконання своїх
зобов'язань (п.26 рішення ІНФОРМАЦІЯ_1; див. mutatis mutandis рішення у справі
ІНФОРМАЦІЯ_2 НОМЕР_7).

12.01.2005 року набрав чинності
Закон України НОМЕР_8 від 23.12.2004 року «Про внесення змін до Закону України
«Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування», яким
ч.1 ст.28 викладена у новій редакції, а саме мінімальний розмір пенсії за віком
за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлений
у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Розмір мінімальної пенсії за віком
станом на 1 травня 2007 року відповідно до ч.3 статті 62 Закону України „Про
державний бюджет України на 2007 рік” становить 406грн.

З урахуванням викладеного сума
разової грошової допомоги, яка підлягає сплаті інваліду війни 2-ї групи у 2007
році становить 3248грн. з яких 360грн. були отримані позивачем, тобто сума
доплати, що підлягає перерахуванню позивачу за 2007 рік становить 2888грн.

Суд також вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо
зобов'язання виплатити заборгованість з грошової допомоги за 2008 рік, виходячи
з наступного: зміни, внесені підпунктом "б" підпункту 2 пункту 20
розділу II Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 28.12.2007 р. НОМЕР_9,
якими частина 5 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" була викладена у новій редакції: „Щорічно до 5
травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які
визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень,
встановлених законом про Державний бюджет України" визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням
Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. НОМЕР_10). Після цього частина 5
ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" залишалась в попередній
редакції, згідно якої інваліду війни щорічно підлягає до виплати разова грошова
допомога до 5 травня у розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ст.17-1 Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" особи, які не отримали
разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати
її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Судом встановлено, що до цього часу відповідач не сплатив допомогу позивачу
за 2008 рік у розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком.

Суд також не приймає до уваги аргументи відповідача, що до не визначення
законодавством розміру мінімальних пенсій за віком, так як за чинним
законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за
правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", іншого
нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший
розмір, немає.

Тому суд не приймає до уваги
положення частини третьої статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої
цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми за відсутності
іншого мінімального розміру пенсії за віком не може бути підставою для відмови в реалізації позивачем
конституційної гарантії та права на отримання грошової допомоги, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком.

Згідно статті 58 Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких законодавчих актів України” прожитковий мінімум
на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1
січня - 470 гривень, з 1 квітня - 481 гривня, з 1 липня - 482 гривні, з 1
жовтня - 498 гривень.

Таким чином суд погоджується з розрахунком позивача щодо суми недоплаченої
щорічної допомоги до 5 травня за 2008 рік у розмірі 3448грн
(481х8-400грн.=3448грн.).

Згідно ст. 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" (3551-12 ) щорічну виплату разової грошової
допомоги до 5 травня здійснюють органи праці та соціального захисту населення
через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на
особливий рахунок отримувача ) за місцем отримання пенсії.

Відповідно до ст. 99 КАС України для
звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів, тому суд вважає, що позивач який звернувся до суду з
позовом 17.03.2008 року не пропустив строк позовної давності щодо 2007 та 2008
року.

Суд вважає не
обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо
грошової допомоги у 2005-2006 роках, так як норми ст. 34 Закону України «Про
державний бюджет на 2005 рік» обмежували
розмір грошової допомоги до 5 травня ветеранам війни -учасникам бойових дій
сумою 250грн. та норми ст.30 Закону України „Про державний бюджет України на
2006рік” обмежували розмір грошової допомоги до 5 травня інвалідам війни другої
групи сумою- 400грн. до цього часу не конституційними не визнавались та не
скасовувались.

Суд вважає, що позовні
вимоги, щодо виплати разової грошової допомоги із застосуванням індексу інфляції
не підлягають задоволенню, так як це суперечить ст.2 Закону України „Про
індексацію грошових доходів населення”, яка встановлює, що індексації
підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території
України і які не мають разового характеру.

Відповідно до ч.3 ст.162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка
б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку
суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позов підлягає
задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 7-9,100, 158,160, 162,163, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 виплатити ОСОБА_1 суму недоплаченої
щорічної разової грошової допомоги за 2007 та 2008 роки у розмірі 6336 грн.

В
решті позовних вимог відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження постанови може
бути подано протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно до ст.160 цього Кодексу - з дня складення
в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарженя. Заява про
апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до Одеського апеляційного
адміністративного суду через Одеський
окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до Одеського адміністративного апеляційного суду.

Апеляційна скарга може бути
подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга
подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова виготовлена у повному обсязі 06 жовтня 2008 року.

Суддя
Е.А.Іванов