Справа № 22-а-4982/08
Суддя: Арабей Т.Г.
Дата ухвалення: 2008-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Мясоєдова С.С.
Суддя-доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

21 травня
2008 року справа №
22-а-4982/08

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді

Геращенко І.В.

суддів при секретарі

Арабей Т.Г., Малашкевич
С.А. Скопинській А.О.

розглянувши у відкритому апеляційну скаргу

судовому засіданні УПФУ в Артемівському районі
м. Луганська

на постанову

Луганського
окружного
адміністративного суду

від

03 березня
2008 року

по справі

№ 2-а-1010/08

за позовом

ОСОБА_1

до

УПФУ в
Артемівському районі м.
Луганська

про

визнання дій незаконними, зобов`язання зробити перерахунок
пенсії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1
звернувся до з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в Артемівському
районі м. Луганська про визнання неправомірними дій
щодо відмови в перерахунку пенсії, зобов'язання здійснити перерахунок пенсії по
інвалідності згідно ст. 50, ст. 54 ч.4 Закону України “Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, виходячи
з мінімального розміру пенсії за віком, зобов'язання провести перерахунок
державної пенсії як інваліда 1 групи в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком
та зобов'язання провести перерахунок щомісячної додаткової пенсії як інваліду 1
групи в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком з 01.07.2007 року.

Постановою Луганського
окружного адміністративного суду
від 03 березня 2008 року позов було задоволено
в повному обсязі, а
саме визнанні дії
посадових осіб управління
Пенсійного фонду України
в Артемівському районі
м. Луганська щодо
нарахування та виплати
пенсії незаконними, та
зобов'язання УПФУ зробити
перерахунок та виплату
пенсії ОСОБА_1 в
розмірі 10 мінімальних
пенсій за віком
та додаткової пенсії
за шкоду заподіяну
здоров'ю в розмірі
100 % мінімальної пенсії
за віком з
01 липня 2007
року.

Суд
першої інстанції при прийнятті постанови виходив з того, що порядок обчислення
пенсії по інвалідності, яка настала внаслідок каліцтва чи захворювання,
внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначений Кабінетом Міністрів України, не
повинен застосовуватися, вважає, що виплата пенсії неправомірно здійснюється
відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2002 року №
1.

Позивач
має статус «чорнобильця» і йому гарантоване право на соціальний захист,
передбачений Законом.

У відповідності до п.4 ст.54 Закону
України “Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ (далі - Закон
№ 796-ХІІ), в усіх випадках розміри пенсій
для інвалідів, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:
по 1групі інвалідності 10-ти мінімальних пенсій.

Ст. 50 Закону № 796-ХІІ передбачає нарахування
інваліду 1 групи додаткової пенсії у розмірі 100% мінімальної пенсії за віком; ч.3 ст. 67 Закону № 796-ХІІ передбачає підвищення розміру пенсії,
визначеного відповідно до ст. 54
Закону № 796-ХІІ, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у разі збільшення
розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

При цьому Закон передбачає здійснення
перерахунку пенсії з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. Таким чином законодавець чітко
врегулював порядок нарахування пенсії та здійснення перерахунку у бік збільшення кожного разу,
коли збільшується розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Не погодившись з
постановою суду першої інстанції, УПФУ в Артемівському районі
м. Луганська подало апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої інстанції, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального права, а саме, необхідність визначати
мінімальний розмір пенсії за віком відповідно до постанови Кабінету Міністрів
України «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим
категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів
державного бюджету» від 3 січня 2002 року № 1 виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком 19,91 грн. В апеляційній скарзі
зазначає, що суд першої інстанції вважає, що положення ч.1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» повинно
розповсюджуватися і на положення Закону України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки
в ст. 5 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вказано, що для інших
нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках,
передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить йому. Але ж частиною
третьою цієї статті передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини 1 цієї статті застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. Ця норма
забороняє застосовувати мінімальний розмір пенсії, встановлений цією статтею,
для визначення розмірів пенсій, у т.ч. і відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Особи, які
беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає
апеляційну скаргу необґрунтованою, а судове рішення таким, що підлягає
залишенню без змін, з наступних підстав.

При розгляді справи в апеляційній
інстанції встановлено наступне.

Позовні вимоги позивача полягають у визнанні
неправомірною відмови з боку відповідача в перерахунку пенсії по інвалідності у
відповідності зі статтями 50, 54 Закону України „Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного з прожиткового мінімуму
відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України № 1058 “Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування”.

ОСОБА_1 належить до першої категорії як особа, яка
потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується
посвідченням від 20.10.1992 р.(а.с.4).

Позивачу встановлена перша група інвалідності з
встановленням причини інвалідності-захворювання, пов'язаного з роботами по
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.5). Повторно перша група
йому була встановлена
з 27.06.2003 року безстроково(а.с.5).

Колегія суддів під час апеляційного розгляду справи встановила,
що відповідач, листом від 25.06.2007 р.
№ 1054/У-12, відмовив позивачу у призначенні державної та додаткової пенсій по
інвалідності у розмірах, визначених статтею 50 Закону № 796-ХІІ, згідно якої
інвалідам 1 групи додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, встановлюється
у розмірі 100 процентів пенсії за віком та частиною 4 статті 54 цього Закону,
згідно якої розміри пенсій для інвалідів 1 групи інвалідності складають 10
мінімальних пенсій за віком, з огляду на відсутність підстав такого призначення
та правомірність здійснення Управлінням розрахунку (а.с.8-10).

З 1 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №
1058-4, який відповідно до його преамбули визначає принципи, засади і механізм
функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування,
призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Абзацом другим преамбули цього Закону передбачено, що
зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування
здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Частиною 3 статті 4
даного Закону передбачено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення
визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та
соціальних послуг визначене статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Пунктом 2 частини 1 статті 8 зазначеного Закону таке
право закріплене за особами, яким до дня набрання чинності цим Законом була
призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення»
(крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне
утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення
пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не
отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел.

Право вибору пенсійних виплат передбачене статтею 10
наведеного Закону, і означає, що особі, яка має одночасне право на різні види
пенсії: за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника,
призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на
довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Абзац перший пункту 13 Прикінцевих положень Закону
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, у
разі, якщо особа має право на отримання пенсії, у тому числі відповідно до
Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” призначається одна пенсія за її вибором. При цьому
різниця між розміром пенсії, на який має право особа відповідно до зазначених
законодавчих актів, та розміром пенсії із солідарної системи відповідно до
цього Закону фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема,
соціального захисту потерпілого населення, визначені Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (надалі - спеціальний
закон), оскільки відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на
безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням
цього права шкоди.

Розділ 8 даного Закону передбачає правила призначення та
виплати пенсій і компенсацій особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4. Стаття
49 цього розділу визначає пенсії особам, віднесеним до вказаних категорій у
вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Приписами зазначеної статті встановлено, що з 1 січня
2007 року максимальний розмір пенсії або щомісячного довічного грошового
утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової
грошової допомоги та пенсій за особливі заслуги перед Україною та інших доплат
до пенсій, встановлених законодавством), призначених (перерахованих) у 2006 -
2007 роках відповідно до цього Закону не може перевищувати 12 мінімальних
розмірів пенсії за віком, встановленої абзацом першим частини 1 статті 28
Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”, на
місяць згідно із Законом № 489-5 від 19 грудня 2006 року. Такий самий граничний
розмір визначений даною статтею для пенсій призначених у 2006 році відповідно
до Закону № 3235-15 від 20 грудня 2005 року.

Проаналізувавши норми даної статті колегія судів
зазначає, що ними визначений загальний
граничний (максимальний) розмір пенсій, призначених (перерахованих) за нормами
спеціального закону, у 2006-2007 роках, а також граничний розмір пенсій
призначених за спеціальним законом у 2006 році.

Колегія судів не приймає посилання відповідача на те, що
мінімальний розмір пенсії за віком встановлений абзацом 1 частини 1 статті 28
Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”,
застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з
цим Законом, з огляду на те, що зазначена стаття частиною третьою доповнена
Законом України № 2505 від 25 березня 2005 року (набрав чинності 31 березня
2005 року), тоді як частина третя статті 54 Закону України „Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” змінена Законом України від 17 листопада 2005 року № 3108-15 (набрав чинності 13 грудня 2005
року). Саме неврахування відповідачем зазначених змін стало однією з причин
хибного висновку щодо неможливості застосування стосовно позивача норм абзацу 1
статті 28 загального закону в частини визначення мінімального розміру пенсії за
віком на рівні прожиткового мінімуму.

Стаття 50 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає, що
особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за
шкоду, заподіяну здоров'ю, у відповідних розмірах, зокрема інвалідам 1 групи -
100 відсотків мінімальної пенсії за віком. Виплата зазначеної пенсії відповідно
до статті 53 даного Закону здійснюється повністю незалежно від заробітку,
пенсії чи іншого доходу.

Нормами статті 54 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначені
підстави та умови призначення державних пенсій особам, віднесеним до категорії
1 та у зв'язку з втратою годувальника. Зазначені норми розповсюджуються на
позивача як віднесеного до категорії 1.

Частина четверта статті 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачає, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо
яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчим по
1 групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком.

Колегія судів зазначає, що даною нормою визначений для
даної категорії нижчий розмір державних
пенсій. Таким чином, якщо нормами статті 49 спеціального закону передбачений
максимальний розмір, то частиною 4 статті 54 даного закону нижчий розмір державної
пенсії для інвалідів, віднесених виключно до першої категорії, внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Посилання відповідача на частину 4 статті 54 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», якою визначено, що порядок обчислення пенсії по
інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку
з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається
Кабінетом Міністрів України, внаслідок чого відповідач керувався розміром 19
гривень 91 копійка та 22 гривні 30 копійок, що визначені постановою Кабінету
Міністрів України «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат
окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок державного
бюджету» від 3 січня 2002 року № 1 (зі змінами внесеними постановою № 895 від
13 липня 2004 року), колегія судів не приймає, оскільки ототожнювати порядок і розмір в силу різного
правового навантаження цих значень неможливо.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової
основи для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації
державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень, дає
Закон України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-14, а
також Законом України „Про державні соціальні стандарти та державні соціальні
гарантії” від 5 жовтня 2000 року № 2017-ІІІ, згідно статті 1 якого прожитковий
мінімум використовується для визначення, у тому числі мінімального розміру
пенсії за віком, який відповідно до статті 28 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” встановлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного
законом.

Частиною 3 статті 4 даного Закону (в редакції Закону №
2505-4 від 25 березня 2005 року, що діє з 31 березня 2005 року) передбачено, що
прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до
основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується
Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний
рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної
сфери розповсюдження.

Статтею 62 Закону
України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19 грудня 2006 року №
489-5, що набрав чинності з 1 січня 2007 року, був затверджений прожитковий
мінімум на одну особу, яка втратила працездатність з 1 січня - 380 гривень, з 1
квітня - 387 гривень, з 1 жовтня - 395 гривень.

Зазначена стаття була змінена Законом України від 15 березня
2007 року № 749-5 та існує в новій редакції з 28 березня 2007 року („Урядовий
кур'єр” та „Голос України” від 28 березня 2007 року), якою прожитковий мінімум
для особи, яка втратила працездатність, визначений з 1 січня - 380 гривень, з 1
квітня - 406 гривень, з 1 жовтня - 411 гривень. При цьому, зазначена стаття
доповнена абзацом, яким передбачено встановити, що для визначення мінімального
розміру пенсії за віком відповідно до абзацу першого частини 1 статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 1 квітня та з
1 жовтня 2007 року застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили
працездатність, визначений абзацом п'ятим частини першої цієї статті,
збільшений на 1 відсоток, що складає відповідно 410 грн. 06 коп.; 415 грн. 11
коп.

Таким чином, для позивача як інваліда 1 групи, особи,
постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, 1 категорії, нижчий розмір
державної та додаткової пенсії повинен розраховуватися, виходячи із наведених
розмірів.

Позиція управління ґрунтується виключно на постановах
Кабінету Міністрів України, огляд яких не підтверджує доводи відповідача стосовно того, що будь-яким із них
визначений мінімальний розмір пенсії за віком для встановлення нижчого рівня
пенсії, у тому числі інвалідам, внаслідок захворювання від аварії на ЧАЕС.

Колегія суддів не приймає доводи відповідача, як з огляду
на недоведеність приписів зазначених постанов до спірних відносин, так і з
огляду на положення принципу законності, визначених пунктами 2-4 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Обґрунтування відповідачем своєї позиції посиланням на
постанови Кабінету Міністрів України від 03 січня 2002 р. № 1 та від 28 березня
2002 року № 375 спростовується також приписами пункту 1 та 6 статті 92 Конституції
України, статті 71 спеціального закону, відповідно до якого дія його положень
не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього
Закону, а також абзацом 2 преамбули, частиною 3 статті 4, пунктом 2 частини 1
статті 8 та пунктами 13, 16 Прикінцевих положень загального закону, якими
передбачено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються
виключно законами про пенсійне забезпечення. До приведення законодавства
України у відповідність із Законом України „Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування” закони України та інші нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав
проблему (про що зокрема зазначено у рішенні № 8-рп/2005 від 11 жовтня по
справі № 1-21/2005), пов'язану з реалізацією права на соціальний захист,
неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий
рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України
виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових
гарантій соціального захисту з боку держави. До них зокрема, належать
громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях
Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є
видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на
достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом
прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22
Конституції України не допускається.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи і ухвалюючи судове
рішення у даній справі колегія суддів виходить з того, що конституційні
принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні,
включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені статтями 1, 3, частиною
2 статті 6, статтею 8, частиною 2 статті
19, статтями 22, 23, частиною 1 статті 24 Конституції України, набуте у сфері
пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене. Правовою гарантією
забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобов'язань,
виходячи з положень принципу верховенства права, закріпленого як статтею 8
Конституції України, так і статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів вважає, що дії Управління щодо виплати
пенсій позивачу державної у розмірах менших від десяти мінімальних пенсій за
віком та додаткової пенсій у розмірі 100 відсотків є неправомірними, оскільки
не відповідають вимогам частини 4 статті 54,50 Закону України «Про статус і
соціальний захист, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Тобто суд першої інстанції правильно встановив обставини
справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги
та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ч. 1-3 ст. 160, ст.ст. 167, 195-196, п.1 ч.1
ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в
Артемівському районі м.
Луганська - залишити без
задоволення.

Постанову Луганського
окружного адміністративного суду від
03 березня 2008
року по справі № 2-а-1010/08 за позовом
ОСОБА_1 до УПФУ в Артемівському
районі м. Луганська «про визнання
дій незаконними, зобов`язання
зробити перерахунок пенсії» - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту набрання
законної сили.

Головуючий:

Суддя: