Справа № 22-а-10846/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 жовтня 2008 року справа №
22-а-10846/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бул. Шевченка, 26, 3 корпус

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів:
Міронової Г. М.

при секретарі
судового засідання

Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивачів:

не з'явився, надане клопотання про розгляд справи за
відсутністю позивача,

від відповідача:

не з'явилися, надане клопотання про розгляд справи за
відсутністю представника відповідача

розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу
Управління
праці та соціального захисту
Артемівської районної у м. Луганську ради,
м. Луганськ

на постанову Артемівського районного суду м. Луганська

від

13 серпня 2008 року

по адміністративній справі

№ 2-а-120/08 (суддя Головіна Т. М.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Луганськ

до

1)Управління праці та соціального захисту Артемівської
районної у м. Луганську ради, м. Луганськ
2)Головного управління державного казначейства України в Луганській
області, м. Луганськ

про

визнання дій неправомірними, стягнення недоотриманої
разової щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2003 -2005, 2007
роки

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
звернувся 23 квітня 2008 року до Артемівського районного суду м. Луганська з
позовною заявою (арк. справи 1-3) до Управління праці та соціального захисту
Артемівської районної у м. Луганську ради (далі по тексту - УПСЗН Артемівської
районної у м. Луганську ради), Головного управління державного казначейства
України в Луганській області, м. Луганськ (далі по тексту - ГУДКУ в Луганській
області) про визнання неправомірними дій посадових осіб УПСЗН Артемівської районної
у м. Луганську ради, яке фінансується ГУДКУ в Луганській області, щодо виплати
щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі, меншому ніж передбачено
законодавством, стягнення за рахунок Державного бюджету з УПСЗН Артемівської
районної у місті Луганську ради, яке фінансується ГУДКУ в Луганській області,
недоотриманої суми на оздоровлення за 2003 - 2005 роки, 2007 рік в розмірі 4341
грн. 50 коп.

Постановою Артемівського районного суду м. Луганська від
13 серпня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-120/08 (арк. справи 47-49)
позов ОСОБА_1 був задоволений частково. Суд першої інстанції визнав дії УПСЗН
Артемівської районної у м. Луганську радиз нарахування ОСОБА_1 щорічної разової
допомоги незаконними, стягнув з УПСЗН Артемівської районної у м. Луганську ради
на користь ОСОБА_1 за рахунок державного бюджету недоотримані суми на
оздоровлення за 2003, 2004, 2005, 2007 роки у сумі 4341 грн. 50 коп.

В апеляційній скарзі відповідач просить
скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм
матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою
відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач через
канцелярію Донецького апеляційного адміністративного суду надав заперечення на
апеляційну скаргу (арк. справи 65-68), згідно якого проти апеляційної скарги
заперечував, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача,
постанову суду першої інстанції - без змін. Також, позивачем в вищевказаному
запереченні заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

Відповідач про
час, місце та дату судового розгляду був повідомлений належним чином, проте
своїм правом бути присутнім на судовому розгляді не скористався.

Колегія суддів,
заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила наступне.

Закон України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року, в редакції Закону
України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі змінами та доповненнями станом на
час існування спірних правовідносин, визначає основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення
категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової
діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

ОСОБА_1
віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та є інвалідом 3 групи, що підтверджено посвідченням, довідками
МСЕК (арк. справи 7-8).

В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач за період 2003 - 2005,
2007 роки виплачував йому компенсацію на оздоровлення, в розмірі, меншому ніж
передбачено статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно довідки
відповідача (арк. справи 61) позивачу, як інваліду 3 групи, було сплачено
щорічну допомогу на оздоровлення за 2003 рік - 1 серпня 2008 року в розмірі 21
грн. 50 коп., за 2004 рік - 1 серпня 2004 року в розмірі 21 грн. 50 коп., за
2005 рік - 1 листопада 2005 року в розмірі 90 грн., за 2007 рік - 1 травня 2007
року в розмірі 90 грн.

Абзацом 3
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України від 6 червня 1996 року N
230/96-ВР передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам
ІІІ групи в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. Згідно частин 3,
5, 7 статті 48 вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується
громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення,
виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

Пунктами 1, 3
Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій
з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4
березня 2002 року N 256 з наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок
визначає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів
з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок
субвенцій з державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших
самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих
органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту
населення.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 були внесені
зміни до вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002
року № 256 та затвердженого нею Порядку про покладення на управління праці та
соціального захисту населення додаткових завдань щодо ведення персоніфікованого
обліку, нарахування та сплати передбачених законодавчими актами пільгових
виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16
травня 2008 року № 279-VI постанови Кабінету Міністрів України набирають
чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими
постановами, але не раніше дня їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів
України від 29 жовтня 2003 року N 1687 була опублікована 14 листопада
2003 року в Офіційному віснику України
N 44.

Колегія суддів,
з огляду на наведену постанову Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003
року N 1687, зазначає, що не приймає доводів скаржника стосовно того, що
управління праці та соціального захисту з моменту набуття законної сили
вказаною постановою не є належними відповідачами в справах щодо стягнення
щорічної допомоги на оздоровлення, оскільки статтею 63 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього
Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету, а управління праці та
соціального захисту населення стосовно виплат щорічної допомоги на оздоровлення
є розпорядниками бюджетних коштів в розумінні пункту 36 частини 1 статті 2
Бюджетного кодексу України.

В апеляційній
скарзі відповідач зазначив, що при виплаті щорічної допомоги на
оздоровлення керувався статтею 62 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення порядку застосування цього
Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення
якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними
органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної
виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті функції щодо
встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету Міністрів
України не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів України
може затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім того, скаржник
посилається як на підставу виплат на підпункт «є» пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була
встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам 2 групи в
розмірі 2670 тис. крб. (26 грн. 70 коп.), інвалідам 3 групи в розмірі 2150
тис. крб. (21 грн. 50 коп.). Вказана постанова була прийнята Кабінетом
Міністрів відповідно до Програми діяльності Кабінету Міністрів України,
схваленої постановою Верховної Ради України від 11 жовтня 1995 року №
373/95-ВР, яка визначала одночасно з бюджетом конкретний план дій лише на 1996
рік. Крім того, підпункт "є" пункту 1 постанови Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 втратив чинність згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року N 562.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» встановлено, що інвалідам 3 групи виплата щорічної допомоги на
оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі 90 грн.

Відповідно до
статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства
права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші
нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні
відповідати їй. Пунктом 1 частини 1 статті
92 Конституції України передбачено, що виключно законами України
визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод.

За частиною 2
статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 5
постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року
визначено, якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

При розгляді
даної категорії спору апеляційним судом встановлено, що вищенаведені постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 та № 562 від 12 липня
2005 року були прийняті всупереч вимог статей 48, 62 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому посилання скаржника на ці постанови апеляційним судом не
приймаються та оцінка правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
здійснюється на підставі пункту 1
частини 1 статті 92 Конституції України та статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

З врахуванням
викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що в 2003 році відповідачем не
виплачувалася позивачу щорічна допомога на оздоровлення правомірно, з огляду на
те, що функції по нарахуванню та виплаті такої допомоги були набуті
відповідачем лише 14 листопада 2003 року, тому висновок суду першої інстанції
про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої щорічної допомоги
на оздоровлення за 2003 рік в розмірі 798 грн. 50 коп. (205 грн. х 4 -21 грн.
50 коп.) є не вірним.

За 2004 рік
відповідачем позивачу, як інваліду 3 групи, щорічну допомогу на оздоровлення
було виплачено 1 серпня 2004 року в розмірі 21 грн. 50 коп., тому з огляду на
те, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, сума
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2004 рік складає 798 грн. 50
коп. (205 грн. х 4 - 21 грн. 50 коп., де 205 грн. - це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений на період з 1 січня 2004 року по 31 серпня 2004 року статтею
89 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» від 27 листопада 2003 року № 1344-IV), а не 926 грн.
50 коп. (237 грн. х 4-21 грн. 50 коп.), як помилково було визначено судом
першої інстанції.

За 2005 рік
відповідачем позивачу, як інваліду 3 групи, щорічну допомогу на оздоровлення
було виплачено 1 листопада 2005 року в розмірі 90 грн., тому з огляду на те, що
розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, сума
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2005 рік складає 1238 грн.
(332 грн. х 4 - 90 грн., де 332 грн. - це мінімальний розмір заробітної плати
встановлений на період з 1 вересня по 31 грудня 2005 року статтею 83 Закону
України «Про Державний бюджет України на 2005 рік»), а не 958 грн. (262 х 4 -
90 грн.), як помилково було визначено судом першої інстанції.

При визначенні
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік апеляційний суд враховує, що
рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у
справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян були визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 30
статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19
грудня 2006 року № 489-V, яким
було зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», внаслідок чого положення статті 48 підлягають застосуванню у 2007
році у редакції Закону України від 6
червня 1996 року N 230/96-ВР. Рішення Конституційного Суду України є
обов'язковими до виконання на території України, остаточними, не можуть бути
оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії
положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Колегія суддів
погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виплата повинна була
здійснюватися в порядку, встановленому абзацом 3 частини 4 статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат
станом на день виплати. За даними відповідача позивачу щорічна допомога на
оздоровлення за 2007 рік була виплачена 1 травня 2007 року в розмірі 90 грн.,
тому сума несплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік складає
1590 грн. (420 грн. х 4 - 90 грн., де 420 грн. - розмір мінімальної заробітної
плати встановлений на період з 1 квітня 2007 року по 30 червня 2007 року
статтею 76 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007
рік"), як і було правильно визначено судом першої інстанції.

Статтею 63
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного
бюджету.

Стосовно
посилання відповідача в апеляційній скарзі на положення статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що оскільки
предметом спору є виплата допомоги на оздоровлення інваліду 3 групи 1 категорії
осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до спірних
правовідносин застосовуються приписи частини 3 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України, згідно якої для захисту прав, свобод та
інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші
строки для звернення до адміністративного суду. Так, пунктом 1 частини 1 статті
13 Закону України «Про статус і соціальний захист, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» визначено, що держава бере на себе відповідальність
за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження
здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи. Частиною 1 статті 76 Закону України «Про
використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року №
39/95-ВР передбачено, що право на подання позову про відшкодування ядерної
шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи, не обмежується строком давності.
Пунктом 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України передбачено, що
позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Колегія суддів
не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування для
здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в
межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів
з Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність,
утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Виходячи з
вищевикладеного, з врахуванням приписів частини 1 статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції прийняв оскаржувану постанову з порушенням матеріального права, що
обумовлює скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової
постанови з частковим задоволенням позовних вимог у відповідності до норм
права, застосованих при вирішенні цього спору, для забезпечення захисту прав та
інтересів фізичної особи від порушень з боку суб'єкту владних повноважень.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту України Артемівської районної у
місті Луганську ради, м. Луганськ на
постанову Артемівського районного суду м. Луганська від 13 серпня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-120/08 - задовольнити частково.

Постанову
Артемівського районного суду м. Луганська від 13 серпня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-120/08 -
скасувати.

Позовні
вимоги ОСОБА_1, м. Луганськ до Управління праці та соціального захисту
України Артемівської районної у місті Луганську ради, м. Луганськ, Головного
управління державного казначейства України в Луганській області, м. Луганськ
про визнання дій неправомірними, стягнення недоотриманої разової
щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2003 - 2005, 2007 роки
задовольнити частково.

Визнати
неправомірними дії Управління праці та соціального захисту України Артемівської
районної у місті Луганську ради, м. Луганськ щодо виплати ОСОБА_1, м. Луганськ
щорічної допомоги на оздоровлення за 2004, 2005, 2007 роки в розмірі меншому,
ніж передбачено статтею 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Стягнути з
Управління праці та соціального захисту України Артемівської районної у місті
Луганську ради, м. Луганськ на користь ОСОБА_1, м. Луганськ недоплачену щорічну
допомогу на оздоровлення за 2004, 2005, 2007 роки на загальну суму 3626 грн. 50
коп., з якої за 2004 рік - 798 грн. 50 коп., за 2005 рік - 1238 грн., за 2007
рік - 1590 грн.

В
задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

На підставі частини 3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства України відкласти з дня закінчення
судового розгляду справи на строк п'ять днів складання судового рішення у
повному обсязі.

Вступна та
резолютивна частини постанови складені, підписані колегією суддів у нарадчій
кімнаті та проголошені в судовому засіданні 15 жовтня 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня складення постанови в повному обсязі.

Постанова складена
в повному обсязі та підписана колегією суддів 20 жовтня 2008 року.

Головуючий: /підпис/ В.Г.Яманко

Судді
/підпис/ Г.М.Міронова

/підпис/ К.П.Горбенко