Справа № 22-а-1765/08
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2008-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня 2008
року. м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду

в складі: головуючого-судді Пліша М.А.,

суддів Олендера І.Я.,

Довгополова О.М.,

при секретарі
Ступницькій Г.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну справу

за
апеляційними скаргами Державної судової адміністрації
України, Державного казначейства України, Міністерства фінансів України

на
постанову Славутського міськрайонного суду Хмельницької області
від 29 серпня 2007 року у справі

за
позовом ОСОБА_1

до Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Державної
судової адміністрації України, Міністерства юстиції України, Головного
управління юстиції у Хмельницькій області

про стягнення грошової компенсації вартості невиданого службового
обмундирування,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1
звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Міністерства
фінансів України, Державного казначейства України, Державної судової
адміністрації України в якому просила стягнути
з відповідачів в її користь за період з 2000 р. по 2006 р. вартість
невиданого обмундирування згідно з
нормами забезпечення в сумі 18903 грн.

Постановою Славутського
міськрайонного суду Хмельницької області від 29.08.2007 р. позовні вимоги
задоволено частково, поновлено строк звернення з позовом до суду та стягнено з Міністерства фінансів України в користь позивачки грошову компенсацію за невидане службове обмундирування за період з
20.03.2002 р. по 04.09.2003 р. в
сумі 2669 грн. списавши ці кошти з розрахункового
рахунку 1 Головного управління Державного казначейства України, МФО 30001 , код 20055032 ОПЕРУ
Національного банку України , м. Київ.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції Державна судова адміністрація України, Державне казначейство
України, Міністерство фінансів України оскаржили його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Міністерство
фінансів України зазначає, що судом першої інстанції не враховано
положення бюджетного законодавства,
зокрема, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які
видатки держави на загальносуспільні потреби , розмір і цільове спрямування цих
видатків, щорічно затверджуються
асигнування для головних
розпорядників коштів, а згідно п. 2
Указу Президента України «Про заходи щодо забезпечення наповнення державного бюджету та посилення
фінансово-бюджетної дисципліни» від 28.02.1997 р. № 187 витрачання коштів органами виконавчої влади, їх структурними
підрозділами, іншими організаціями, які фінансуються за рахунок Державного бюджету України, бюджету
Автономної республіки Крим, місцевих бюджетів здійснюється на підставі їх
кошторисів доходів і видатків, які
затверджуються у встановленому порядку. Виділення коштів з Державного бюджету
здійснюється шляхом перерахування
органами Державного казначейства на основі затверджених для цього кошторисів видатків бюджетних установ.
Асигнування, що передбачаються кошторисами, надаються головним розпорядникам бюджетних коштів, які здійснюють
безпосередній розподіл коштів між
відповідними установами. В даному випадку головним розпорядником коштів було Міністерство юстиції України, а з 2003
р. є Державна судова адміністрація
України. При цьому судом не враховано, що положення п. 2.10 Положення про
порядок одержання, обліку, видачі та
носіння службового обмундирування суддів України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.04.1994 р. №16/5 не має належної
юридичної сили, оскільки запроваджено
органом не уповноваженим на це та не
відповідає ч.12 ст. 44 Закону України
«Про статус суддів» та постанові Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 р. №177 «Про норми
забезпечення службовим обмундируванням
суддів України». Крім того положення
ст.. 44 Закону України «Про статус
суддів» в частині надання їм службового обмундирування, з врахуванням Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від
17.02.2000 р. та рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 р., діють лише з 20.03.2002 р. тому позивач не
має права на отримання компенсації за невикористане службове обмундирування в 2002 р. Поряд з цим наказом Міністерства юстиції України від 13.03.2003 р. №19/5 з метою приведення
нормативно-правових актів Міністерства
юстиції України у відповідність до
Закону України «Про судоустрій
України» наказ Міністерства юстиції
України від 22.04.1994 р. №16/5 «Про затвердження Положення про порядок одержання, обліку, видачі та носіння службового обмундирування суддів України» визнано таким, що втратив
чинність. Оскільки Закон України «Про
судоустрій України» набрав чинності з
01.01.2003 р. то відсутні підстави
для здійснення компенсаційних виплат
суддям за невидане службове обмундирування у 2003 р. Крім того постановою
Кабінету Міністрів України від
04.09.2003 р. №1393 «Про норми забезпечення мантіями та суддівськими нагрудними знаками суддів судів загальної юрисдикції» визнано такою, що втратила чинність постанова
Кабінету Міністрів України від
19.03.1994 р. №177 «Про норми забезпечення
службовим обмундируванням суддів України», а тому не має підстав
забезпечувати суддів загальної юрисдикції
службовим обмундируванням (крім мантій та суддівського нагрудного знаку)
в 2003 р. Крім того судом не взято до уваги у 2007 р. головним розпорядником коштів на виконання судових рішень є Державна судова адміністрація України. Тому
Міністерство фінансів України не повинно здійснювати виплату грошової
компенсації вартості невикористаного службового обмундирування. Томку просить
скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних
вимог до Міністерства фінансів України.

Державне казначейство України в
апеляційній скарзі зазначає, що виключно
законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби , розмір і цільове спрямування цих видатків. В даному
випадку у відповідності до положень Закону України «Про судоустрій України» та
Положення про Державну судову
адміністрацію України функцій головного
розпорядника бюджетних коштів Державного
бюджету України щодо фінансового
забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.
Суд не врахував, що Державній судовій адміністрації України Законом України «Про Державний бюджет на
20007 рік» встановлені бюджетні
призначення за програмою «Виконання рішень судів на користь суддів» в сумі
9500,0 тис грн. Суд
необґрунтовано вирішив про права
та обов'язки Державного казначейства України, оскільки судова установа де
працює позивач в Державному казначействі України не обслуговується. Судом не
встановлено факту відмови
апелянтом виконати відповідне доручення
розпорядника бюджетних коштів, а крім того Державне казначейство України у
трудових відносинах з позивачем не перебуває, і жодних прав та законних
інтересів останнього не допускав. Тому просить скасувати постанову суду першої
інстанції та за наявності правових підстав кошти стягнути з Державної судової
адміністрації України.

Державна судова адміністрація
України в апеляційній скарзі зазначає,
що суд в порушення вимог ст.99, 100 КАС України безпідставно поновив позивачці
строк звернення до суду з адміністративним позовом, а відтак з цих підстав
просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача,
вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія судді вважає,
що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено,
що позивачка працює на посаді судді 22.06.1987 р., в тому числі суддею
Нетішинського міського суду з 11.12.1995 р. Судом першої інстанції вірно
враховано положення ст.. 130 Конституції
України , згідно якої держава забезпечує
фінансування та належні умови для
функціонування судів і діяльності
суддів, в державному бюджеті, окремою графою,
безпосередньо визначаються
видатки на утримання судів, що має на меті закріплення конституційного принципу незалежності суддів,
їх недоторканості та підкорення тільки закону. Крім того ч.12 ст. 44 Закону
України «Про статус суддів» судді забезпечуються безплатним службовим обмундируванням за
нормами , що визначаються Кабінетом
Міністрів України і такі норми
визначені постановою Кабінету
Міністрів України від 19.03.1994 р. №177
«Про норми забезпечення службовим
обмундируванням суддів України», а згідно
Положення про порядок одержання,
обліку, видачі та носіння службового
обмундирування суддів України
затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.04.1994 р. №16/5 передбачено, що за одяг, не виданий згідно з нормами забезпечення, виплачується грошова компенсація
і згідно з нормами зараховується
в термін його носіння.

Колегія суддів з врахуванням
положень Закону України «Про
деякі заходи щодо економії бюджетних коштів»
від 17.02.2000 р. та рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 р., вважає, що вище вказані положення
нормативно-правових актів діяли з 20.03.2002 р., тому позивачка має права на отримання компенсації
за невикористане службове обмундирування
з 20.03.2002 р. Крім того суд апеляційної інстанції зазначає, що наказом Міністерства юстиції України від 13.03.2003 р. №19/5 з метою приведення
нормативно-правових актів Міністерства
юстиції України у відповідність до
Закону України «Про судоустрій
України» наказ Міністерства юстиції
України від 22.04.1994 р. №16/5 «Про затвердження Положення про порядок одержання, обліку, видачі та носіння службового обмундирування суддів України» визнано таким, що втратив
чинність, а постановою Кабінету Міністрів України від 04.09.2003 р. №1393 «Про норми
забезпечення мантіями та суддівськими
нагрудними знаками суддів судів
загальної юрисдикції» визнано такою, що
втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 р. №177
«Про норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України», а тому
позивачка має права на отримання компенсації
за невикористане службове обмундирування
до 04.09.2003 р. З огляду на це колегія судді вважає, що суд першої інстанції
з врахуванням вище зазначених норм та термінів носіння службового
обмундирування та його вартості вказаного Міністерством промислової політики
України прийшов до правильного висновку,
що позивачка за період з 20.03.2002 р. по 04.09.2003 р. повинна отримати грошову компенсацію за невидане
службове обмундирування в сумі 2669 грн.
При цьому на час виникнення
спірних правовідносин обов'язок
здійснювати належне фінансування судової системи , в тому числі забезпечення суддів службовим обмундируванням була покладено на
Міністерство фінансів України, а останнє належним чином не виконало покладені
на нього обов'язки, Державна адміністрація України не є правонаступником з питань організаційного забезпечення діяльності судів Міністерства Юстиції
України. При цьому колегія суддів зазначає, що судом правомірно поновлено
позивачці строк звернення до суду, оскільки остання вважала, що спірне питання
могло бути вирішене в добровільному порядку. А про те, що відповідачі
відмовились виконати свої зобов'язання її стало відомо лише на час звернення до
суду з позовом.

З огляду на вище наведене колегія
суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду
першої інстанції, а постанова відповідає
вимогам матеріального та процесуального права, а відтак апеляційної скарги
задоволенню не підлягають..

Керуючись ч.3 ст. 160, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200,
ст.205, ст. 254 КАС України, колегія
суддів, -

у
х в а
л и л а :

апеляційні скарги Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України,
Міністерства фінансів України - залишити без задоволення, а постанову Славутського міськрайонного суду Хмельницької
області від 29 серпня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства
фінансів України, Державного казначейства України, Державної судової
адміністрації України, Міністерства юстиції України, Головного управління
юстиції у Хмельницькій області про стягнення грошової компенсації вартості
невиданого службового обмундирування - без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця.

Суддя доповідач :
М.А.Пліш

Судді:
І.Я.Олендер

О.М.Довгополов