Справа № 22а-5218/08
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2008-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 листопада
2008 року
м. Львів

Колегія
суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого-судді - Яворського І.О.,

суддів - Носа С.П.,. Богаченка С.І.,

при секретарі судового засідання - Петлеваній Н.А.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за апеляційною
скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

на постанову
Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2007
року у справі № 2а-594/07

за
адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,ОСОБА_3,ОСОБА_4

до
Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України,
Державного казначейства України;

третьої
особи-Територіального управління Державної судової адміністрації України в
Івано-Франківській області,

про
стягнення грошової компенсації сум прибуткового податку з доходів фізичних
осіб, -

В С Т А
Н О В И Л А:

Позивачі
звернулись до суду із адміністративним позовом до Міністерства фінансів
України, Державної судової адміністрації України, Територіального управління
Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Головного
управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України,
просили стягнути з Державної судової адміністрації України і зобов'язати
Державне казначейство України провести видатки з державного бюджету,
передбачені Державній судовій Адміністрації України на їх користь для
здійснення компенсації сум прибуткового податку з доходів фізичних осіб за
2004-2006 роки.

Постановою
Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2007
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державної судової адміністрації
України,Державного казначейства України при Міністерстві фінансів
України,Міністерства фінансів України, третьої особи територіального управління
Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області про стягнення
грошової компенсації сум прибуткового податку з доходів фізичних осіб
відмовлено. Суд першої інстанції, зокрема, вказав на те, що будь-які бюджетні
зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності
відповідного бюджетного призначення.

Постанову в апеляційному порядку оскаржили позивачі по
справі, просять постанову скасувати та прийняти нову, якою задоволити їхні позови в повному обсязі, з підстав,
викладених в апеляційній скарзі.

Заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту
встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як
вбачається, предметом даного спору є правомірність сплати позивачами податку з
доходів фізичних осіб, можливість вважати зазначену сплату втратою частини
заробітку, право на компенсацію зазначеної втрати за рахунок оплаченого
податку, а також обов'язки відповідачів, виходячи з їх владних управлінських функцій, відшкодувати зазначену компенсацію.

Таким
чином, наявність спору, пов'язаного з проходженням публічної служби суб'єктів
владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, обумовлюють
розгляд даної справи в межах адміністративного судочинства і визначать три
різновиди (напрями) дослідження спірних правовідносин, а саме: податкових; правовідносин, пов'язаних з
публічною службою та пов'язаних зі здійсненням суб'єктами владних повноважень
владних управлінських функцій.

З
врахуванням цього колегія суддів зазначає наступне.

З 1
січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про податок з доходів фізичних
осіб» від 22 травна 2003 року № 889-4, яким запроваджено податок з доходів
фізичних осіб, який відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 Закону України
«Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року № 1251-12 належить до
загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових) платежів.

Зазначений
Закон, серед іншого, визначає: платників податку (стаття 2), об'єкт
оподаткування (стаття 3), загальний оподатковуваний дохід, у тому числі
місячний (пункт 4,2 ст. 4), доходи, які не включаються до складу загального
оподатковуваного доходу (пункт 4.3 ст. 4) податкові соціальні пільги (ст. 6),
ставки податку (ст.7), порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування)
податку до бюджету (ст. 8), прикінцеві положення (ст. 22).

Відповідно
до вимог зазначеного Закону Територіальним управлінням Державної судової
адміністрації в Івано-Франківській області, як податковим агентом, утриманий та
перерахований до Державного бюджету України, а позивачами, як платниками
податку, сплачений податок з доходів
фізичних осіб за 2004-2006 роки.

Колегія
суддів вважає, що зазначені обставини судом першої інстанції було правильно
встановлено.

Відповідно
до п. 22.2 статті 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»
передбачено: у разі, якщо норми інших законів
- чи законодавчих актів, що містять правила оподаткування доходів
(прибутків) фізичних осіб, суперечать нормам цього Закону, пріоритет мають
норми цього Закону.

Пунктом
22.7 статті 22 зазначеного Закону передбачено, що суми податку з доходів
фізичних осіб, що утримуються з
грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних
військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів
внутрішніх справ у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби,
спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат
доходів цієї категорії громадян.

Пунктом
22.12.1 пункту 22.12 статті 22 зазначеного Закону, у зв'язку з набранням
чинності цим Законом, рекомендовано Президенту України скасувати укази
Президента України, які стосуються оподаткування доходів фізичних осіб
(прибуткового податку з доходів громадян).

Указом
Президента України від 25 грудня 2003 року № 1497/2003 визнані такими, що
втратили чинність з 1 січня 2004 року, у тому числі абзац четвертий статті 1
Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584 «Про додаткові заходи
щодо соціального захисту суддів», який встановлював, що заробітна плата суддів
не обкладається прибутковим податком за місцем основної роботи.

Враховуючи
наведене, колегія суддів вважає, що позивачами правомірно сплачений податок з
доходів фізичних осіб у відповідних звітних періодах 2004-2006 років як плата
фізичної особи за послуги, які надаються їй територіальною громадою, на
території якої така фізична особа має податкову адресу або розташовано особу,
що утримує цей податок згідно з цим Законом (абзац 1. 13 статті 1).

Зазначений
податок сплачений в межах податкових відносин, на користь Державного бюджету
України, і може бути повернутий (стягнений) з Державного бюджету у разі
помилкової та/або надмірної сплати, за правилами бюджетного та податкового
законодавства, відповідно ст. 50 Бюджетного кодексу України та ст. 15 Закону
України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами
та державними цільовими фондами».

Відповідно
до пункту 16.1 статті 16 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»
податок, утриманий з доходів резидентів, підлягає перерахуванню до бюджету
згідно з нормами Бюджетного кодексу України, частина четверта статті 50 якого
передбачає зарахування податків безпосередньо на єдиний казначейський рахунок
Державного бюджету України. Зазначений рахунок є основним рахунком держави для
проведення фінансових операцій та ефективного управління коштами державного та
місцевих бюджетів відповідно до Положення про єдиний казначейський
рахунок, затвердженого наказом
Державного казначейства України від 26 червня 2602 року № 122 (зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 18 липня 2002 року за №594/6882).

Крім
того колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що в розумінні пункту 15
статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України професійна діяльність
суддів є публічною службою.

Відповідно
до ч. 1 ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Конституційні засади
правосуддя закріплені розділом 8 Конституції України. Правові засади
організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні» систему судів
загальної юрисдикції, основні вимоги щодо формування корпусу професійних
суддів, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування, а також
встановлення загального порядку забезпечення діяльності судів та регулюванні
інших питань судоустрою визначається Законом України «Про судоустрій України».

Закон
України «Про статус суддів» визначає статус суддів з метою забезпечення
належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів України,
охорони прав і свобод громадян.

Стаття
11 Закону України «Про статус суддів» передбачає забезпечення незалежності
суддів, яка, серед іншого, забезпечується матеріальним і соціальним
забезпеченням судді» відповідне до їх статусу. Матеріальне і побутове
забезпечення суддів визначене статтею 44 зазначеного Закону, частина перша якої
передбачає склад заробітної плати.

Жодна з
наведених норм не визначає компенсацію від втрати заробітної плати, пов'язаної
із справлянням податку за Законом України «Про податок з доходів фізичних
осіб».

Частина
8 ст. 14 Завину України «Про судоустрій України» передбачає, що при прийнятті
нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження
змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності судів,
незалежності та правової захищеності суддів.

Частина
3 статті 11 Закону України «Про статус суддів» передбачає, що гарантії
незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального і
соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів
України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами,
оскільки нормами зазначених законів як компенсація від втрати заробітку, так і
виплата заробітної плати без стягнення податку з доходів фізичних осіб не передбачена,
підстави вважати порушеними у межах спірних відносин дані норми відсутні.

Стаття
48 наведеного Закону «Про державний бюджет на 2004 рік» передбачає в 2004 році
повну компенсацію витрат, пов'язаних із справлянням податку з доходів фізичних
осіб відповідно до Закону України «Про податок з доходів фізичних, осіб» із
грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержуваних
військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі
відряджених до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) органів
внутрішніх справ, органів та установ виконання покарань, податкової міліції у
зв'язку з виконанням обов'язків несення служби, здійснюється за рахунок
бюджетних призначень на оплату праці загального та спеціального фондів»
державного бюджету на утримання Міністерства оборони України, інших військових
формувань та правоохоронних органів, створених відповідно до законів України, а
також органів виконавчої влади та цивільних установ, до яких відряджені в
установленому порядку військовослужбовці та особи рядового і
начальницького складу в установленому Кабінетом Міністрів України
порядку.

З метою
покриття ризиків бюджету, пов'язаних з проведенням податкової реформи, та
досягнення реальності і збалансованості державного та місцевого бюджету пунктом
44 статті 80 Закону України «Про Державний бюджет на 2004 рік» зупинені на 2004
рік статті 64 і 65 Бюджетного кодексу
України, стати 16 Закону України «Про податок і доходів фізичних осіб» в
частині закріплення та застосування нормативів відрахувань податку з доходів
фізичних осіб за бюджетами місцевого самоврядування, який справляється з
грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних
військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі
відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) органів
внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань, податкової міліції у
зв'язку з виконанням обов'язків несення служби.

Розпорядженням
Кабінету Міністрів України від 20 січня 2004 року № 22-р «Про деякі питання»
оплати праці суддів» дозволено головам судів загальної юрисдикції здійснювати у
2004 році компенсаційні виплати у розмірі до 100 відсотків посадового окладу в
разі, коли сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати податку на
доходи фізичних осіб буде нижчою ніж розмір середньомісячної заробітної плати,
нарахованої судді за 4 квартал 2003 року. Компенсаційна виплата не повинна
перевищувати втрати частини заробітку суддів, пов'язаної із справлянням податку
відповідно до Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Пунктом
2 зазначеного розпорядження передбачено, що компенсаційна виплата, передбачена
пунктом 1 цього розпорядження, здійснюється в межах видатків на оплату праці,
передбачених у Державному бюджеті України на 2004 рік на утримання органів
судової влади.

Обов'язку застосування зазначеного
розпорядження жодним із відповідачів не передбачено.

Аналіз наведених вище норм доводить
безпідставність їх застосування до спірних відносин, що підтверджує правову
позицію скаржника та посвідчує, що даний спір хоча і пов'язаний з проходженням
публічної служби, але зведений до повернення сплаченого податку позивачем і
повинен бути розглянутий з урахуванням податкових відносин. Отримання
компенсації у вигляді втрати заробітку не передбачене у Законі України «Про
статус суддів», а також в інших законах України.

Міністерство
фінансів України є центральним органом виконавчої влади, підпорядкованим
Кабінету Міністрів України, діє на підставі Положення про Міністерство фінансів
України, яке затверджене Указом Президента України від 26 серпня 1999 року №
108 У99. Вимоги позивачів до Міністерства фінансів України не обґрунтовані
жодним посиланням на чинне законодавство.

Із заперечень відповідачів
вбачається, що у 2004-2006 роках взагалі не передбачались суми на виплату
компенсації.

Положення про Державне казначейство
України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005
року № 1232. Державне казначейства України є урядовим органом державного
управління, що діє у складі Міністерства фінансів України і йому
підпорядковується. Зазначеним положенням встановлені основні завдання, функції
як засіб здійснення повноважень до покладених на нього завдань. У межах спірних
відносин відсутні будь-які неправомірні дії з боку Державного казначейства
України щодо позивачів. Оскільки підстави для стягнення заявлених сум з
Державного бюджету України відсутні, стосовно зазначеного відповідача слід
відмовити у задоволенні позовних вимог.

Положення
про Державну судову адміністрацію України, затверджене Указом Президента
України від 3 березня 2003 року № 182/2003. Державна судова адміністрація
України є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом,
діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Серед інших завдань, покладених на Державну судову адміністрацію України,
підпунктом 1З пункту 4 передбачене виконання функцій головного розпорядника
бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів
загальної юрисдикції та діяльності кваліфікаційних комісій суддів усіх рівнів,
органів суддівського самоврядування» Інших органів і установ судової системи та
ДСА України, а підпункт 14 даного пункту передбачає здійснення матеріального і
соціального забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також
працівників апаратів судів.

Державна
судова адміністрація України виконує функції головного розпорядника бюджетних
коштів, виходячи з чого вона подає до Міністерства фінансів України бюджетний
запит, тобто розрахунки необхідних витрат судової влади, визначених відповідно
до Закону України «Про статус суддів» та інших нормативно-правових актів для
закладення їх до проекту закону про Державний бюджет України та відповідний
рік. Розподіл коштів за напрямками видатків Державна судова адміністрація
України як головний розпорядник коштів здійснює самостійно.

Зазначений
Закон та інші нормативно-правові акти не передбачають право суддів на заявлену
компенсацію, що обумовлює неможливість включення її сум до бюджетного запиту.

Таким
чином, жодним із відповідачів при здійсненні своїх владних управлінських
функцій не порушено права позивача.

Поряд з
цим колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що надання судді за рахунок
Держави матеріального і соціального захисту, у тому числі заробітної плати, що
відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності. В
Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94) 12
(994 323) зазначається: «Незалежність, дієвість та роль суддів має забезпечити
те, щоб статус і винагорода суддів відповідали гідності їхньої професії та
відповідальності, яку вони беруть на себе». Особливий порядок фінансування
судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і
спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного
правосуддя.

Пунктом
6.1 Європейської Хартії передбачено, що судді, які виконують професійно свої
суддівські функції, мають право на винагороду,
рівень якої повинен бути таким, щоб вони були захищені від тиску при
прийнятті ними рішень і в роботі взагалі, щоб ніщо не могло вплинути на їх
незалежність та неупередженість.

Розгляд
даної справи посвідчує те, що матеріальне забезпечення суддів знаходиться не на
належному рівні, але вирішувати зазначене питання з порушенням норм чинного
законодавство є неприпустимим.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної
інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі
встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої
інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи. Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За таких обставин, оскаржувана
постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального
права,підстави для зміни чи скасування - відсутні.

На підставі наведеного, керуючись
ст. ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200,
ст. 205 ч.1, ст. 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛ И
Л А:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову
Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2007
року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.О.Яворський

Суддя
С.П.
Нос

Суддя
С.І.Богаченко