Справа № 22-а-10347/08
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2008-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суд Волинської області
ряд. стат. звіту №
№
Суддя-доповідач:
ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2008 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду в складі :

головуючого-судді - Онишкевича
Т.В.,

суддів - Улицького
В.З., Багрія В.М.,

при секретарі судового засідання - Гідеї К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на постанову господарського
суду Волинської області від 02 червня 2008 року у справі № 02/101-2А за його
позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції про визнання
нечинними податкових повідомлень-рішень, -

в с т а н о в и л а :

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа
ОСОБА_1 (далі - СПД ОСОБА_1) звернувся до суду з адміністративним позовом, у
якому просив визнати нечинними податкові повідомлення-рішення Луцької
об'єднаної державної податкової інспекції (далі - Луцька ОДПІ) від 03.08.2007
року форми “Р” № /0, яким було визначено суму податкового
зобов'язання з ПДВ у розмірі 74455 грн. за основним платежем та 22336,5 грн. за
штрафними санкціями, та “ВІ” № /0, яким було зменшено суму бюджетного
відшкодування ПДВ на суму 147690 грн., прийняті на підставі акту перевірки № 174/17-235/ від
20.07.2007 року. Судові витрати по справі просив покласти на відповідача.

Постановою господарського суду Волинської області від 02
червня 2008 року у задоволенні вказаного
позову було відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач СПД ОСОБА_1 просить
зазначену постанову скасувати та прийняти нове судове рішення, яким його позов
задовольнити повністю. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом
першої інстанції не було взято до уваги той факт, що Закон України “Про податок
на додану вартість” не містить принципів регулювання вільних цін. При цьому
судом було зроблено хибний висновок про те, що податковим органом було
правильно застосовано щодо позивача пп. 1.20.5 п.1.20 Закону України “Про
оподаткування прибутку підприємств”. Відповідно до пп. 1.20.8 п. 1.20 цього ж
Закону обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у
порядку, встановленому законом, чого відповідачем зроблено не було.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що митну вартість можна вважати звичайною ціною
імпортного товару лише у період його розмитнення і лише для донарахування
податків. Під час продажу імпортного товару на території України звичайну ціну
приймають на рівні, визначеному п.1.20 ст. 1 Закону України “Про оподаткування
прибутку підприємств” і митна вартість при цьому не має жодного значення. Відповідач
замість доведення того, що ціна, за якою позивачем було реалізовано імпортні
товари на митній території України, не відповідає рівню звичайної ціни доводить
те, що саме митна вартість товарів є їх звичайною ціною. Через відсутність
закону, що встановлює процедуру чи методику донарахування податкових
зобов'язань, податкові органи не мають права донараховувати податки на підставі
застосування рівня звичайної ціни за особистими суб'єктивними переконаннями.

Луцька ОДПІ подала суду письмові заперечення на
апеляційну скаргу, у яких просить залишити апеляційну скаргу СПД ОСОБА_1 без
задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін.
Заперечуючи вимоги апелянта, покликається на те, що у ході проведеної перевірки
було встановлено, що позивач імпортував на митну територію України товар
відповідно до вантажно-митних декларацій. На час митного оформлення товару
діяли мінімальні митні ціни, визначені вантажно-митними деклараціями, що
перевищували ціни, за якими СПД ОСОБА_1 реалізував товар на митній території
України. При розмитненні товару позивач сплатив митним органам ПДВ з митної
вартості товару, яка визначена у графі 12 вантажно-митної декларації з
врахуванням акцизного збору, мита та митних зборів. Митна вартість, вказана у
ВМД, є вищою від фактурної вартості, вказаної у графі 42. При поставці товару
на митній території України база оподаткування ПДВ позивачем розраховувалася
виходячи з їх фактурної вартості. При цьому позивачем у порушення п. 4.1. ст. 4
Закону України “Про податок на додану вартість” при визначенні бази
оподаткування не враховано обмеження щодо рівня звичайної ціни на зазначені
товари. У ході перевірки податковим органом було проведено обґрунтування
звичайної ціни на товар. Оскільки митним органом митна вартість товарів
визначена на підставі статистичної оцінки рівня цін їх реалізації на
внутрішньому ринку України то така ціна фактично відповідала рівню звичайної
ціни, а відтак митна вартість ввезених позивачем товарів відповідає рівню
звичайних цін. Тому для цілей податкового обліку платнику необхідно було
застосовувати звичайну ціну, яка відповідає митній вартості товарів з
урахуванням сплати мита та митних зборів. Відтак позивачем було занижено
податкове зобов'язання з ПДВ за квітень 2007 року на суму 130830 грн. та завищено
податковий кредит з ПДВ на суму 12701 грн., а отже його вимоги безпідставні.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання на
виклик апеляційного суду не прибули, що не перешкоджає розгляду справи згідно
із ч. 4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних
мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог СПД ОСОБА_1, суд
першої інстанції виходив із того, що позивач договірну ціну з реалізації
товарів на митній території України вважає звичайною, не враховуючи при цьому,
що відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону
України “Про податок на додану вартість” база оподаткування ПДВ повинна бути не
нижчою за звичайну ціну з врахуванням акцизного збору, мита та інших платежів.
При цьому позивач СПД ОСОБА_1 при ввезені на митну територію України товарів
для їх подальшої реалізації при розмитнені сплатив ПДВ, виходячи з митної
вартості з врахуванням акцизного збору, мита, митних зборів та сплачену суму
ПДВ відніс до податкового кредиту. Тому, на думку суду першої інстанції,
позивач був зобов'язаний визначати базу оподаткування ПДВ, виходячи з
договірної вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайну
ціну з врахуванням акцизного збору, мита та інших платежів. При цьому судом
було зроблено висновок про те, що відповідач не визначав звичайну ціну за
непрямим методом і не ототожнював її з митною вартістю, а застосував правову
норму п. 4.1 ст. 4 Закону України “Про податок на додану вартість” щодо
визначення бази оподаткування ПДВ з операцій поставки товарів із зазначеним
обмеженням щодо рівня звичайної ціни та правомірно прийняв оспорювані позивачем
рішення.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії
суддів, частково відповідають нормам матеріального та процесуального права та
фактичним обставинам справи.

Виходячи з
приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону
України “Про податок на додану вартість”, база оподаткування операції з
поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної)
вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з
урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та
зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань
оподаткування.

Згідно з п.п. 1.20.1 п. 1.20 ст.
1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною ціною вважається ціна товарів, визначена сторонами
договору. Якщо не доведено протилежне, вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Підпунктом 1.20.2 зазначеного
Закону передбачено, що для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг)
використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару
(роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами,
послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання
зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші
об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну.

Покликання податкового органу у
акті перевірки позивача від 20.07.2007 року (а.с. 17), який був підставою для
прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, на приписи пп. 1.20.5 п.
1.20 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” у обґрунтування
правомірності своїх дій, на думку колегії суддів, є безпідставними з огляду на
те, що ціни на імпортовані позивачем товари не підлягають державному
регулюванню.

Разом з тим, підпунктом 1.20.6. цього ж Закону встановлено, що у разі коли на відповідному ринку
товарів (робіт, послуг) не здійснюються операції з ідентичними (у разі їх
відсутності - однорідними) товарами (роботами, послугами), або якщо неможливо
визначити їх ціну через відсутність або недоступність відповідної інформації,
звичайною ціною вважається ціна договору.

Виходячи з приписів пп. 1.20.8. п. 1.20 ст. 1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” обов'язок
доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках,
визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку,
встановленому законом.

Окрім того, відповідно до приписів ч. 2 ст. 71 КАС
України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі аналізу наведених правових
норм та виходячи з фактичних обставин справи, колегія судді в приходить до
переконання, що процедура визначення податковим органом звичайної ціни по
досліджуваних господарських операціях не відповідає вимогам пункту 1.20 ст. 1
Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, оскільки суб'єктом
владних повноважень було ототожнено звичайну ціну із митною вартістю такого
товару, тоді як за змістом підпунктів 1.20.2 та 1.20.6 вказаного пункту
звичайна ціна визначається, виходячи з рівня цін на відповідному ринку.

Всупереч ч.
2 ст. 71 КАС України відповідачем Луцькою ОДПІ не було доведено правомірність
своїх дій та рішень, що оспорюється позивачем, оскільки не доведено того факту,
що ціни, зазначені у договорах позивача з його контрагентами, укладеними на
митній території України, не відповідали рівню звичайних цін, а чинним
законодавством України не передбачено того, що митна вартість товару є його
звичайною ціною під час реалізації на внутрішньому ринку України.

Разом із тим, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС
України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені
судові витрати з Державного бюджету України, а отже позовна вимога про покладення
судових витрат на відповідача задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до
переконання про те, що при розгляді даного публічно-правового спору судом
першої інстанції було допущено порушення норм матеріального закону, а його висновки
не відповідають фактичним обставинам справи. Тому постанова суду першої
інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нової про часткове задоволенням
позовних вимог СПД ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст.
94, 195, 196, 198, 202 п.3, 4, 205, 207, 254 КАС України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Скасувати господарського суду Волинської області від 02
червня 2008 року у справі № 02/101-2А та прийняти нову, якою позов суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції від
03.08.2007 року форми “Р” № /0 та форми “ВІ” № /0.

Стягнути з Державного бюджету України на користь суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 5,10 грн. сплаченого
судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення
та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Т.В.Онишкевич

Судді
В.З.Улицький

В.М.Багрій