Справа № 22-а-8897/08
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2008-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22-а-8897/08 р. Головуючий у першій інстанції: Овсюк Є.М.
Доповідач: Саприкіна І.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Коваля М.П., Зайцева
М.П.,

при секретарі:
Трибой І.В.,

розглянувши
матеріали апеляційної скарги Управління Пенсійного
Фонду України в Ленінському районі в м. Вінниці на постанову Ленінського
районного суду м. Вінниці від 22.10.2007 року по справі за позовом ОСОБА_1
до Управління Пенсійного Фонду України в
Ленінському районі в м. Вінниці про перерахунок пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1
звернувся до Ленінського районного суду м. Вінниці
з адміністративним позовом до Управління Пенсійного
Фонду України в Ленінському районі в м. Вінниці про перерахунок пенсії за три
роки, починаючи з серпня 2004 року.

Постановою
Ленінського районного суду м. Вінниці від 22.10.2007
року позов задоволено частково: зобов'язано відповідача здійснити
перерахунок пенсії за один рік, починаючи з 14 серпня 2006 року.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на їх думку,
постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та
постановити нову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В своїй
апеляційній скарзі апелянт посилається на
незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення,
порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення учасників процесу, що з'явилися в судове засідання, перевіривши
матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з
1-го по 30 жовтня 1987 року позивач приймав участь в роботах по ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС працював в 30 - км зоні відчуження в
М.Чорнобилі і АБК ЧАЕС, про що має відповідні документи. В результаті участі в
роботах по ліквідації аварії на ЧАЕС позивач захворів і отримав спочатку 3
групу інвалідності, а потім другу - довічно. Таким чином, ОСОБА_1 має статус
особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується
посвідченням НОМЕР_1 від 09.07.2003 року, видане Вінницькою
облдержадміністрацією. Позивачу було перераховано заробітну плату в 30 - км
зоні відчуження менше календарного місяця, для обчислення розміру пенсії по
статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» яка становить 1125,82 крб. У
цьому розрахунку, на думку позивача, помилково визначено, що м. Чорнобиль в жовтні 1987 році відноситься
до 1 зони небезпеки з кратністю по -1, АБК ЧАЕС у жовтні 1987 р. відноситься до
2 зони небезпеки з кратністю по оплаті - 4, а розмір премії нарахований
мінімальний, тобто -25%; тому, що згідно нормативно-правових актів по оплаті
праці, пов'язаних з Чорнобильською катастрофою, виявляється, що рішенням
Урядової комісії « СРСР № 351 від 02.02.1987р. та Постановою КМ України №1240
від 22.09.2004р. м. Чорнобиль відносився до 1 зони небезпеки, але з кратністю
по оплаті 3, а відповідно АБК ЧАЕС відносився до З зони небезпеки з кратністю
по оплаті 5, крім того, розмір премії нараховувався 60% згідно постанови РМ
СРСР №665-195 від 05.06.1986р. Таким чином, якщо внести вище зазначені
нормативи по оплаті праці в розрахунок його заробітку в 30-км зоні, то в
результаті його заробітна плата буде складати 348,25 крб., а фактичний
середньомісячний заробіток для визначення розміру пенсії по статті 54 ЗУ «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», як для осіб, що відпрацювали в 30-км зоні менше календарного
місяця має становити: 1769,11 крб.

Суд першої інстанції в своєму
рішенні прийшов до висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає
частковому задоволенню, тому судом зобов'язано управління Пенсійного Фонду
України в Ленінському районі м. Вінниці провести ОСОБА_1 зміни в розрахунок
заробітку в 30 км зоні відчуження Чорнобильської АЕС, застосовувати кратність
по оплаті праці по м. Чорнобиль, встановлені 1987 року - зона 1 кратність - З,
АБК ЧАЕС - зони 3 кратність -5, перерахувати розмір пенсії з відповідним
нарахуванням. Перерахунок виконати за 1 рік починаючи з 14 серпня 2006 року.
Тобто, Ленінський районний суд м. Вінниці прийшов до висновку про законність та
обґрунтованість даного позову, проте знайшов за необхідне застосувати до нього
строк позовної давності в один рік.

З матеріалів справи також
вбачається, що згідно посвідчення НОМЕР_1 від 09.07.2003 року ОСОБА_1 є
учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

У відповідності до довідки МСЕК
№ 140921 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності Згідно Постанови КМУ від
22.09.2004 року № 1240 встановлено, що обчислення пенсії по інвалідності, яка
настала в результаті каліцтва внаслідок Чорнобильської катастрофи, проводиться із заробітку, який вони
одержували за основним місцем роботи, з урахуванням фактично відпрацьованого
часу у зоні відчуження, характеру виконуваної роботи, місця і тривалості
робочого дня залежно від періоду проведення розрахунку оплати праці за умови,
якщо цей розрахунок проведено на підставі первинних документів про місце роботи
і тривалість робочого дня згідно із сумарною кратністю оплати праці,
встановлено у відповідні періоди за зонами небезпеки у III зоні - 5, II - 4, у І зоні - 3.

Виходячи з положень Постанови від
05.06.1986 року № 665-195, встановлено, що за кожен час роботи в нічний час
максимальний розмір премії 60 % відсоткової тарифікації ставки в місяць.

На підставі наведеної постанови
КМУ та вищевказаних документів, Ленінський районний суд м. Вінниці прийшов до
висновку, що м. Чорнобиль відноситься до 1 зони небезпеки та з кратністю по
оплаті З, а відповідно АБК ЧАЕС відносився до 3 зони небезпеки з кратністю по
оплаті 5, крім того, розмір премії повинен позивачу нараховуватись 60% згідно
постанови РМ СРСР №665-195 від 05.06.1986р. Таким чином, апеляційна інстанція
повністю погоджується з доводами суду першої інстанції, що якщо внести вище
зазначені нормативи по оплаті праці в розрахунок заробітку позивача в 30-км
зоні, то в результаті його заробітна плата буде складати 348,25 крб., а
фактичний середньомісячний заробіток для визначення розміру пенсії по статті 54
ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», як для осіб, що відпрацювали в 30-км зоні менше
календарного місяця має становити: 1769,11 крб.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України
громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх
у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в
інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і
трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені
та закріплені в Законі України “Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.

Згідно з ч. 4 ст. 54 Закону України “Про
статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”, в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів ІІ групи, щодо яких
встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 8
мінімальних пенсій за віком.

Окрім того мінімальний розмір
пенсії за віком передбачено п. 1 ст. 28 ЗУ „Про загальнообов'язкове
державне пенсійне забезпечення" і встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Прожитковий мінімум для
осіб, які втратили працездатність, щорічно визначається бюджетним
законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з положеннями ч. 4ст. 9 КАС України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, при визначенні розміру пенсій застосуванню підлягають ч.1
статті 50 та ч. 4 статті 54 Закону України “Про
статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”, а не постанова Кабінету
Міністрів України “Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних
виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за
рахунок коштів державного бюджету”, яка істотно
звужує обсяг встановлених законом прав.

Виходячи з положень ст.54 Закону України
“Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи”, порядок обчислення пенсії по інвалідності, що
настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою
годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом
Міністрів України, оскільки надання законодавцем такого права Кабінету
Міністрів України не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може
допустити звуження змісту та обсягу прав позивача, встановлених цим же Законом.
Тобто, Кабінет Міністрів України повинен був встановити зазначений порядок, не
порушуючи положень цього Закону, в тому числі й інших законів, якими
встановлено розміри мінімальної пенсії за віком.

Зі статей 50 та 54 Закону України “Про
статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” випливає, що під час визначення розміру пенсії та щомісячної
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, за основу їх нарахування
береться мінімальна пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається
лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України “Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”, іншого нормативно-правового
акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Посилання відповідача на відсутність коштів щодо забезпечення виплати
зазначених пенсій у таких розмірах є безпідставними, оскільки органи державної
влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання
своїх зобов'язань, які встановлені статтею 46 Конституції України та статтями
50 та 54 Закону України “Про статус
та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”, щодо визначення розміру та виплати пенсій.

Відповідно до ч. 3 ст. 67 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи”, яка набрала
чинності 31 жовтня 2006 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір
пенсії, визначений відповідно до статті 54 цього Закону, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3,
4 категорій, та розмір щомісячної компенсації сім'ям за втрату годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня
встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка є імперативною,
свідчить, що підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру
прожиткового мінімуму, і цей перерахунок здійснюється з дня встановлення цього
мінімуму.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України “Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” мінімальний розмір пенсій за
віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Виходячи
із загальних засад пріоритетність законів над урядовими підзаконними нормативними актами при вирішенні даних питань
необхідно керуватись спеціальним законом - Законом України „Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" із змінами та доповненнями станом на 05 жовтня 2006 р.

Завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень
з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 1 листопада 1996 року N9 «Про застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя», судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові
акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України,
нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення
Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого
самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як
Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено,
що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи
суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці
правовідносини.

Згідно приписам ст. 9 КАС України, суд при вирішенні
справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі
Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У
разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України,
міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою
України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу
юридичну силу.

Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової
влади» зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не
підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими
скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові
закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними
законами прав і свобод (абз.1 п.19).

Відповідно до положень
Конституції України, найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права
і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а
їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (ст.3), права і
свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг
при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути
звужений (стаття 22).

За змістом положень частин
2 і 3 статті 22 Основного Закону України конституційні права гарантуються, а держава
повинна утримуватись від прийняття будь-яких актів, які призводили б до
скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно,
зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких
спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Також, відповідно до положень ч. 2
ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти адміністративного позову, що відповідачем зроблено не
було.

Апеляційна
інстанція знаходить, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку
про задоволення позовних вимог, проте судова колегія не може погодитися з
висновком суду щодо застосування строку позовної давності.

При
цьому судова колегія виходить з наступного:

Згідно
ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав,
свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня , коли особа дізналась або повинна була
дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до положень ч. 1
ст. 100 КАС України, пропущення строку звернення
до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Дана норма процесуального права судом жодним чином не
врахована, оскільки в матеріалах справи не міститься ні заяв, ні клопотань
когось із сторін про застосування до даного адміністративного позову строку
позовної давності.

Проаналізувавши
матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції зроблено правильний висновок про неправомірність дій
відповідача, порушення Конституції та законів
України, крім застосування строку позовної давності до даного адміністративного
позову. Отже, судова колегія вбачає правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно
зі ст.198 ч.1 п. 4 та ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує
постанову суду першої інстанції та приймає нове рішення, якщо встановить
порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або питання.

З
урахуванням наведеного вище, застосовуючи практику розгляду судами аналогічних
спорів, зокрема постанову колегії Судової палати в адміністративних справах
Верховного Суду України від 27.05.2008 року, колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та порушенням норм процесуального права, а саме, помилкове
застосування до даних правовідносин строку позовної давності без попереднього
клопотання або заяви однієї із сторін, а тому є підстави для його скасування в
частині відмови в позові. За таких обставин апеляційна скарга Управління Пенсійного Фонду України в Ленінському районі в
м. Вінниці на постанову Ленінського районного суду м. Вінниці від 22.10.2007
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного Фонду України в Ленінському районі в м. Вінниці
про перерахунок пенсії - підлягає
частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню в
частині відмови в задоволенні позовних вимог, з постановленням нової постанови
про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись
ст.ст. 2, 9, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну
скаргу Управління
Пенсійного Фонду України в Ленінському районі в м. Вінниці -
задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Вінниці від 22.10.2007 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог - скасувати, з
постановленням нової, якою позовні вимоги ОСОБА_1
до Управління Пенсійного Фонду України в
Ленінському районі в м. Вінниці про перерахунок пенсії - задовольнити в повному
обсязі.

Зобов'язати
управління Пенсійного Фонду України в Ленінському районі м. Вінниці провести
ОСОБА_1 зміни в розрахунок заробітку в 30 км зоні відчуження Чорнобильської
АЕС, застосовувати кратність по оплаті праці по м. Чорнобиль, встановлені 1987
року - зона 1 кратність - З, АБК ЧАЕС - зони 3 кратність -5, перерахувати
розмір пенсії з відповідним нарахуванням. Перерахунок виконати за три роки,
починаючи з серпня 2004 року.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути оскаржена протягом одного місяця шляхом
подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий
суддя

Судді: