Справа № 2а-226/08
Суддя: Костів М.В.
Дата ухвалення: 2008-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2008 року Справа
№2а-226/08

Львівський окружний адміністративний суд
в складі

головуючого-судді Костіва
М.В.

при секретарі судового засідання Мельникович Л.В.

у відкритому судовому засіданні в м. Львові

розглянувши справу за позовом

ОСОБА_1

до

Штабу Західного оперативного
командування

про

про стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення

з участю представників:

від позивача ОСОБА_1

від відповідача - ОСОБА_2- помічник начальника територіального управління з
правової роботи (довіреність №11/1/1280 від 15.12.2007 року),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернувся із позовом до Штабу Західного оперативного командування про стягнення компенсації за продовольче
забезпечення в сумі 16337,05 грн.

Представникам сторін роз'яснено їх права згідно зі
ст. ст. 49, 51 КАС України. У відповідності до ст. 71 КАС України справа
слухається за наявними у ній матеріалами.

У судовому позивач позов підтримав з
мотивів, зазначених у позовній заяві. Ствердив, зокрема, що позивач проходив
військову службу у штабі Західного оперативного командування з 1978 р. по
17.11.2004 р., перебуваючи на речовому і продовольчому забезпеченні. У відповідності
до Постанови Кабінету Міністрів України №316 від 12.03.1996 р. позивач
забезпечувався продовольчим пайком. Законом України “Про деякі заходи щодо
економії бюджетних коштів” була призупинена дія ч. 2 ст. 9 Закону України “Про
соціальний і правовий захист військовослужбовців та
членів їх сімей" в частині одержання військовослужбовцями продовольчих
пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового
майна, однак, не була відмінена дія ч. 1 ст. 9 вказаного закону, якою військовослужбовцям
гарантовано матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють
заінтересованість громадян України у військовій службі та гарантії, встановлені
у ст. 16 Закону України “Про збройні сили України”. Крім того, рішенням
Конституційного Суду України від 20.03.2002 р. №5-РП/2002 визнано
неконституційним положення щодо призупинення дії ч. 2 ст. 9 Закону
України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей". Вважає, що порушено його законне право на одержання
продовольчого забезпечення за рахунок держави, а тому просить позов задовольнити.

Представник відповідача позов заперечив, посилаючись на
відсутність законодавчо встановлених норм забезпечення та ч. 2 ст. 19
Конституції України, згідно із якою органи державної влади зобов'язані діяти
лише в межах повноважень та у спосіб, встановлений Конституцією України та
законами України. Просить у позові відмовити.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення
представників, суд виходив з наступного.

ОСОБА_1 проходив військову службу у штабі Західного оперативного
командування на посаді заступника начальника відділу технічного
забезпечення зв'язку. Наказом №146 від
08.12.2004 р. штабу Західного оперативного командування (по стройовій частині)
позивача, звільненого наказом Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил
України від 17.11.2004 р. №307 з військової служби у запас за п. 67 пп. “б”
Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу,
прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, з 10.12.2004 р. виключено зі
списків особового складу управління оперативного командування.

Позивач посилається на невиплату йому грошової компенсації замість
продовольчих пайків за період з 11.03.2000 р. по 10.12.2004 р., сума якої
визначена позивачем із врахуванням коефіцієнту інфляції та становить 16337,05
грн.

Згідно із ч. 5 ст. 17 Конституції України, держава
забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у
Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх
сімей. У відповідності до ст. 16 Закону України “Про збройні сили України” в
редакції, яка діяла на час існування спірних відносин, військовослужбовцям
гарантується одержання за рахунок держави, зокрема, речового, продовольчого та
інших видів забезпечення. У відповідності із ч. ч. 2, 4 ст. 9 Закону України
“Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в
редакції, яка діяла на час існування спірних відносин, військовослужбовці
одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і
продовольчі пайки або, за їх бажанням, грошову компенсацію. Порядок і розміри
грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців та компенсації
замість речового майна і продовольчих пайків встановлюється Кабінетом Міністрів
України з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів.

Генерали, офіцери, прапорщики
та військовослужбовці служби за контрактом до 11.03.2000р. отримували продовольчий пайок за нормою №7
"Пайок для видачі на руки генералам, адміралам, офіцерам, прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом", затвердженою Постановою Кабінету Міністрів
України від 12.03.96 №316 "Про норми забезпечення продовольчими пайками
військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених
відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового складу
Міністерства внутрішніх справ". Вартість продовольчого пайка за нормою №7
до 10 березня 2000 року складала 1,76 грн.
на добу.

Постановою Кабінету Міністрів України №426 від 29.03.2002
р. “Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових
формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів
цивільного захисту та Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації”,
вищезазначену постанову Кабінету Міністрів України (яка встановлювала норму №7)
визнано такою, що втратила чинність. При цьому, розмір грошової компенсації у
постанові Кабінету Міністрів України №426 від 29.03.2002 р. не встановлений.

Законом України від 17.02.2000 р. “Про деякі заходи щодо
економії бюджетних коштів”, було призупинено дію частини другої статті 9 Закону
України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей" в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за
їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за
винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки
України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби
України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ
Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який
зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців), а також дію абзацу
першого частини першої статті 14 зазначеного Закону в частині забезпечення
військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх
сімей безоплатного проїзду у відпустку.

Позивач посилається на відсутність підстав для
застосування даної норми цього закону в силу рішення Конституційного Суду
України від 20.03.2002 р. №5-рп/2002 у справі №1-15/2002. Однак, як вбачається
з Рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 р. у справі за
конституційними поданнями 55 народних депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності) положень статей 58, 60 Закону України
"Про Державний бюджет України на 2001 рік" та Верховного Суду України
щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2,
3, 4, 5, 8, 9 частини першої статті 58 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2001 рік" і підпункту 1 пункту 1 Закону України
"Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" (справа щодо пільг,
компенсацій і гарантій), було лише визнано такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними), положення статті 58 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2001 рік" щодо зупинення дії положень
законодавчих актів України в частині надання пільг, компенсацій і гарантій, які
фінансуються з бюджетів усіх рівнів, та положення статті 60 цього Закону в
частині зупинення дії окремих положень Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", визначених статтею 24 Закону України "Про Державний
бюджет України на 1999 рік"; а також визнано таким, що не відповідає
Конституції України (є неконституційним), пункт 1 статті 1 Закону України
"Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів", яким виключено
перше речення частини дванадцятої статті 44 Закону України "Про статус
суддів", але не п. 2 Закону України “Про деякі заходи щодо економії
бюджетних коштів”, яким було призупинено дію частини 2 ст. 9 Закону України
“Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Зазначеним спростовується посилання позивача на неконституційність норми п. 2
Закону України “Про деякі заходи економії бюджетних коштів”.

Згідно із ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вирішує справи на
підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода
на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Таким чином, протягом
періоду, за який позивач вимагає стягнення компенсації, діяла норма п. 2 Закону
України “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів”, якою призупинено дію
частини другої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей" в частині одержання
військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової
компенсації замість них, і яка підлягає застосуванню до спірних відносин.

Наявність передбачених законом підстав для покладення
обов'язку на відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію у заявленій ним
сумі, не доведена суду у встановленому порядку. Відповідно до ст. 71 КАС
України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Крім того, суд звертає увагу позивача на ту обставину, що
відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або
іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється
річний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів. У
відповідності до ч. 1 ст. 100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 69-71, 86, 161-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.
У позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у відповідності із ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАС
України.

Суддя Костів
М.В.