Справа № 22-а-17549/08
Суддя: Старосуд М.І.
Дата ухвалення: 2008-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

в 1 інстанції - Мірошниченко М.А.
Суддя-доповідач - Старосуд М.І.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

23 грудня 2008 року справа №
22а-17549/08

м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Старосуда М.І.

суддів Ханової Р.Ф., Василенко Л.А.

при секретарі судового засідання Кірсановій М.В.

за участю позивачаОСОБА_1

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційні скарги управління праці та соціального захисту населення
Гірницької районної адміністрації Макіївської міської ради

на постанову Гірницького районного
суду м. Макіївки Донецької області

від 27 жовтня 2008 року

по справі № 2а-37/08

за адміністративним
позовом ОСОБА_1

до відповідача управління праці та
соціального захисту населення Гірницької районної адміністрації Макіївської міської
ради

про визнання неправомірної
відмови у виплаті грошової суми на оздоровлення та стягнення заборгованості
недоотриманої суми на оздоровлення за 2003-2005 роки та 2007 рік, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою до управління праці та соціального захисту населення Гірницької районної
адміністрації Макіївської міської ради про визнання неправомірної відмови у
виплаті грошової суми на оздоровлення та стягнення заборгованості недоотриманої
суми на оздоровлення за 2003-2005 роки та 2007 рік.

Постановою Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 27
жовтня 2008 року у справі № 2а-37/08 позовна заява задоволена повністю: визнані
неправомірними дії управління щодо відмови у виплаті грошової суми на
оздоровлення; стягнуто з управління на користьОСОБА_1 недоотриману щорічну
допомогу за 2003-2005 роки та 2007 рік у розмірі - 5043 грн. за рахунок
держаного бюджету.

Відповідачем подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати судове
рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовної заяви
відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує невірним застосуванням судом першої
інстанції норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
першої категорії, визнаний інвалідом ІІІ групи.

Перебуває на обліку в управлінні як особа, постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи, категорія 1, у зв'язку з чим користується правами та
пільгами, передбаченими Законом України “Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ”.

Статтею 48 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ” передбачена щорічна допомога
на оздоровлення, зокрема, інвалідам ІІІ групи - чотири мінімальні заробітні
плати, при цьому розмір мінімальної заробітної плати встановлюється на
момент виплати.

Фактично відповідачем виплачена позивачу щорічна допомога на оздоровлення:

за 2003 рік - в сумі 21 грн. 50 коп.,

за 2004 рік - в сумі 21 грн. 50 коп.,

за 2005 рік - в сумі 90 грн.,

за 2006 рік - в сумі 90 грн.

Між сторонами немає розбіжностей
щодо обставин справи, встановлених судом першої інстанції, в апеляційній скарзі
вказується на порушення норм матеріального права.

Як вважає апелянт, при виплаті щорічної допомоги на оздоровлення треба
керуватись розміром такої допомоги, який встановлений Постановою Кабінету
Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 “Про компенсаційні виплати особам,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ”, а з 2005 року -
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року № 562 “Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи ”.

Колегія суддів вважає такий висновок помилковим, а апеляційну скаргу такою,
що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та
юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, у тому
числі, органів державної влади.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для
життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права
шкоди.

Основні
положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, соціальний захист потерпілого
населення, визначені Законом України “Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ”.

Статтею 63 Закону передбачено, що фінансування
витрат, пов'язаних з реалізацією цього
Закону, здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 48 спеціального Закону щорічна допомога на оздоровлення
сплачується органами соціального захисту населення за місцем проживання
громадянина.

Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256, якою
затверджений Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення
заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок
субвенцій з державного бюджету, встановлено, що головними розпорядниками коштів
місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм
соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь,
відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих
держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належить питання
праці та соціального захисту населення.

Таким чином, відповідач є головним розпорядником коштів місцевого бюджету
за рахунок субвенцій з державного бюджету та на нього покладений обов'язок щодо
реалізації механізму фінансування видатків місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення, зокрема, пільг громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

Колегія суддів вважає необґрунтованим застосування відповідачем при виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення розміру таких виплат, який встановлений
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 “Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи ” та з 2005 року - Постановою Кабінету Міністрів України від
12.07.2005 року № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.

Статтею 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ” передбачена щорічна допомога
на оздоровлення особам, зокрема, інвалідам ІІІ групи - чотири мінімальні
заробітні плати.

Розмір мінімальної заробітної
плати визначається на момент виплати.

Тобто, нормами спеціального
Закону визначений розмір щорічної допомоги як величина, кратна розміру
мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на час здійснення виплати.

Всупереч нормам спеціального закону, зазначеними
постановами встановлені конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій
сумі.

Відповідно до ст. 8 Конституції
України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно частини 4 статті 9 КАС України у разі
невідповідності нормативно - правового акта Конституції України, суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну силу у відповідності до пункту 2 Указу
Президента України “Про Єдиний державний реєстр нормативних актів ” від
27.06.1996 року стосовно преюдиції нормативних актів.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору
підлягають застосуванню норми ст. 48 Закону “Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ” та Закони
України про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003, 2004, 2005, 2007 роки, а не вказані
Постанови КМУ.

Таким чином, дії відповідача в частині виплати позивачу щорічної допомоги
на оздоровлення у розмірі 21 грн. 50 коп. за 2003 - 2004 роки, у розмірі 90
грн. за 2005 рік, суд першої інстанції обґрунтовано визнав неправомірними.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не
вбачається.

Керуючись ст. 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205,
ст. 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення
Гірницької районної адміністрації Макіївської міської ради на постанову
Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 27 жовтня 2008
року у справі № 2а-37/08 - залишити без задоволення.

Постанову Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 27
жовтня 2008 року у справі № 2а-37/08 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з моменту набрання законної сили.

Головуючий

Судді