Справа № 22-а-231/08
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2008-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

по 1-й інстанції: Гирич С.В.
Справа № 22-а-231/08
Личаківський районний суд м.Львова
ряд.ст.зв. № 57
№
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

25
лютого 2008 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду

в складі:

головуючого-судді
Олендера І.Я.,

суддів
Пліша М.А., Шавеля Р.М.,

при секретарі Сютик Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівської міської ради на постанову
Личаківського районного суду м.Львова від 14 червня 2007 року по справі №
2-а-1701/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради,
міського голови м.Львова ОСОБА_2, Департаменту економічної політики Львівської
міської ради, Управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики
про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної
шкоди, -

в с т а н о в и л
а :

Позивачка звернулась із
адміністративним позовом до відповідачів про визнання незаконним розпорядження
міського голови м.Львова від 09.01.2007 року № 025-К про звільнення із займаної
посади заступника начальника управління праці та соціального захисту.
Начальника відділу праці, поновлення на посаді начальника відділу праці
управління економіки департаменту економічної політики, стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки
розрахунків і відшкодування моральної шкоди. Своє звільнення вважає незаконним,
а розпорядження протиправним, оскільки в Положені про департамент економічної
політики Львівської міської ради, яке затверджене рішенням виконкому № 1203 від
27.10.2006 р. залишилася посада начальника відділу праці, на якій вона
працювала і всі повноваження з питань праці збереглися, додаткових повноважень
не передбачається. Відділ праці, як структурний підрозділ зберігся у
департаменті економічної політики. Крім цього, у штатному розписі цього
департаменту, який затверджений міським головою передбачена чисельність відділу
праці з чотирьох працівників та посади начальника. На виконання розпорядження
міського голови № 1299 від 27.12.2006 року вона подала заяву до міського голови
про перевід на посаду начальника відділу праці. Але не лише на цю, а і іншу
вакантні посади, які були у цьому відділі, а також інших відділах їй не
запропонували, тому її звільнили незаконно.

14 червня 2007 року Личаківським
районним судом м.Львова прийнято постанову по даній адміністративній справі №
2-а-1701/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради,
міського голови м.Львова ОСОБА_2, Департаменту економічної політики Львівської
міської ради, Управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики
про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної
шкоди, якою позов задоволено частково, а саме визнано протиправним та скасовано
розпорядження міського голови м.Львова від 09.01.2007 року № 025-к „Про
звільнення з роботи ОСОБА_1 у зв'язку із зміною організації праці та скорочення
чисельності працівників, поновив позивачку на посаді заступника начальника
управління праці та соціального захисту, начальника відділу праці Львівської
міської ради та стягнув на її користь різницю в заробітку за час виконання
нижче оплачуваної роботи в розмірі 5306 грн. 40 коп.

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги виходив з того, що звільнення позивачки з служби в органі
місцевого самоврядування було проведено не у відповідності до вимог ч.3 ст.49-2
КЗпП України, а тому вона підлягає поновленню на посаді, що займала до
звільнення, з виплатою різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної
роботи.

Вказану постанову оскаржив відповідач -
Львівська міська рада, представник якої в поданій апеляційній скарзі
покликається на те, що судом першої інстанції постанова прийнята з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків
суду обставинам справи, що призвело до прийняття неправильного по суті рішення,
в зв'язку з чим просить постанову скасувати та постановити нову, якою повністю
відмовити в позові.

Як на доводи в своїй апеляційній
скарзі представник відповідача покликається
на те, що судом до участі в справі не притягнуто в якості відповідача міського
голову м.Львова. Крім того судом прийнято постанову про поновлення позивачки на
посаді, яка після реорганізації структури виконавчих органів міської ради не
існує. Крім того позивачці в усній формі було запропоновано посаду головного
спеціаліста відділу праці управління економіки департаменту економічної
політики від якої така відмовилась.

Представник
апелянта - відповідача Львівської міської ради, відповідач - міський голова м.Львова, його представник, а також
представники відповідачів - Департаменту
економічної політики Львівської міської ради, Управління соціального
захисту департаменту гуманітарної політики про поновлення на роботі в судове
засідання не явились, хоча належним чином були повідомлені про час, місце та
дату апеляційного розгляду, тому на підставі ч.4 ст.196 КАС України такий
проведено у їх відсутності.

Позивачка
в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечила та пояснила,
що постанова суду прийнята у відповідності до вимог процесуального та
матеріального права на підставі повного, всебічного і об'єктивного дослідження
обставин справи, та така скасуванню не підлягає.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення позивача на заперечення проти такої,
перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для її задоволення.

Колегія
суддів вважає, що судом першої інстанції правильно надано оцінку діям та
прийнятому рішенню індивідуальної дії суб'єкту владних повноважень, щодо
звільнення позивачки, з точки зору його правомірності, обґрунтованості,
об'єктивності, а також інших визначених ч.3 ст. 2 КАС України обов'язкових
критеріїв і зроблено відповідні висновки.

Судом
першої інстанції було безспірно встановлено, що позивачка проходив службу в
органі місцевого самоврядування - Львівській міській раді та як вбачається з
копії розпорядження міського голови м.
Львова № 025-к від 09.01.2007р.(а.с.4) позивачку з 09.01.2007 року було
звільнено з посади заступника начальника
управління соціального захисту, начальника відділу праці у зв'язку із
зміною організації праці (реорганізацією та скороченням чисельності працівників
) п.1 ст. 40 КЗпП України.

Підставою
для звільнення позивачки зміни в організації праці виконавчого органу
Львівської міської ради, однак саме звільнення позивачки відбулось з порушенням
норм чинного законодавства, що правильно встановлено судом першої інстанції.

Згідно
вимог ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної
скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги
в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом
першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з доводів аеляційної скарги представник
апелянта як на підставу скасування судового рішення вказує факт незалучення до
участі в справі міського голови м.Львова, саме за розпорядженням якого була
звільнена позивачка.

Однак, колегія суддів не
погоджується в цій частині з доводами апеляційної скарги, оскільки відповідно
до вимог ч.4 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали
суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм
матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення
справи або питання.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстації правильно вирішив по суті дану адміністративну справу, тому
непритягнення до участі в справі в якості відповідача міського голову м.Львова,
не прзвело до непрвильного вирішення справи, а тому не може бути підставою для
скасування поставови.

Крім того колегія суддів вважає
необгрунтованими покликання представника відповідача в апеляційній скарзі на
те, що постанова підлягає скасуванню з тієї підстави, що позивачку поновлено на
посаді, яка не існує та на те, що суд прийшов до помилкового висновку, що
вимоги ч.3 ст.49-2 КЗпП України відповідачем не було виконано, оскільки
позивачці в усній формі пропонувалась інша посада від якої вона відмовилась.

При цьому колегія суддів
погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що покликання
апелянта спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами.

Так,
відповідно до ухвали Львівської міської Ради № 94 від 06.07.2006р. (а.с.5),
рішення Львівського міськвиконкому № 641 від 18.07.2006 р. (а.с.6) змінено
структуру виконавчих органів Львівської міської Ради. Зокрема, утворено
департаменти. Як юридичні особи, інш. В частині, що стосується реорганізації і
скорочення посади на якій працювала позивачка даними рішеннями передбачено, що
управління соціального захисту підпорядковується департаменту гуманітарної
політики, відділ праці, як структурний підрозділ передається до департаменту
економічної політики. У ньому передбачено посаду начальника відділу 3-х
головних спеціалістів (а.с.21,68).

Судом
першої інстанції правильно встановлено, що реорганізація управління соціального
захисту відбулася, оскільки він став структурним підрозділом, змінено частково
його функції і зокрема з його відання виведено відділ праці. Тому відповідачем
правомірно повідомлено позивачку про майбутнє вивільнення у зв'язку із скороченням її посади - заступника начальника
управління соціального захисту, начальника відділу праці.

Разом з тим, як встановлено судом
першої інстанції при звільненні позивачки із займаної посади відповідачем не
виконано вимоги ч.3 ст.49-2 КЗпП України та їй не було запропоновано інші
вакантні посади, хоч ще 03.01.2007р. міським головою видано розпорядження
№005-к «Про переведення працівників на інші посади в новоутворених виконавчих
органах Львівської міської ради» і такі вакантні посади на час звільнення були
як в управлінні соціального захисту населення так і в відділі праці
департаменту економічної політики, що визнали в судовому засідання представники
Львівської міської Ради та управління соціального захисту і це підтверджено
копіями штатних розписів цих структурних підрозділів після реорганізації.

Відповідачами
не подано ні суду першої інстанції, ні колегії суддів апеляційної інстанції,
переконливих доказів, які свідчили б про те, що позивачці пропонувалась інша
посада і вона від такої відмовилась.

З огляду на вказане суд
першої інстанції правильно вважав, що вимоги позивачки про незаконність
звільнення із займаної посади та протиправність розпорядження міського голови
від 09.01.2007р. № 025-к є підставними і позивачка відповідно до вимог ч.1
ст.235 КЗпП України, оскільки така була
незаконно звільнена, повинна бути поновлена на попередній роботі, а тому в цій
частині суд першої інстанції постановив законне рішення про поновлення
позивачки на посаді, яку вона займала до звільнення.

Даний
висновок суду першої інстанції повністю узгоджується з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду
судами трудових спорів” N 9 від 06 листопада 1992 року (з відповіданими
змінами).

Крім
того колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до
спірних правовідносин норми КЗпП України, оскільки розглядаючи спір та
вирішуючи питання щодо законодавства, яким врегульовані спірні відносини
публічної служби (служби в органах місцевого самоврядування), суд першої
інстанції мав виходити з того, що такі відносини перш за все, є предметом
регулювання адміністративного права і умови служби визначені законодавством, в
даному випадку Законом України “Про службу в органах місцевого самоврядування”,
однак оскільки в спеціальному законі відсутні відповідні положення, то в даному
випадку судом першої інстанції правильно застосовано норми трудового
законодавства.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та
у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення
дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно; 6) розсудливо;7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно
до ст.71 КАС України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім
випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив дану справу та
прийшов до правильного висновку про протиправність дій та рішення відповідача -
міського голови м.Львова, щодо звільнення позивачки з роботи в органі місцевого
самоврядування, правильно скасував оскаржуване розпорядження та зобов'язав
відповідача поновити позивачку на посаді з якої вона була звільнена з виплатою
різниці заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

З
огляду на це колегія суддів вважає, що постанова
суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, відповідає вимогам ст.ст.10,11,71,138,143,159,161-163 КАС України,
доводи апеляційної скарги її не спростовують, тому підстав для скасування
постанови суду першої інстанції не має.

Керуючись ст.ст. 160, 195,
196, 198, 200, 205, 206 КАС України,
колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без
задоволення, а постанову Личаківського районного суду м.Львова від 14 червня
2007 року по справі № 2-а-1701/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Львівської міської ради, міського голови м.Львова ОСОБА_2, Департаменту
економічної політики Львівської міської ради, Управління соціального захисту
департаменту гуманітарної політики про поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного прогулу, середньомісячного заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення.

На ухвалу апеляційного суду може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця після проголошення, а у разі прийняття ухвали в порядку ч.3ст.160 КАС
України, протягом того ж строку з часу складення такої в повному обсязі..

Головуючий суддя :
І.Я.Олендер

Судді:
М.А.Пліш

Р.М.Шавель