Справа № 2-а-1177/07
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2007-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-1177/07
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06
грудня 2007 року Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого
судді Катаєвої Е.В.

при секретарі Юзефович Ю.А.

розглянувши в
відкритому судовому засіданні
в місті Одесі
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління
праці та соціального захисту
населення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про
стягнення щорічної одноразової допомоги к
5 травню у розмірі десяти . мінімальних пенсій за віком,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до
управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної
адміністрації Одеської міської ради (далі УПтСЗН) про стягнення недоплаченої разової
допомоги учасникам бойових дій,
вказуючи, що він є учасником
бойових дій, інвалідом війни 1-ї групи і
відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" держава
повинна виплачувати йому щорічно до 5 травня разову грошову допомогу у розмірі
десяти мінімальних пенсій за віком. Однак,
в порушення зазначеного Закону йому була виплачена вказана грошова
допомога не в повному обсязі. Тому просив визнати бездіяльність УПтСЗН
Незаконною та стягнути з відповідача на його користь 3 610 гривень
заборгованість за виплатою по одноразовій грошовій допомозі, виходячи із вимог Закону. Крім того, позивач просив допустити негайне виконання
рішення суду.

У судовому засіданні позивач та його представник посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві підтримали позовні
вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував посилаючись на
Закон України «Про державний бюджет України» на 2007 рік, та неможливість виплати у розмірі передбаченому
Законом України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" через фінансові можливості
держави.

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши та
проаналізувавши надані ними докази, суд
встановив що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, інвалід війни 1-ї групи і має право на
пільги, встановлені законодавством для
ветеранів війни - учасників бойових дій (посвідчення НОМЕР_1 від 29 грудня 2001
року).

Відповідно до 4.5 ст. 13 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" від 22 жовтня 1993 року зі змінами, щорічно,
до 05 травня учасникам бойових дій,
інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах:
інвалідам 1 групи - десять мінімальних пенсій за віком;

Згідно абзацу 5 статті 62 Закону України „Про державний бюджет України на
2007 рік" розмір мінімальної пенсії за віком встановлений ст.28 ч.1 Закону
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від
09.07.2003р. становить 406 гривен. Таким чином позивачу-інваліду війни 1
групи, повинно бути сплачено 4060 гривен
(406 х 10).

Однак виплата була здійснена на підставі Законів України «Про державний
бюджет», всього позивач отримав 450
гривень.

Проаналізувавши діюче національне законодавство, суд прийшов до висновку про те, що,
виходячи із вимог ст. 22 Конституції України при прийнятті нових Законів
або внесенні змін до чинних законів держава не вправі допускати звуження змісту
та обсягу існуючих прав і свобод, у тому
числі і для ветеранів війни, Закон відносно
яких встановив, що нормативні акти органів державної влади і

органів місцевого
самоврядування, які обмежують права і
пільги ветеранів війни, передбачені цим
Законом, є недійсними.

При цьому суд приймав до уваги правову позицію Конституційного Суду
України, який неодноразово розглядав
питання щодо конституційності положень Законів України про Державний бюджет
України у частині обмежень пільг,
компенсацій і гарантій, на які
відповідно до чинного законодавства мають право окремі категорії громадян.

Для значної кількості громадян України,
пільги, компенсації і
гарантії, право на які передбачено
чинним законодавством, є додатком до
основних джерел існування, необхідною
складовою конституційного права на забезпечення достатнього життєвого рівня
(ст. 48 Конституції України (254к/96-ВР),
який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого Законом (частина третя статті
46 Конституції України), тому звуження
змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових Законів або внесення змін
до чинних Законів, за ст. 22 Конституції
України, не допускається. Зупинення його
дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85, пункту 19 частини першої статті 92
Конституції України (254к/96-ВР) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції
України, рішення Конституційного Суду
України від 20 березня №5-рп/20029 v005P710-02 у
справі щодо пільг, компенсацій і
гарантій).

Конституційний суд звернув увагу на те,
що практика ревізування пільг,
компенсацій і гарантій триває,
зокрема, на підставі частини
п'ятої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"
щорічно, до 05 травня, інвалідам війни повинна виплачуватись разова
грошова допомога у розмірах: інваліда 1 групи - десять мінімальних пенсій за
віком. Проте статтею 44 -Закону (1344-15) розміри такої допомоги зменшено.

і Це,
як зазначив Конституційний Суд
України, суперечить вимогам
ст. 2

Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту",
згідно з якою права та пільги для ветеранів війни і членів їх
сімей, встановлені раніше законодавством
України і законодавством колишнього Союзу РСР не можуть бути скасовані без їх
рівноцінної заміни (частина друга); нормативні акти органів державної влади та
органів місцевого самоврядування, які
обмежують права і пільги ветеранів війни,
передбачені цим Законом, є
недійсними (частина третя).

З таких підстав, суд не приймає до
уваги позицію відповідача, оскільки
положення Законів України "Про Державний бюджет України", в даному випадку, не можуть бути застосовані, оскільки вони суперечать нормам Конституції
України про недопустимість звуження змісту на обсягу існуючих прав і свобод при
прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ст. 22 ч.3
Конституції України (254к/96-ВР).

Згідно ст. 17
ч. 1 Закону України "Про виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з
прав людини" суди України
застосовують при розгляді справ
Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї і
практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції "Кожна ... особа має
право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами
міжнародного права".

Розглядаючи борги у сенсі поняття "власності", яке міститься у ст. 1 ч.1 Протоколу № 1 до
Конвенції і яке не обмежене лише власністю на фізичні речі та не залежить від
формальної класифікації у національному законодавстві, борги,
що становлять майно, можуть також
розглядатися як "майнові права" і,
таким чином, як власність.

Тому при розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00)
Європейський Суд з прав людини зауважив,
що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з
державного бюджету, держава може
вводити, призупиняти чи закінчити
виплату таких надбавок, вносячи зміни в
законодавство. Однак, якщо чинне правове
положення передбачає виплату -певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної

влади не можуть
свідомо відмовляти у цих виплатах, доки
відповідні положення є чинними (п.23 рішення суду ).

В зв'язку з цим,
Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію
двох нормативних актів - Закону України,
відповідно якого встановлені надбавки з бюджету, і який є діючим, та Закону України " Про Державний
бюджет" на відповідний рік, де
положення останнього Закону, на думку
Уряду України, превалювали як lex specialis.

Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів, як на
причину невиконання своїх зобов'язань (п.26 рішення Качко проти України; див. mutatis mutandis рішення
у справі Бірдов проти Росії, №
59498/00).

З таких підстав позовні вимоги ґрунтуються як на нормах національного
законодавства, так і міжнародного -
ст.І.ч.1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних
свобод, яка є частиною законодавства
України, і практиці Європейського Суду з
прав людини як джерело права.

Оскільки правові
положення, які передбачають
виплату разової щорічної допомоги учасникам бойових дій до
Дня Перемоги є чинними, і позивач, який
є інвалідом війни 1 групи має
право на її одержання, органи державної
влади не ' можуть свідомо відмовити у цих виплатах.

Враховуючи все вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають
задоволенню.

Разом з тим не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_1 про
негайне виконання постанови, тому що
згідно до статті 256 КАС України звернення до негайного виконання постанов по
цій категорії справ не передбачене.

На підставі ч.5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту" від 22 жовтня 1993 року зі змінами, ст.28 ч.1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р, ст., ст. 22,
48, 46 Конституції України, ст.17 ч.1 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", статті 1 Протоколу до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод" яка ратифікована Україною 17.07.1997
року, справи "Кечко проти
України" (заява № 63134/00) Європейського Суду з прав людини керуючись
ст.ст. 2, 7, 8,
9, 11, 86,
159-164, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про
стягнення щорічної одноразової допомоги к
5 травню задовольнити.

Стягнути з держави в особі Управління праці та
соціального захисту населення Суворовської районної адміністрації Одеської
міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по сплаті щорічної разову
грошової допомоги у розмірі З 610 гривень.

Постанову може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом
подання до Одеського окружного адміністративного суду заяви про апеляційне
оскарження протягом десяти днів з дня проголошення постанови, а також подання апеляційної скарги до
Одеського окружного адміністративного суду протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження і Одночасного направлення копії апеляційної
скарги.