Справа № 2-а-6007/08
Суддя: Чорна В.В.
Дата ухвалення: 2008-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 2-а-6007/08
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2008
року
м. Дніпропетровськ

Дніпропетровський
окружний адміністративний суд у складі:

головуючого
судді
Чорної В.В.

при
секретарі
Бітенко Є.О.

за
участі:

позивача ОСОБА_1

представника
відповідача ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовомОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування розпорядження про
звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушених
прогулів, -

в с т а н о в и в :

02
липня 2008 року, згідно ухвали Межівського районного суду Дніпропетровської
області від 29.05.2008 р. про передачу справи за підсудністю, до
Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна
справа за позовомОСОБА_1 до
ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на посаді,
стягнення заробітної плати за час вимушених прогулів. 03 липня 2008 року адміністративну справу прийнято до провадження
Дніпропетровським окружним адміністративним судом.

В
обґрунтування позовних вимог,ОСОБА_1посилається на те, що звільнення її з
посади завідувача сектору контролю ІНФОРМАЦІЯ_1 відбулося з порушенням норм
трудового законодавства і норм Закону України «Про державну службу»: заява про
звільнення була написана нею під тиском голови ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3; крім того,
відповідач порушив її право на відкликання заяви про звільнення, безпідставно
відмовивши у задоволенні відповідної заяви, та порушив вимоги ст. 38 Кодексу
законів про працю щодо звільнення через 2 тижні після написання відповідної
заяви. Також, відповідач порушив строки
проведення розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, чим порушив
вимоги ст.ст. 47, 116 КЗпП України.

В
судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила позов
задовольнити, поновити її на посаді
завідувача сектору контролю ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу. Пояснила, що заява від 03 квітня 2008 р.
про звільнення її за власним бажанням з цієї посади була подана в стані
сильного душевного хвилювання, під тиском голови райдержадміністрації, без
посилань на дату звільнення з роботи, та на причину звільнення. В той же день,
зрозумівши поспішність такого кроку, та не бажаючи припиняти трудові відносини,
на прийомі у голови райдержадміністрації просила відкликати заяву, але отримала
відмову. Члени колективу також просили її залишитися, тому забрали з відділу
кадрів підписану заяву про звільнення. У відповідь на це, наступного дня - 04
квітня 2008 р., голова ІНФОРМАЦІЯ_1примусив її написати ще одну заяву про
звільнення за власним бажанням, та проставити на ній дату - 03 квітня 2008 р.,
що вона і зробила під погрозою звільнення з роботи працівників, які вилучили
заяву її заяву про звільнення. 09 квітня 2008 р. вона звернулася до відповідача
з письмовою заявою про відкликання своєї заяви про звільнення від 03.04.2008
р., на яку 11 квітня 2008 р. отримала відмову, мотивовану тим, що 03 квітня
2008 р. головою райдержадміністрації
прийнято розпорядження про її звільнення. Копію розпорядження про
звільнення отримала поштою 08 квітня 2008 р., розрахункові були перераховані на
її картковий рахунок 09.04.2008 р., а трудову книжку вона отримала 11.04.2008
р.

Представник
відповідача в судовому засіданні позовні вимогиОСОБА_1не визнав, проти
задоволення позову заперечив, посилаючись на
те, щоОСОБА_1подавши заяву про звільнення, фактично відмовилася від
продовження трудових відносин з роботодавцем, та припинила трудові відносини.
ЗаяваОСОБА_1про звільнення була задоволена відповідачем в строк, в який прохав
працівник, у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу у даній установі. Вважає, що припинивши трудові відносини з
роботодавцем, працівник не має права на відкликання заяви про звільнення. Щодо
фактичних обставин, викладених позивачем, підтвердив, що первинна заява про
звільнення від 03.04.2008 р. дійсно була вилучена одним з працівників
райдержадміністрації на стадії візування та підготовки розпорядження про
звільнення, томуОСОБА_1з власної ініціативи написала другу заяву про
звільнення, не бажаючи для цього працівника негативних наслідків. Стосовно
несвоєчасності видачі трудової книжки, посилається на небажання позивачем в
строк отримати трудову книжку, та ігнорування нею відповідних пропозицій щодо
її отримання (особисто і по телефону). Також, підтвердив, що
розрахунковіОСОБА_1були нараховані роботодавцем 08.04.2008 р., а перераховані на
її рахунок у КБ «Приватбанк» 09.04.2008 р.

Відповідні позиції
викладені представником відповідача також в письмових запереченнях проти
позову, долучених до справи (а.с. 16-18).

Заслухавши
пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи та чинне
законодавство, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1
згідно розпорядження Голови ІНФОРМАЦІЯ_1 № НОМЕР_1. призначена на посаду
головного спеціаліста загального відділу районної державної адміністрації як
така, що пройшла за конкурсом, та їй присвоєний 15 ранг державного службовця /7
категорія/ (а.с. 3). Згодом,
розпорядженнями Голови райдержадміністрації,ОСОБА_1призначалася по переводу на
посади заступника начальника загального відділу, та завідувача сектору контролю
райдержадміністрації. Тобто, відповідачем укладено з позивачем трудовий договір
на невизначений строк.

Розпорядженням
голови районної державної адміністрації від 03 квітня 2008 р. №
52-К-08,ОСОБА_1звільнена з посади завідувача сектору контролю районної
державної адміністрації з 3 квітня 2008 р. за власним бажанням, на підставі ст.
38 КЗпП України (а.с. 8).

Підставою
для прийняття зазначеного розпорядження
стала заяваОСОБА_1від 03.04.2008 р. про звільнення її з посади за власним
бажанням (а.с. 24).

Даний
спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки,
відповідно до п. 2 ч.1 ст. 17 КАС України, на спори з приводу прийняття
громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби,
поширюється компетенція адміністративних судів.
Проходження державної служби в органах виконавчої влади є проходженням
публічної служби в розумінні ст. 3 КАС
України.

Основним
законом, який регулює правовідносини щодо прийняття, проходження та звільнення
з державної служби, є Закон України «Про державну службу», та окремі спеціальні
закони («Про місцеві державні адміністрації» тощо). При цьому, наявність
спеціальних законів не виключає можливості застосування до правовідносин,
пов'язаних з проходженням громадянами публічної служби та її припиненням, окремих
норм трудового законодавства у випадках, передбачених спеціальними законами.

Згідно
з ч.1 ст. 30 Закону України «Про державну службу», державна служба
припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів
про працю України, а також з підстав, визначених цією статтею. Таким чином, при
звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими
КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП, якщо інше
прямо не передбачено спеціальним законом.

ОСОБА_1
звільнена з посади державного службовця на підставі ст. 38 КЗпП України, тому
при вирішенні даного спору мають застосовуватися також загальні норми трудового
законодавства.

Відповідно
до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений
ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд
на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання в даній
місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного віку або за дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом першої
групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, або з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір
у строк, про який просить працівник.

ЗаяваОСОБА_1від
03.04.2008р. про звільнення не містить посилань на дату, з якої вона просить
звільнити її з роботи, та на причини звільнення, передбачені статтею 38 КЗпП
України, які були б поважними та давали б підстави для звільнення датою підписання заяви (а.с.
24).

З
огляду на викладене, суд не бере до уваги посилання представника відповідача на
те, що заяваОСОБА_1від 03.04.2008 р. про звільнення була задоволена
роботодавцем в строк, в який просив працівник, у зв'язку з її неможливістю продовжувати роботу в даній
установі.

Звільнення
позивача, відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України, могло
відбутися не раніше спливу двотижневого строку, наданого працівнику для
письмового попередження власника або уповноваженого органу про своє звільнення
за власним бажанням. Згідно з вимогами
ч.2 ст. 38 КЗпП, після закінчення строку попередження про звільнення, працівник
міг залишитися на роботі і не вимагати свого звільнення, а власник або
уповноважений ним орган відповідно не міг звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків наявності між сторонами згоди про дату звільнення.

В
судовому засіданні встановлено, що такої згоди між сторонами не було, і ще до
спливу двотижневого строку позивач відкликав свою заяву від 03.04.2008 р. про
звільнення за власним бажанням (а.с. 26).

Листом відповідача від 11.04.2008 р. за № 448/08-16,
у задоволенні заявиОСОБА_1від 09 квітня 2008 р. про відкликання заяви про
звільнення за власним бажанням, було відмовлено, з посиланням на прийняття
Головою райдержадміністрації розпорядження від 03.04.2008 р. № 52-К-08 «Про звільненняОСОБА_1з посади
завідувача сектору контролю райдержадміністрації» (а.с. 9). Тим самим,
відповідач порушив право працівника на відклик заяви про звільнення,
передбачене ч.2 ст. 38 КЗпП України.

Крім
того, протягом двотижневого строку з дня подання заяви про звільненняОСОБА_1її
посада не була вакантною, тому
відповідач не мав права проводити в цей час стажування на посаді, яку
займав позивач, та призначати на цю посаду іншу особу. Проте, головою
ІНФОРМАЦІЯ_1 Гребцовим В.І., всупереч Порядку проведення конкурсу на заміщення
вакантних посад державних службовців, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 169 від 15.02.2002 р., та Положенню про порядок стажування
у державних органах: 07 квітня 2008 р. - зараховано на стажування на посаді
завідувача сектору контролю ОСОБА_4., 08
квітня 2008 р. - зараховано ОСОБА_4. до кадрового резерву державної служби, 14
квітня 2008 р. - призначено ОСОБА_4. на посаду завідувача сектору контролю
районної державної адміністрації (а.с. 20-22).

З
урахуванням викладеного, суд доходить висновку про порушення відповідачем при
звільненніОСОБА_1з посади завідувача сектору контролю
райдержадміністрації, вимог ст. 38
Кодексу законів про працю України та Порядку проведення конкурсу на заміщення
вакантних посад державних службовців, Положення про порядок стажування у
державних органах.

З
підстав, наведених вище, суд не бере до уваги посилання представника
відповідача на те, що трудові відносини
між сторонами перестали існувати з 03 квітня 2008 р., тобто з дня подання
заявиОСОБА_1про звільнення.

З
урахуванням висновку суду щодо незаконності розпорядження Голови
ІНФОРМАЦІЯ_1 № НОМЕР_1 р. про звільненняОСОБА_1з
посади через допущені при його прийнятті грубі порушення вимог ст.38 КЗпП
України, суд не вдається до оцінки доводів позивача про створення їй стороною
відповідача перешкод у реалізації права на вихід на роботу, та не бере до уваги
наданий представником відповідача акт від 11.04.2008 р. про підтвердження факту
залишенняОСОБА_1робочого місця та невиконання нею своїх службових обов'язків з
07.04.2008 р., які такі, що не мають значення для вирішення даного спору по
суті.

Також,
суд доходить висновку про порушення відповідачем при звільненніОСОБА_1вимог
ст.ст. 47, 116 КЗпП України. Так, відповідно до ч.1 ст. 47, ч.1 ст. 116 КЗпП,
власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Якщо
працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені
не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Як
встановлено в судовому засіданні і не оспорюється сторонами, відповідачем лише
08 квітня 2008 р. нараховано, а 09 квітня 2008 р. перераховано на картковий
рахунокОСОБА_1в КБ «Приватбанк» розрахункові при звільненні в сумі 893 грн. 15
коп. (а.с. 30).

Трудову
книжкуОСОБА_1отримала також з порушенням строків, встановлених законом - лише
11 квітня 2008 р., хоча розпорядження про її звільнення прийнято 03 квітня 2008
р. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те,
що несвоєчасне отримання трудової книжкиОСОБА_1сталося виключно з вини позивача
(а.с. 17), оскільки і в день звільнення - 03.04.2008 р., і наступного дня -
04.04.2008 р.,ОСОБА_1перебувала на робочому місці, що підтверджує відповідач в
акті від 11.04.2008 р. (а.с. 28). Жодних поважних причин, які б заважали
своєчасній видачі трудової книжки позивачу, представником відповідача в
судовому засіданні не наведено.

Як
пояснила в судовому засіданні свідок ОСОБА_5, яка керує кадровою роботою в
Межівській райдержадміністрації, 03 та 04 квітня 2008 р. вона не встигла
видатиОСОБА_1трудову книжку.

СвідокОСОБА_6
- головний бухгалтерІНФОРМАЦІЯ_1пояснила в судовому засіданні, що
розрахунковіОСОБА_1вона повинна була нарахувати і виплатити в день звільнення,
тобто 03 квітня 2008 р., але зробила це лише 08 квітня 2008 р. через те, що 03
та 04 квітня 2008 р. в неї не було розпорядження про звільненняОСОБА_1з посади.
Розпорядження про звільнення було підписано 07 квітня 2008 р., але у зв'язку її
знаходженням у відрядженні у цей день, отримала його лише 08 квітня 2008 р.,
тоді і провела розрахунок.

Свідок
ОСОБА_5 підтвердила, що 03 квітня 2008 р. розпорядження про звільненняОСОБА_1не
було підписано головою райдержадміністрації, а було підписано пізніше «заднім
числом». 03 квітня 2008 р. в загальному відділі був зареєстрований лише
«проект» розпорядження про звільнення. При цьому, свідок визнала, що реєстрація
проектів розпоряджень не передбачена інструкцією з діловодства.

У
відповідності до ч.2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представник
відповідача - суб'єкта владних повноважень, не довів у судовому засіданні правомірності прийняття Головою ІНФОРМАЦІЯ_1
розпорядження про звільненняОСОБА_1із займаної нею посади, та обставин, які
свідчили б про поважність причин порушення строків проведення з позивачем
розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки.

З
огляду на викладене, суд доходить висновку про задоволення позовних
вимогОСОБА_1в частині скасування розпорядження голови ІНФОРМАЦІЯ_1 про
звільнення її з посади завідувача сектору контролю
районної державної адміністрації, та про поновлення позивача на цій посаді.

В частині
позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього
заробітку у розмірі 2318 грн. 40 коп. за час вимушеного прогулу, з 03 квітня 2008 р. до поновлення на роботі,
суд відмовляє у їх задоволенні через непідтвердженість правильності підрахунку
позивачем середнього заробітку матеріалами справи. Стороною відповідача суду не
надано розрахунок середнього заробітку позивача, у зв'язку з чим прийняти
рішення про стягнення конкретних сум неможливо.

Разом з тим, враховуючи, що право
працівника на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу в разі
визнання незаконним його звільнення, передбачено ч.2 ст. 235 КЗпП України, суд
вважає необхідним зобов'язати відповідача
нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час
вимушеного прогулу, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної
плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №
100, за період з 03 квітня 2008 року до фактичного поновлення на посаді.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 122, 160-162, 167 КАС України, ст. 235 КЗпП України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Позовну заявуОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування розпорядження про
звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушених
прогулів - задовольнити частково.

Скасувати розпорядження голови ІНФОРМАЦІЯ_1 № НОМЕР_1 р. про звільненняОСОБА_1 з
посади завідувача сектору контролю районної державної адміністрації.

Поновити ОСОБА_1на роботі на посаді завідувача сектору
контролю ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати Межівську районну державну адміністрацію нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу, відповідно до Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від
08.02.1995 р. № 100, за період з 03 квітня 2008 року до фактичного поновлення
на посаді.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України,
допустити негайне виконання постанови в частині поновленняОСОБА_1на посаді.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не
була подана у строк, постанова суду набирає законної сили після закінчення
цього строку.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження через
Дніпропетровський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня
складання постанови у повному обсязі, а апеляційна скарга на постанову суду
подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Повний текст постанови складений 03.11.2008 року.

Суддя В.В.Чорна