Справа № 22-а-7962/08
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2008-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуюча у I інстанції: Пономарьова О.М. Справа № 22-а-7962/08
районний суд Волинської області ряд. стат. звіту №
№
Суддя-доповідач:
ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2008 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду в складі :

головуючого-судді - Онишкевича Т.В.,

суддів - Ліщинського А.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Сивулич О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України у Ківерцівському районі Волинської області на постанову
Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 березня 2008 року у
справі № 2-а-7/08 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у
Ківерцівському районі Волинської області
про визнання нечинним та скасування рішення та відшкодування моральної шкоди,
-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у
якому просила визнати нечинним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду
України у Ківерцівському районі
Волинської області (далі - УПФУ у Ківерцівському р-ні) № 17290 від 17.01.2007 року про відмову у
призначенні їй пенсії за вислугу років, зобов'язати відповідача призначити
пенсію за вислугою років з 01.11.2006 року та виплатити відповідну
заборгованість. Одночасно просила покласти на відповідача обов'язок компенсувати заподіяну таким неправомірним
рішенням моральну шкоду у розмірі 2000 грн., стягнути з нього сплачений судовий
збір у сумі 54,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн.

Постановою Ківерцівського районного суду Волинської
області від 11 березня 2008 року у справі № 2-а-7/08 позов було задоволено
частково, визнано нечинним та скасовано рішення УПФУ у Ківерцівському р-ні № 17290 від 17.01.2007 року про відмову у
призначенні пенсії ОСОБА_1, зобов'язано відповідача призначити їй пенсію за
вислугу років з 01.11.2006 року, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Одночасно з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 стягнено судові
витрати у розмірі 1003,40 грн.

У поданій апеляційній скарзі УПФУ у Ківерцівському р-ні
просить зазначену постанову суду першої інстанції скасувати. Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що Переліком закладів охорони здоров'я кримінально-виконавчої
системи, затверджений наказом Державного департаменту України з питань
виконання покарань № 247 від
24.12.2004 року, та Переліком закладів охорони здоров'я, лікарських,
провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах
охорони здоров'я, затверджений наказом Міністерства охорони здоров'я № 385 від
28.10.2002 року, не передбачено лікувально-трудові профілакторії. Тому вважає,
що підстав для зарахування ОСОБА_1 до спеціального стажу періоду роботи в
установі ОР-318/п-30 на посаді медичної сестри у період з 24.11.1980 року по
15.12.1987 року немає, а отже оспорюване
позивачкою рішення УПФУ у Ківерцівському р-ні № 17290 від 17.01.2007 року
винесено згідно із чинним законодавством.

Представник апелянта виклик апеляційного суду не
з'явився, що не перешкоджає розгляду справи у його відсутності згідно із ч. 4
ст. 196 КАС України.

Представники позивачки у ході апеляційного розгляду
вимоги, викладені у апеляційній скарзі, заперечили та просять залишити
оскаржуване судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Частково
задовольняючи позовні вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходи в із того, що
відповідно до п.”е” ст. 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та
положень постанови Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 року робота
позивачки у лікувально-трудовому профілакторії на посаді медсестри відноситься
до тих робіт, які надають право на пенсію за вислугу років. Наказ Державного
департаменту України з питань виконання покарань № 247 від 24.12.2004 року та
наказ Міністерства охорони здоров'я № 385 від 28.10.2002 року мають нижчу
юридичну силу, ніж зазначені Закон України “Про пенсійне забезпечення” та
постанова Кабінету Міністрів України
№ 909 від 04.11.1993 року, порушують право позивачки на соціальний
захист. Відповідно до ст. 83 Закону України “Про пенсійне забезпечення” пенсії
призначаються з дня звернення, а відповідну заяву позивачкою було подано
відповідачу 01.11.2006 року.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії
суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.

Приписами ч. 3 ст. 2 КАС України
встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою
це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для
прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це
рішення (дія).

Відповідно до ч. 2 ст. 70 КАС України у адміністративних
справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Як безспірно встановлено у ході судового розгляду,
позивачка ОСОБА_1 працювала у лікувально-трудовому профілакторії № 30 під
умовною назвою “ОР 318/п-30” на посаді медичної сестри з 24.11.1980 (наказ від
27.11.1980 року № 168 о/с) по 15.12.1987 року (наказ від 14.12.1987 року № 148
о/с).

Відповідно до п.”е” ст. 55 Закону України “Про пенсійне
забезпечення” право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони
здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи
від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається
Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада
1993 р. № 909 було затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони
здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за
вислугу років. Відповідно до положень розділу ІІ вказаного переліку таке право
мають, окрім інших, лікарі та середній медичний персонал (незалежно від
найменування посад) лікувально-трудових профілакторіїв.

Окрім того, у п. 2 примітки до цього Переліку зазначено
що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим
переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої
належності закладів і установ.

З огляду на наведене колегія
суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість
вимог позивачки ОСОБА_1 щодо зарахування до стажу роботи, який дає право на
пенсію за вислугу років, часу роботи на посаді медичної сестри у
лікувально-трудовому профілакторії № 30 під умовною назвою “ОР 318/п-30” з
24.11.1980 року по 15.12.1987 року, а отже про неправомірність оспорюваного нею
рішення УПФУ у Ківерцівському р-ні № 17290 від 17.01.2007 року про відмову у
призначенні пенсії.

Відповідно до приписів ст. 9 КАС України суд при
вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності нормативно-правового акта
Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на
обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту
суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

З огляду на викладене колегія суддів вважає непереконливими
та до уваги не приймає покликання апелянта на положення наказу Державного
департаменту України з питань виконання покарань № 247 від 24.12.2004 року та
наказу Міністерства охорони здоров'я № 385 від 28.10.2002 року.

Доводи апелянта у іншій частині
на правомірність оскаржуваного судового рішення не впливають та висновків суду
не спростовують.

На підставі наведеного колегія
суддів приходить до переконання, що при вирішення даного публічно-правового
спору судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини
справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст.
195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у
Ківерцівському районі Волинської області
залишити без задоволення, а постанову Ківерцівського районного суду Волинської
області від 11 березня 2008 року у справі № 2-а-7/08 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та
може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Т.В.Онишкевич

Судді
А.М.Ліщинський

В.В.Ніколін