Справа № 22-а-5393/08
Суддя: Романчук О.М.
Дата ухвалення: 2008-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа
№ 22-а-5393/08 р. Головуючий у 1
інстанції Гончаренко Т.В.
Суддя-доповідач Романчук О.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

14
жовтня 2008 року. м. Київ.

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого:
Романчук
О.М.,

Суддів: Усенка
В.Г.,

Зайцева М.П.,

при
секретарі: Ткаченко
Т.С.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Управління праці
та соціального захисту населення Звенигородської районної державної
адміністрації Черкаської області на постанову Звенигородського районного суду
Черкаської області від 26 липня 2007 року у справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Звенигородської
районної державної адміністрації Черкаської області про стягнення недоплаченої
щорічної разової грошової допомоги інваліду війни другої групи, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2007 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з
відповідача невиплаченої разової щорічної грошової допомоги як інваліду війни
ІІ групи за 2004-2007 роки у сумі 10073,40 грн. (з урахуванням втрат від
інфляції та трьох процентів річних від прострочених сум платежів). Свої вимоги
обґрунтував тим, що він згідно ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» має право на отримання щорічно до 5
травня відповідного року разової грошової допомоги у розмірі восьми мінімальних
пенсій за віком, проте відповідачем зазначена допомога була виплачена в значно
меншому розмірі з посиланням на Закони України «Про Державний бюджет України»
на відповідні роки.

Постановою Звенигородського районного суду Черкаської області від 26 липня
2007 року заявлений позов задоволено: стягнуто на користь позивача з
відповідача недоплачену їй разову щорічну грошову допомогу за 2004-2007 роки у
сумі 8451,04 грн.; 1260,48 грн. в рахунок відшкодування втрат від інфляції
внаслідок несвоєчасно проведених виплат та три проценти річних від прострочених
сум платежів у розмірі 361,88 грн. (всього 10073,40 грн.); стягнуто з
відповідача на користь позивача 100,00 грн. витрат на оплату юридичної
допомоги.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права,
та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує
на те, що виплата допомоги позивачу була здійснена Управлінням у передбаченому
чинним законодавством розмірі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції - частковому
скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового рішення у справі з таких
підстав.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками
розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення недоплаченої частини
разової грошової допомоги учаснику війни за 2004-2006 роки, суд першої
інстанції виходив з того, що для врегулювання спірних правовідносин у цій
справі пріоритетними є норми Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».

Однак з таким висновком суду не можна погодитися.

Колегією суддів встановлено, що позивач є інвалідом війни ІІ групи
відповідно до посвідчення серії Б № 148364 від 28.01.1998 року.

Статтею 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»
передбачено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни ІІ групи виплачується
разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Однак, Законом України від 23 грудня
2004 року «Про Державний бюджет України на 2005 рік» (ст. 34) та Законом
України від 20 грудня 2005 року «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» (ст. 30), інвалідам війни передбачена
виплата разової допомоги у меншому розмірі, ніж це передбачено Законом України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зазначені Закони України в період з
5 травня по 30 вересня відповідних років, протягом якого позивач міг отримати
грошову допомогу, не визнані неконституційними. Тобто, в даному випадку на
період виникнення спірних правовідносин, які є предметом спору в цій справі,
були наявні нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але
по-різному встановлюють розмір щорічної допомоги до 5 травня інвалідам війни.

Вирішуючи питання про те, положення якого Закону підлягають застосуванню
для вирішення спірних правовідносин, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним
органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого
закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також
закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що
мають однакову юридичну силу.

Водночас, Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини
рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності
Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може
бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами
однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика,
коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або
часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям
нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується
однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Відповідно до ч. 3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду
України є обов'язковими до виконання на території України.

Відтак, виходячи з наведених положень Конституції України та рішення
Конституційного Суду України, а також враховуючи, що вищезазначеними Законами
України про Державний бюджет України на 2005 та 2006 роки фактично змінено
положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту», який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному випадку є положення статей Законів
України про Державний бюджет України на 2005 та 2006 роки.

Як встановлено колегією суддів, відповідачем разова
грошова допомога до 5-го травня була виплачена позивачу у розмірі,
передбаченому Законами України про Державний бюджет України на 2005 та 2006
роки, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій
частині.

Що ж стосується вимог позивача про стягнення допомоги за 2004 рік, то
дійсно, на підставі Рішення
Конституційного Суду України від 01.12.2004 положення статті 44 Закону
України від 27 листопада 2003 року «Про Державний бюджет України на 2004 рік»,
які визначали розмір допомоги, що має виплачуватися учасникам війни, втратили
чинність. Проте, на момент виникнення спірних відносин процесуальним законом,
який встановлював строк на оскарження в судовому порядку рішень органу
державної влади, був Цивільний процесуальний Кодекс України 1963 року. Статтею
248-5 зазначеного Кодексу було передбачено, що
скаргу може бути подано до суду у двомісячний строк, обчислюваний з дня,
коли особі стало відомо або їй повинно було стати відомо про порушення її прав,
свобод чи законних інтересів. Цією ж статтею також встановлено, що пропущений
строк для подання скарги може бути поновлено судом, якщо буде встановлено, що
його пропущено з поважних причин. Судовою колегією не встановлено поважних
причин для поновлення пропущеного строку, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій
частині також не підлягають задоволенню.

Разом з тим, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції,
що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача грошової допомоги до 5-го
травня за 2007 рік підлягають задоволенню.

Так, Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено
дію положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» в частині визначення розміру виплат щорічної разової
грошової допомоги учасникам та
встановлено інший розмір такої виплати, виходячи із обсягу видатків, виділених
на цю мету при формуванні показників Державного бюджету.

Проте, пункт 13 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на
2007 рік», яким зупинено на 2007 рік дію частини п'ятої статей 12, 13, 14 та 15
Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту", визнано Конституційним Судом України таким, що не відповідає
Конституції України.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції при
розрахунку суми разової щорічної допомоги до 5 травня за 2007 рік
обґрунтовано керувався положеннями
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і
правомірно в цій часині задовольнив позов про стягнення грошової допомоги у
сумі 2920,48 грн.

Одночасно слід зазначити, що помилковим є висновок суду
про можливість стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів
річних від прострочених сум. Так, відповідно
до ст. 509 та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України разова грошова допомога
не є грошовим зобов'язанням та не може бути визнана боргом, а тому вона не підлягає індексуванню від
інфляції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції
підлягає частковому скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 207, 212, 254 КАС
України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області
задовольнити частково.

Постанову Звенигородського районного суду Черкаської
області від 26 липня 2007 року скасувати в частині стягнення з Управління праці та соціального захисту
населення Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області
на користь ОСОБА_1 недоплаченої грошової допомоги як інваліду війни ІІ групи за
2004-2006 роки у сумі 5530,56 грн. та в частині стягнення 1260,48 грн. в рахунок відшкодування втрат
від інфляції внаслідок несвоєчасно проведених виплат, а також трьох процентів
річних від прострочених сум у розмірі 361,88 грн.

У задоволенні адміністративного позову в цій частині
відмовити.

В решті постанову Звенигородського районного суду
Черкаської області від 26 липня 2007 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки,
визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя

Судді: