Справа № 22-а-10615/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Карякін О. О.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

17
жовтня 2008 року справа №
22-а-10615/08

зал судового засідання № 2
у приміщенні суду за адресою: м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного
суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Міронової Г. М.
Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивача:

ОСОБА_1 - особисто,

від відповідача:

ОСОБА_1 - за дов. № 01/4382 від 29.09.2008 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління праці
та соціального захисту населення
Єнакієвської міської ради, м. Єнакієве

на постанову Єнакієвського міського суду Донецької області

від

28 липня 2008 року

по адміністративній справі

№ 2-а-29/08 (суддя Карякін О. О.)

за позовом

ОСОБА_1, м.
Юнокомунарівськ

до

Управління праці та соціального захисту населення
Єнакієвської міської ради, м. Єнакієве

про

визнання дій неправомірними, стягнення
недоотриманої різниці компенсації

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся 6 травня 2008 року до Єнакіївського
міського суду з позовною заявою (арк. справи 1-4) до Управління праці та
соціального захисту населення Єнакіївської міської ради, м. Єнакієве (далі по
тексту - УПСЗН Єнакіївської міської ради) про визнання неправомірною відмову
УПСЗН Єнакіївської міської ради з виплати недоплаченої різниці разової
компенсації між групами, стягнення з відповідача недоплаченої різниці разової
компенсації між групами.

Позивачем 28 липня 2008 року позовні вимоги були уточнені
з наступним їх визначенням (арк. справи 18): «стягнути з відповідача
недоплачену суму компенсації в розмірі 1255 грн. 20 коп.».

Постановою від 28 липня 2008 року (арк. справи 33-34)
Єнакіївський міський суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 Суд першої
інстанції стягнув з УПСЗН Єнакіївської міської ради суму компенсації у розмірі
1255 грн. на користь ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати
постанову суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач під час судового розгляду проти апеляційної
скарги відповідача заперечував, просив суд залишити її без задоволення,
постанову суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача під час судового розгляду
апеляційну скаргу підтримав.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги,
встановила наступне.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого
1991 року, в редакції Закону України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі
змінами та доповненнями станом на час існування спірних правовідносин, визначає
основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я
та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених
територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту
потерпілого населення.

ОСОБА_1 віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджено посвідченням (арк. справи
7). Позивач до 12 червня 2000 року був інвалідом 3 групи, з 13 червня 2000 року
є інвалідом 2 групи, що підтверджено посвідченнями, довідками МСЕК (арк. справи
7-8).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те,
що відповідачем позивачу не виплачена в повному обсязі компенсація з зв'язку зі
зміною групи інвалідності, передбачена статтею 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Згідно довідки відповідача (арк. справи 49) позивачу, у
зв'язку зі зміною групи інвалідності було виплачено 15 серпня 2000 року
компенсацію в розмірі 94 грн. 80 коп.

Частиною 1 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого
1991 року № 796-XII (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що одноразова
компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які
стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою,
виплачується в таких розмірах: інвалідам I групи - 60 мінімальних заробітних плат;
інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат;
інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат. У
разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у
компенсаціях.

Згідно частин 2, 3, 5, 7 статті 48 вказаного Закону одноразова компенсація виплачується громадянам за
місцем їх проживання органами соціального захисту населення, виплата
здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що при виплаті
компенсації, у зв'язку з встановленням позивачу інвалідності вищої групи,
керувався статтею 62 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення
порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами
та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно
від їх відомчої підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті
функції щодо встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету
Міністрів України не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів
України може затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім того, скаржник посилається як на підставу виплат на підпункт
«е» пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №
836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», якою була встановлено, що одноразова
компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які
стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою,
виплачується в таких розмірах: інвалідам I групи - 37930 тис. карбованців (379 грн. 30
коп.), інвалідам II групи - 28440 тис. карбованців (284 грн. 40
коп.), інвалідам III групи - 18960 тис. карбованців (189 грн. 60
коп.).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі
Конституції України і повинні відповідати їй. Пунктом 1 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно
законами України визначаються права і свободи людини і громадянина,
гарантії цих прав і свобод.

За частиною 2 статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 9
від 1 листопада 1996 року визначено, якщо при розгляді справи буде встановлено,
що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи
суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

При розгляді даної категорії спору апеляційним судом
встановлено, що вищенаведена постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року № 836 була прийнята всупереч вимог статей 48, 62 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому посилання скаржника на цю постанову апеляційним судом не
приймаються та оцінка правовідносин щодо виплати різниці одноразової
компенсації, у зв'язку з встановленням інвалідності
вищої групи, здійснюється на підставі
пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України та статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Статтею 1 Закону України «Про встановлення
розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік» від 1 червня 2000 року
№ 1766-III передбачено, розмір мінімальної заробітної
плати з 1 квітня 2000 року складає 90 грн., з 1 липня 2000 року - 118 грн. на
місяць.

Оскільки позивачу з 13 червня 2000 року була змінена група інвалідності з третьої на другу,
тому він має право на виплату різниці між одноразовими компенсаціями, у зв'язку
з встановленням інвалідності вищої групи, яка
складає 15 мінімальних заробітних плат (45 мінімальних заробітних плат - 30
мінімальних заробітних плат).

З огляду на те, що розмір мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати, сума недоплаченої різниці одноразової
компенсації складає 1675 грн. 20 коп. (118 грн. х 15 - 94 грн. 80 коп., де 118
грн. - це мінімальний розмір заробітної плати встановлений на період з 1 липня
2000 року по 31 грудня 2005 року). Судом першої інстанції було стягнуто 1255
грн. 20 коп., оскільки позивачем згідно уточнення позовних вимог до стягнення
була заявлена саме сума в розмірі 1255 грн. 20 коп., а суд відповідно до
частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною
заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі
позовних вимог, тому колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції в
частині визначення розміру недоплаченої різниці одноразової компенсації
в сумі 1255 грн. 20 коп., з огляду також на відсутність апеляційної скарги
позивача на постанову суду першої інстанції, а також того, що відповідно до
частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на зупинення
дії статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 2006, 2007 роки, суд не
приймає оскільки, спірні правовідносини виникли в 2000 році в момент
встановлення позивачу вищої групи інвалідності.

Також, колегія суддів зазначає, що оскільки предметом
спору є виплата різниці між одноразовими компенсаціями, у зв'язку з
встановленням вищої групи інвалідності, до спірних правовідносин застосовуються
приписи частини 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно
якої для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими
законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного
суду. Так, пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус і
соціальний захист, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»
визначено, що держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам
та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату
працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи. Частиною 1 статті 76 Закону України «Про
використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року №
39/95-ВР передбачено, що право на подання позову про відшкодування ядерної
шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи, не обмежується строком давності.
Пунктом 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України передбачено, що
позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Статтею 63 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що
фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за
рахунок державного бюджету.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника на
відсутність бюджетного фінансування для здійснення соціальних виплат, з огляду
на те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого законодавства в
незалежності від причин ненадходження коштів з Державного бюджету України на
виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3 Конституції України права і
свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності
держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла до
висновку, що суд першої інстанції прийняв постанову з додержанням норм
матеріального та процесуального права, що обумовлює залишення постанови суду
першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200,
205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Єнакієвської міської ради, м. Єнакієве на постанову Єнакієвського
міського суду Донецької області від 28 липня 2008 року по адміністративній
справі № 2-а-29/08 - залишити без задоволення.

Постанову Єнакієвського міського суду Донецької області
від 28 липня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-29/08 за позовом
ОСОБА_1, м. Юнокомунарівськ до Управління праці та соціального захисту
населення Єнакієвської міської ради, м. Єнакієве про визнання
дій неправомірними, стягнення недоотриманої різниці компенсації -
залишити без змін.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України відкласти з дня закінчення судового
розгляду справи на строк п'ять днів складання судового рішення у повному
обсязі.

Вступна та резолютивна частини ухвали складені, підписані
колегією суддів у нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 17
жовтня 2008 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення в
повному обсязі.

Ухвала складена в повному обсязі та підписана колегією суддів 22 жовтня
2008 року.

Головуючий: /підпис/ В.Г.Яманко

Судді
/підпис/ Г.М.Міронова

/підпис/ К.П.Горбенко