Справа № 22-а-6357/08
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2008-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада
2008 року
м. Львів

Колегія суддів
Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

судді - доповідача
- Олендера І.Я.,

суддів -
Заверухи О.Б., Старунського
Д.М.

при секретарі
судового засідання - Бацику О.Р.,

за участю осіб:

від позивача - не явився,

від відповідача -
не явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові
адміністративну справу

за апеляційною скаргою - Рівненського
обласного військового комісаріату

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду
від 21 лютого 2008 року в справі № 2-а-637/08

за позовом
ОСОБА_1

до Рівненського обласного військового комісаріату

про стягнення грошової компенсації за невикористане речове
майно в сумі 2203, 93 грн., -

В С Т А Н О В И Л А :

21
лютого 2008 року Рівненським окружним адміністративним судом прийнято
постанову по справі № 2-а-637/08 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Рівненського обласного військового комісаріату про стягнення грошової
компенсації за невикористане речове майно в сумі 2203, 93 грн., якою позов
задоволено повністю та стягнено з відповідача грошову компенсацію
вартості речового майна в сумі 2203, 93 грн.

Прийняту постанову суд мотивував тим, що Постанова
Кабінету Міністрів України № 1444 від 28.10.2004 р., яка є чинною на даний час, безпосередньо передбачає право
на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача вказаної
компенсації є обґрунтованими та визнаються судом такими, що підлягають задоволенню.

Вказану
постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач - Рівненський обласний
військовий комісаріат, представник якої в поданій апеляційній скарзі вказує на
те, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, в зв'язку з
чим просить постанову скасувати та постановити нову, якою повністю відмовити в
задоволені позову.

Як на доводи в своїй апеляційній
скарзі представник апелянта покликається на
те, що починаючи з 2001 року в Державному бюджеті України кошти на компенсацію
за речове майно військовослужбовцям Збройних Сил України не передбачено. А п.59
ст. 71 Закону України „Про Державний бюджет на 2007 рік” дію п. 2 ст. 9-1
Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів
їх сімей” - зупинено (щодо виплати грошової компенсації за належне до видачі
речове майно).

Представники
сторін в судове засідання не явилися, тому на підставі ч.4 ст.196 КАС України
апеляційний розгляд проведено у їх відсутності.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Розглядаючи спір та приймаючи
постанову про задоволення позову, суд першої інстанції підставно і обґрунтовано
виходив із вимог ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, відповідно до якої кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Судом першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1
проходив військову службу у військових комісаріатах Рівненської області,
останнє місце служби - Рівненський обласний військовий комісаріат, що не
заперечувалося представником відповідача та згідно з наказом за № 234 від
19.11.2002 року звільнений в запас за станом здоров'я, з правом носіння військової форми одягу, та виключений
із списків особового складу військового
комісаріату ( а.с. 5).

При цьому суд першої інстанції на підставі наявних доказів вірно встановив,
що загальна сума заборгованості за невикористане ним речове майно становить
2203 грн. 93 коп., що підтверджується довідкою від
15.11.2007 року № 21, довідкою № 230 від 20.11.2002 року, довідкою №228 від
20.11.2002 року (а.с.3, 6, 7).

Згідно ст. ч. 1 ст. 9 Закону України "Про
соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"
держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види
забезпечення в обсязі, що відповідає умовам
військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових
кадрів, в тому числі згідно з пунктом 2 ч. 1 ст. 9-1 військовослужбовці, які
проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій
службі, мають право на отримання замість
належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової
компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

Поряд з цим, колегія суддів вважає правильними висновки суду що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 р.
№ 1444 затверджено «Положення про порядок
речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших
військових формувань у мирний час», згідно з п. 27 якого військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння
військової форми одягу, за бажанням можуть
отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання
наказу про звільнення. Зазначеним особам,
звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне
їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується
грошова компенсація пропорційно часу, що
минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення
контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

Так, судом першої інстанції
безспірно встановлено, що позивачу - ОСОБА_1 на день
звільнення не було виплачено компенсацію за
належне до видачі речове майно, речового майна останній також не
отримував.

Згідно зі
ст. 1 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та
членів їх сімей", соціальний захист військовослужбовців - діяльність
(функція) держави, спрямована на встановлення
системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію
конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду
їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної
стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках,
передбачених законом.

Відповідно
до ст. 2 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей" ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та
членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

З огляду на це, слід зробити висновок, що суд
першої інстанції правильно виходив з того, що зазначене право позивача як
військовослужбовця за своєю природою є певною соціальною гарантією, нерозривно
пов'язаною зі статусом військовослужбовця.

В даному випадку передбачене ст. 9-1 Закону України „Про
соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та
Постановою № 1444 право військовослужбовця на отримання речового майна чи грошової
компенсації за належне їм речове майно може розглядатися як абсолютне право
особи, надане їй в силу особливого правового та соціального статусу, яке не
може бути відчужене від неї без зміни цілісності правового статусу.

Правильними по суті є висновки суду першої інстанції і про те, що з прийняттям Закону України від 17.02.2000 «Про деякі
заходи щодо економії бюджетних коштів» дію частини другої статті 9 Закону
України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей" було призупинено в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової
компенсації замість них та замість
речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби
зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України,
Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що
використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу
належність військовослужбовців).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного
висновку про те, що вимоги ОСОБА_1
про стягнення з Рівненського обласного військового комісаріату грошової
компенсації за неотримане речове майно в розмірі 2203, 93 грн. є обґрунтованими,
та Постанова Кабінету Міністрів України № 1444 від
28.10.2004 р., яка є чинною на даний час,
безпосередньо передбачає право на отримання такої компенсації, особою, що
звільнена з військової служби.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, відповідає вимогам ст.ст.2,10,11,71,72,138,143,159,161-163 КАС
України, доводи апеляційної скарги її не спростовують, тому підстав для
скасування постанови суду першої інстанції не має.

Керуючись
ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну
скаргу Рівненського обласного військового комісаріату залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 21 лютого 2008 р. по справі № 2-а-637/08 за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного
військового комісаріату про стягнення грошової компенсації за
невикористане речове майно в сумі 2203, 93 грн., - без змін.

Ухвала
набирає законної сили негайно після проголошення.

На
ухвалу апеляційного суду може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після
проголошення, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160
КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя :
І.Я.Олендер

Судді:
О.Б.Заверуха

Д.М.Старунський