Справа № 22-а-9514/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 вересня 2008 року справа №
22-а-9514/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бул. Шевченка, 26, 3 корпус

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів:
Міронова Г. М.

Горбенко К. П.

при секретарі судового
засідання

Білоус К. І.

за участю представників від

позивача:

ОСОБА_1 - особисто,
ОСОБА_3 - за дов. № 08/7734 від 18.09.08 р.,

відповідача:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління праці
та соціального захисту населення
Волноваської районної державної адміністрації, м. Волноваха на постанову Донецького
окружного адміністративного суду від
19 червня 2008 року (постанова виготовлена в повному обсязі 21 червня 2008 року) по адміністративній справі №
2-а-9408/08 (суддя Юрченко В. П.) за позовом ОСОБА_1, м. Волноваха до
Управління праці та соціального захисту населення
Волноваської районної державної адміністрації, м. Волноваха про визнання дій неправомірними,
стягнення фінансових збитків та моральної
шкоди

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся 17 квітня 2008 року до Донецького
окружного адміністративного суду з позовом (арк. справи 1-8) до Управління
праці та соціального захисту населення Волноваської районної державної
адміністрації, м. Волноваха (далі по тексту - УПСЗН Волноваської районної
державної адміністрації) про визнання дій УПСЗН Волноваської районної державної
адміністрації щодо відмови в виплаті допомоги на оздоровлення в розмірах,
встановлених статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними,
зобов'язання УПСЗН Волноваської районної державної адміністрації виплатити
фінансові збитки з недоотриманої суми щорічної допомоги на оздоровлення за 2000
- 2008 роки в розмірі 12675 грн., зобов'язання УПСЗН Волноваської районної
державної адміністрації виплатити згідно Закону України № 2050, Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 543/96-ВР 12675 грн., зобов'язання УПСЗН
Волноваської районної державної адміністрації сплатити моральну шкоду в розмірі
15000 грн.

5 травня 2008 року позивачем була надана уточнена позовна
заява (арк. справи 54-61) з тими ж самими позовними вимогами.

Постановою
Донецького окружного адміністративного суду від 19 червня 2008 року (арк.
справи 92а-96) позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково. Суд першої
інстанції визнав причину пропуску строку позовної давності ОСОБА_1 поважною та
відновив цей строк, визнав протиправними дії УПСЗН Волноваської районної
державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті недоплаченої суми
щорічної допомоги на оздоровлення за 2001-2005, 2007 роки, виходячи з розміру
п'яти мінімальних заробітних плат, стягнув з УПСЗН Волноваської районної
державної адміністрації на користь ОСОБА_1 недоотриману суму щорічної допомоги
на оздоровлення за 2001-2005, 2007 роки у розмірі 7288 грн. 20 коп., в іншій
частині позову відмовив.

В апеляційній
скарзі (арк. справи 99-100) відповідач просить скасувати постанову суду першої
інстанції як прийняту з порушенням норм матеріального та процесуального права
та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

Позивач проти
апеляційної скарги заперечує та просить без подання відповідної апеляційної
скарги у запереченнях прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі (арк. справи 108-114).

Позивач під час
судового розгляду проти апеляційної скарги заперечував. Відповідач під час
судового розгляду підтримав апеляційну скаргу.

Колегія суддів,
заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу, встановила
наступне.

ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народження (арк. справи 15), віднесений до 2 категорії учасників
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується
посвідченням НОМЕР_1 виданим 20 листопада 1992 року (арк. справи 16). В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач за період 2000 - 2007
роки не доплатив йому щорічну допомогу на оздоровлення на загальну суму 12675
грн.

Згідно довідки
УПСЗН Волноваської районної державної адміністрації (арк. справи 117 118)
позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2
категорії було сплачено щорічну допомогу на оздоровлення: за 2001 рік - в
серпні 2004 року в розмірі 26 грн. 70 коп., за 2002 рік - в вересні 2003 року в
розмірі 26 грн. 70 коп., за 2003 рік - в травні 2004 року в розмірі 26 грн. 70
коп., за 2004 рік - в червні 2005 року в розмірі 26 грн. 70 коп., за 2005 рік -
в березні 2006 року в розмірі 100 грн., за 2006 рік - в червня 2006 року в
розмірі 100 грн., за 2007 рік - в вересні 2007 року в розмірі 100 грн., за 2008
рік - станом на день судового розгляду справи допомога на оздоровлення не
виплачена.

Абзацом 4
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції станом на час
виплат) передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат.

Згідно частин 3,
5, 7 статті 48 вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується
громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення,
виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

Стосовно виплати
щорічної допомоги на оздоровлення за 2000 рік відповідачем згідно довідки (арк.
справи 117) вказано, що позивач 18 лютого 2000 року звернувся за виплатою
щорічної допомоги на оздоровлення за 1999 рік, надавши довідку з місця
роботи про те, що виплата допомоги за вказаний період йому не виплачувалася. Як
зазначив відповідач та спростував позивач, за виплатою щорічної допомоги на
оздоровлення за 2000 рік позивач з відповідною заявою не звертався.
Наступна заява про виплату щорічної допомоги на оздоровлення була подана
позивачем 19 лютого 2002 року, після чого виплата допомоги на оздоровлення була
поновлена з 2001 року.

Пунктом 4
Порядку виплати органами соціального захисту населення щорічної допомоги на
оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
затвердженого наказом Мінпраці № 1 від 4 січня 2000 року (який втратив чинність
29 грудня 2006 року згідно наказу Мінпраці № 473 від 12 грудня 2006 року),
передбачено, що підставою для призначення допомоги є копія посвідчення
встановленого зразка або інший документ, що підтверджує статус особи, яка
постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи; паспорт або інший документ,
який засвідчує місце проживання; письмова заява особи, якій
провадиться виплата допомоги, та довідка з місця роботи або органу, що
виплачує пенсію, із зазначенням терміну останньої виплати допомоги. Таким
чином, оскільки позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою
щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2000, рік, дії відповідача
щодо не виплати щорічної допомоги на оздоровлення позивачу в 2000 році є
правомірними та відмова судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог
про стягнення допомоги на оздоровлення за 2000 рік є правомірною, хоча
належна мотивувальна частина з цього питання в оскаржуваній постанові відсутня.

Пунктами 1, 3
Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій
з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4
березня 2002 року N 256 з наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок
визначає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів
з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок
субвенцій з державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших
самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих
органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту
населення.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 були внесені
зміни до вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002
року № 256 та затвердженого нею Порядку про покладення на управління праці та
соціального захисту населення додаткових завдань щодо ведення персоніфікованого
обліку, нарахування та сплати передбачених законодавчими актами пільгових
виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16
травня 2008 року № 279-VI постанови Кабінету Міністрів України набирають
чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими
постановами, але не раніше дня їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів
України від 29 жовтня 2003 року N 1687 була опублікована 14 листопада
2003 року в Офіційному віснику України
N 44.

Виплата допомоги
на оздоровлення за 2002 рік була здійснена у вересні 2003 року в розмірі 26 грн. 70
коп. (арк. справи 118), тобто до набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 29
жовтня 2003 року N 1687, тому Управління праці та соціального захисту населення
Волноваської районної державної адміністрації не може бути визнано належним
відповідачем за цей період та відповідно висновок суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог в цій частині є невірним.

Статтею 63
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного
бюджету, а управління праці та соціального захисту населення стосовно виплат
щорічної допомоги на оздоровлення є розпорядниками бюджетних коштів в розумінні
пункту 36 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України.

В апеляційній
скарзі відповідач зазначив, що при виплаті щорічної допомоги на оздоровлення
керувався статтею 62 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення
порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами
та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно
від їх відомчої підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті
функції щодо встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету
Міністрів України не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів
України може затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Скаржник
посилається як на підставу виплат на підпункт «є» пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була
встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії в розмірі 2670 тис. крб. (26
грн. 70 коп.). Вказана постанова була прийнята Кабінетом Міністрів відповідно
до Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої постановою
Верховної Ради України від 11 жовтня 1995 року № 373/95-ВР, яка визначала
одночасно з бюджетом конкретний план дій лише на 1996 рік. Крім того, підпункт
"є" пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року № 836 втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року N
562.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» встановлено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС 2 категорії виплата щорічної допомоги на оздоровлення
повинна здійснюватися в розмірі 100 грн.

Відповідно до
статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства
права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші
нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні
відповідати їй.

За частиною 2
статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 5
постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року
визначено, якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

При розгляді
даної категорії спору апеляційним судом встановлено, що вищенаведені постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 та № 562 від 12 липня
2005 року були прийняті всупереч вимог статей 48, 62 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому посилання скаржника на ці постанови апеляційним судом не
приймаються та оцінка правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, здійснюється
на підставі пункту 1 частини 1 статті 92
Конституції України за нормами статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Згідно довідки
відповідача (арк. справи 118) щорічну допомогу на оздоровлення позивачу було
виплачено за 2001 рік - в серпні 2004 року в розмірі 26 грн. 70 коп., за 2003
рік - в травні 2004 року в розмірі 26 грн. 70 коп., в той час як за статтею 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції на день виплати) учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії повинна була
сплачуватися щорічна допомога на оздоровлення в розмірі в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат, визначених на день виплати.

Так, згідно
статті 89 Закону України «Про державний бюджет України на 2004 рік» № 1344-ІV
від 27 листопада 2003 року у редакції Закону України № 1801- ІV від 17 червня
2004 року з 1 січня 2004 року по 31 серпня 2004 року розмір мінімальної
заробітної плати становив 205 гривень на
місяць, тому розмір щорічної допомоги на оздоровлення за 2001, 2003 роки
складає 998 грн. 30 коп. (205 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп.) за кожен рік, таким
чином, висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь
позивача недоплаченої суми щорічної допомоги на оздоровлення за 2001 рік в
розмірі 573 грн. 30 коп. є не вірним, а
за 2003 рік в розмірі 998 грн. 30 коп. - правильним.

За 2004 та 2005
роки відповідачем позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС 2 категорії, щорічну допомогу на оздоровлення було виплачено
відповідно в червні 2005 року в розмірі 26 грн. 70 коп. та в березні
2006 року в розмірі 100 грн., тому з огляду на те, що розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати, сума щорічної допомоги на
оздоровлення розраховується наступним чином:

- за 2004 рік в
розмірі 1423 грн. 30 коп. (290 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп., в якому 290 грн. це
мінімальний розмір заробітної плати
встановлений з 1 квітня 2005 року по 30 червня 2005 року статтею 83
Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» № 2285-ІV від 23
грудня 2004 року), а не 1158 грн. 30 коп., як помилково визначено судом першої
інстанції,

- за 2005 рік в
розмірі 1650 грн. (350 грн. х 5 - 100 грн., в якому 350 грн. це
мінімальний розмір заробітної плати встановлений з 1 січня 2006
року по 30 червня 2006 року статтею 82 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року № 3235-IV "), а не
1560 грн., як помилково визначено судом першої інстанції.

У 2006 році
позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2
категорії, відповідачем було виплачено в червні 2006 року щорічну допомогу на
оздоровлення на суму 100 грн., про що свідчить довідка (арк. справи 118). Як
встановлено колегією суддів, в мотивувальній частині постанови суду першої
інстанції відсутній розгляд позовних вимог щодо стягнення з відповідача
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2006 рік.

Стосовно
позовних вимог позивача про стягнення недоплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення за 2006 рік, колегія суддів зазначає, що оскільки дія абзаців 3 та
4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 2006 рік в частині виплати
компенсацій і допоміг у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати
була зупинена згідно з пунктом 37 статті 77 Закону України «Про державний
бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 р. N 3235-IV та відповідність
цього зупинення конституційним нормам Конституційним судом до дійсного часу не
розглядалася, дії управління праці та соціального захисту населення щодо
невиплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2006 рік в розмірі встановленому
статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є правомірними та відповідно
позовні вимоги щодо стягнення допомоги на оздоровлення в розмірі встановленому
статтею 48 вказаного закону задоволенню не підлягають.

При визначенні
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік апеляційний суд враховує, що
рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у
справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян були визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційним) положення пункту 30
статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, яким було
зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», внаслідок чого положення статті 48 підлягають застосуванню у 2007
році.

Колегія суддів
зазначає, що суд першої інстанції правильно визначився з тим, що виплата
повинна була здійснюватися в порядку, встановленому абзацом 4 частини 4 статті
48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат станом на день виплати. За даними відповідача (арк. справи 118) щорічна
допомога на оздоровлення за 2007 рік була виплачена позивачу в вересні 2007
року в розмірі 100 грн., тобто сума недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення
за 2007 рік складає 2100 грн. (440 грн. х 5 - 100 грн., в якому 440 грн. це
мінімальний розмір заробітної плати встановлений з 1 липня 2007 року по 30
вересня 2007 року статтею 76 Закону України "Про Державний бюджет
України на 2007 рік" від 19 грудня 2006 року № 489-V), а не 2200 грн. як
визначено судом першої інстанції.

Згідно
довідки відповідача (арк. справи 117) позивачу за 2008 рік щорічна допомога на
оздоровлення станом на день судового розгляду справи не виплачена.

Підпунктом
11 пункту 28 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008
рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня
2007 року № 107-VI стаття 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» була викладена в наступній редакції: «Одноразова
компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які
стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою,
щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів України». Згідно частини 1 Постанови Кабінету
Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 12 липня 2005 року №
562 встановлено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС 2 категорії щорічна допомога на оздоровлення виплачується в
розмірі 100 грн.

Рішенням
Конституційного суду України від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 у
справі N 1-28/2008 щодо предмету та змісту закону про Державний бюджет України
на 2008 рік були визнанні такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 28 розділу II "Внесення змін
до деяких законодавчих актів України". У вказаному рішенні Конституційного
суду України було зазначено, що положення Закону України "Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів
України", визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього Рішення. Рішення Конституційного Суду України
у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії
положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих актів України", визнаних
неконституційними.

Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковими для виконання на території
України, остаточними, не можуть бути оскаржені та мають преюдиціальне значення
для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з
правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів,
що визнані неконституційними.

Статтею 59 Закону
України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до
деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2007 року № 107-VI
встановлено, що розмір мінімальної заробітної плати складає з 1 січня 2008 року
- 515 гривень, з 1 квітня 2008 року - 525 гривень, з 1 жовтня 2008 року - 545
гривень та з 1 грудня 2008 року - 605 гривень на місяць.

Враховуючи, те,
що на день винесення Конституційним судом України рішення від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008
у справі N 1-28/2008 та на дійсний час
відповідачем не виплачено позивачу щорічну допомогу на оздоровлення, розмір
щорічної допомоги на оздоровлення за 2008 рік розраховується виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати на день винесення Конституційним судом
України рішення від 22 травня 2008 року
N 10-рп/2008 у справі N 1-28/2008 та
складає 2625 грн. (525 грн. х 5, де 525 грн. - розмір мінімальної заробітної
плати встановлений статтею 59 Закону України "Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від
28 грудня 2007 року № 107-VI на період з 1 квітня 2008 року по 30 вересня 2008
року). Суд першої інстанції прийнявши постанову 19 червня 2008 року всупереч
наведених норм в задоволенні позовних вимог за 2008 рік відмовив без вказання
мотивів цієї відмови.

В матеріалах
справи наявні заяви про виплату допомоги на оздоровлення за 2005 рік від 19 грудня
2005 року (арк. справи 10) та за 2000-2008 рік від 26 березня 2008 року (арк.
справи 11), на які УПСЗН Волноваської районної державної адміністрації
відповіло відмовою у здійсненні перерахунку виплачених сум допомоги на
оздоровлення та відповідно їх виплати за період з 2000 по 2008 роки (арк.
справи 12-14).

Статтею
22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла
б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене
(упущена вигода). Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що
майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вина в діях
УПСЗН Волноваської районної державної адміністрації, як суб'єкту владних
повноважень, відсутня та позивач протилежного не довів, оскільки вчинені
відповідачем дії є неправомірними не з огляду навмисного порушення права
фізичної особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, а завдяки
не дотримання відповідачем приписів статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки виконувалися
існуючі наряду з вказаним законом постанови Кабінету Міністрів України, котрі
до цього часу не скасовані, та закони
України про державний бюджет України на відповідний рік, які в вище
досліджених питаннях стосовно розміру
виплачуваної щорічної допомоги на оздоровлення не відповідали приписам Закону
України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За частиною 2
статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі
позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін, а за частиною 2 статті 162 цього ж кодексу суд може
прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод,
інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень. Позивач заявив
фінансові збитки, розрахувавши їх шляхом складення недоотриманих сум щорічної
допомоги на оздоровлення за 2000-2008 роки, а суд першої інстанції фактично
для забезпечення за статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України
відновлення порушених прав позивача, вийшов за межі заявлених позовних вимог та
здійснив стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 сум недоотриманої у
належному розмірі сум щорічної допомоги на оздоровлення за 2001-2005, 2007
роки, що позивачем не було оскаржено. З врахуванням приписів наведених
статей 11, 162 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів
погоджується, що вибрана форма судового захисту найбільше відповідає вимогам
матеріального та процесуального законодавства, наявним у матеріалах справи
доказам та не потребує додаткового розрахунку, як заявлені «фінансові збитки»,
тому вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог в цій частині є
правильним, проте необхідно було викласти все це в мотивувальній частині та
провести належні розрахунки, виходячи зі встановлених на день виплати: розмірів
мінімальної заробітної плати, сум фактичних виплат та повноважень відповідача,
в чому як зазначено вище суд першої інстанції у певних спірних періодах
допускав помилки. При цьому, суд першої інстанції припустився помилки при
зазначенні до стягнення невиплачених сум допомоги на оздоровлення з
відповідача, а не з Державного бюджету
України, як це передбачено статтею 63 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів
не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування для
здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в
межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів
з Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою
діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

З огляду
на вищенаведений аналіз колегія суддів
вважає, що заявлені позовні вимоги про визнання дій УПСЗН Волноваської
районної державної адміністрації щодо відмови в виплаті допомоги на
оздоровлення в розмірах, встановлених статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» неправомірними, зобов'язання УПСЗН Волноваської районної державної
адміністрації виплатити фінансові збитки з недоотриманої суми щорічної допомоги
на оздоровлення за 2000 - 2008 роки в розмірі 12675 грн. підлягають частковому
задоволенню, а саме:

-
визнаються неправомірними дії відповідача щодо відмови позивачу в перерахунку
та виплаті щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі, передбаченому статтею
48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2001, 2003, 2004, 2005, 2007 роки;

-
стягнення щорічної допомоги на користь ОСОБА_1 на оздоровлення за 2001 рік -
998 грн. 30 коп., за 2003 рік - 998 грн. 30 коп., за 2004 рік - 1423 грн. 30
коп., за 2005 рік - 1650 грн., за 2007 рік - 2100 грн., за 2008 рік - 2625 грн.
за рахунок коштів Державного бюджету України.

У
задоволенні позовних вимог щодо визнання неправомірними дій відповідача та
стягнення допомоги за 2000, 2002, 2005 роки колегія суддів відмовляє з
наведених вже в даному судовому рішенні причин, а за 2008 рік відмовляється
лише в визнанні неправомірними дій
відповідача щодо відмови у виплаті, оскільки станом на час прийняття
судом першої інстанції постанови допомога за 2008 рік взагалі не була
виплачена.

Щодо позовних
вимог про зобов'язання УПСЗН Волноваської районної державної адміністрації
виплатити згідно Закону України № 2050, Закону України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» №
543/96-ВР суми 12675 грн., колегія суддів вважає, що в цій частині
позовні вимоги не підлягають задоволенню завдяки недоведеності, відсутності
належного розрахунку та того, що:

- Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22
листопада 1996 року № 543/96-ВР зі змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 10 січня 2002 року N 2921-III, за
преамбулою регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами
грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань, суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та
організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні
особи - суб'єкти підприємницької діяльності, тобто дія цього закону
на правовідносини між позивачем - фізичною особою та відповідачем - УПСЗН Волноваської районної
державної адміністрації стосовно виплати
сум щорічної допомоги на оздоровлення не розповсюджується,

- Закон
України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-III, який
набрав чинності с 1 січня 2001 року, зі змінами і доповненнями, внесеними Законами України від 16 січня 2003 року N 429-IV, N 431-IV, в статті 1 встановлює, що
підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення
встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або
уповноваженого ним органу (особи), в той час як предмет спору не стосувався
порушення строків виплати, а розміру виплачених сум. До того ж, статтею 2
вказаного закону перелічені види грошових доходів громадян, на які
розповсюджується дія Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та які розуміються під
доходами при умові, якщо вони одержані на території України і які не мають разового
характеру. Виплата щорічної допомоги на оздоровлення не підпадає під дію
вказаного закону та носить разовий характер.

В задоволенні
позовних вимог про зобов'язання УПСЗН Волноваської районної державної
адміністрації сплатити моральну шкоду в розмірі 15000 грн. суд першої інстанції
правильно відмовив, але не навів мотивів відмови, тому колегія суддів з цього
приводу зазначає наступне.

Статтею 56
Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок
держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади,
органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні
ними своїх повноважень. За частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України
моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо
неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної
або юридичної особи. Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що
моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності
її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна
шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки
про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках,
встановлених законом.

Як вже
зазначалося колегією суддів, відповідачем було відмовлено в перерахунку та
виплаті позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2001, 2003, 2004, 2005,
2007 роки неправомірно з огляду на приписи статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», проте відповідач діяв згідно постанов Кабінету Міністрів України №
836 від 26 липня 1996 року та № 562 від 12 липня 2005 року, тому виплата
щорічної допомоги на оздоровлення в розмірах визначених цими постановами є
наслідком існуючої правової колізії, а не навмисних винних дій відповідача.

Пунктом 9
Постанови Верховного суду України «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4 в редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року N 5 передбачено, що розмір
відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру
та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого,
тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь
зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення
попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням
потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При
цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен
наводити в рішенні відповідні мотиви.

Заявлена
позивачем моральна шкода у розмірі 15000 грн., як вбачається з позовної заяви не обґрунтована,
а саме відсутнє посилання на страждання (фізичні, душевні, психічні тощо), які
зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість
відновлення тощо). При цьому, в своїй заяві (арк. справи 50-53) позивачем
наведені правові норми статті 23 Цивільного кодексу України без посилання на
те, в чому саме полягає нанесена позивачу моральна шкода та її характер.

При
вирішенні цього спору, колегією суду було враховано, що відповідно до статті 1
Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950
року, ратифікованої Законом України N
475/97-ВР від 17 липня 1997 року зі змінами внесеними Законом України від 9
лютого 2006 року N 3436-IV, кожна
фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути
позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У параграфі
22 рішення Європейського суду з прав людини по справі "ОСОБА_2 проти
України" (заява № 63134/00) від 8 листопада 2005 року визначено, що
поняття “власності”, яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має
автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від
формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та
інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як
“майнові права”, і, таким чином, як “власність” в цілях вказаного положення.
Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин
справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений
статтею 1 Протоколу № 1. В параграфі 23 цього ж рішення Європейський суд з прав
людини зауважує, що в межах свободи дій
держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного
бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких
надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове
положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні
для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах
доки відповідні положення є чинними.

Стосовно
посилання відповідача на пропущення позивачем строку для звернення до
адміністративного суду з позовною заявою, встановленого частиною 2 статтею 99
Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає
наступне. Судом першої інстанції в постанові були визнанні причини пропуску
строку позовної давності ОСОБА_1 поважними та відновлений цей строк. Проте в
матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_1 на відновлення строку звернення до
адміністративного суду, а не строку позовної давності, та за висновком колегії
суддів апеляційного суду до даних правовідносин обмеження встановлені частиною
2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України не розповсюджуються,
оскільки за частиною 3 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів
особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду. Так, обов'язок держави перед громадянами
за шкоду, завдану внаслідок Чорнобильської катастрофи необмежений
якими-небудь строками давності визначений статтею 13 Закону України «Про
статус і соціальний захист, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ, а саме держава бере на себе
відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її
за: 1) пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; 2) втрату годувальника,
якщо його смерть пов'язана з Чорнобильською катастрофою; 3) матеріальні втрати,
що їх зазнали громадяни та їх сім'ї у зв'язку з Чорнобильською катастрофою,
відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України. Крім того,
відповідно до пункту 3 частини 1 статті
268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.
Вказане узгоджується з тим, що згідно частини 1 статті 76 Закону України «Про
використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року №
39/95-ВР право на подання позову про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної
життю і здоров'ю особи, не обмежується строком давності.

Згідно частини 1
статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної
скарги, тобто він повинен з'ясовувати ті обставини чи порушення закону, у яких
на думку особи, що подала скаргу, суд першої інстанції допустив помилки, однак
якщо при такому з'ясуванні буде встановлено порушення закону, що призвели до
неправильного вирішення справи, поза межами оскарження, суд апеляційної
інстанції може вийти за ці межі.

Виходячи з
вищевикладеного, з врахуванням приписів частини 1 статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції прийняв оскаржувану постанову з порушенням матеріального права, що
обумовлює скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової
постанови з частковим задоволенням позовних вимог у відповідності до норм
права, застосованих при вирішенні цього спору для забезпечення захисту прав та
інтересів фізичної особи від порушень з боку суб'єкту владних повноважень.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Волноваської районної державної адміністрації, м. Волноваха на
постанову Донецького окружного адміністративного суду від 19 червня 2008 року
по адміністративній справі № 2-а-9408/08 -
задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від
19 червня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-9408/08 - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1, м. Волноваха до Управління праці
та соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації,
м. Волноваха про визнання дій УПСЗН Волноваської районної державної
адміністрації щодо відмови в виплаті допомоги на оздоровлення в розмірах,
встановлених статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними,
зобов'язання УПСЗН Волноваської районної державної адміністрації виплатити
фінансові збитки з недоотриманої суми щорічної допомоги на оздоровлення за 2000
- 2008 роки в розмірі 12675 грн., зобов'язання УПСЗН Волноваської районної
державної адміністрації виплатити згідно Закону України № 2050, Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 543/96-ВР 12675 грн., зобов'язання УПСЗН
Волноваської районної державної адміністрації сплатити моральну шкоду в розмірі
15000 грн. - задовольнити частково.

Визнати
неправомірними дії УПСЗН Волноваської районної державної адміністрації щодо
відмови позивачу в перерахунку та виплаті щорічної допомоги на оздоровлення в
розмірі, передбаченому статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2001,
2003, 2004, 2005, 2007 роки.

Стягнути з
Управління праці та соціального захисту населення Волноваської районної
державної адміністрації, м. Волноваха недоотриману щорічну допомогу на
оздоровлення за 2001, 2003, 2004, 2005, 2007, 2008 роки на загальну суму 9794
грн. 90 коп., з якої за 2001 рік - 998 грн. 30 коп., за 2003 рік - 998 грн. 30
коп., за 2004 рік - 1423 грн. 30 коп., за 2005 рік - 1650 грн., за 2007 рік -
2100 грн., за 2008 рік - 2625 грн. на
користь ОСОБА_1, м. Волноваха за рахунок коштів Державного бюджету України.

В задоволенні
інших позовних вимог - відмовити.

На підставі
частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України відкласти з
дня закінчення судового розгляду справи на строк п'ять днів складання постанови
у повному обсязі.

Вступна та
резолютивна частини постанови складені, підписані колегією суддів у нарадчій
кімнаті та проголошені в судовому засіданні 19 вересня 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня її складення в повному обсязі.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 24 вересня
2008 року.

Головуючий: В.Г.Яманко

Судді:
Г.М.Міронова

К.П.Горбенко

З оригіналом
згідно:

Суддя В.Г.Яманко