Справа № 22а-5451/08
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2008-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а - 5451/08
Головуючий суддя у 1-ій
Категорія статобліку - 57
інстанції - Лихосенко М.О.
Доповідач Семененко Я.В. (справа №
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2008
року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючого
судді -
Семененко Я. В.,

суддів -
Баранник Н.П., Юхименко О.В.

при
секретарі - Горностаєвій О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Дніпропетровську апеляційну скаргу
ОСОБА_1

на постанову
Ленінського районного суду м.Запоріжжя від
12 березня 2008 року у справі №2а-18/08 за позовом ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції в Ленінському районі м.Запоріжжя про визнання наказу
недійсним, поновленні на роботі, зміни формулювання причин звільнення з роботи
та дати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася до
суду з вимогами про визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення на
роботі, зміни формулювання причин звільнення з роботи, стягнення середнього
заробітку та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог
посилалась на те, що з 1997 року працювала в державній податковій інспекції у
Ленінському районі м.Запоріжжя. Наказом від 19.05.2006р. №30-о її була звільнено
з займаної посади на підставі п.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе
порушення трудових обов'язків службовими особами державних податкових
інспекцій, яким присвоєно персональне звання. Позивачка зазначала, що
одноразового грубого порушення трудових обов'язків, як то визначено п.1 ст.41
КЗпП України, вона не вчиняла, а підставою для видання оскарженого наказу стало
те, що відносно позивачки 19.05.2006р. складено протокол про корупційне діяння.
Вину позивачки у скоєнні корупційного діяння не доведено, а провадження у
справі відносно неї закрито. У зв'язку з чим позивачка зазначала, що її
звільнення здійснено неправомірно, а відтак просила визнати наказ про
звільнення недійсним та поновити її в займаній посаді. Крім цього, позивачка
посилалась на те, що у зв'язку з досягнення нею граничного віку перебування на
державній службі їй було продовжено такий термін до 27.02.2007р. Зважаючи на
вказані обставини, позивачка просила поновити її на роботі до 27.02.2007р. та
вважати її звільненою у зв'язку з досягненням державним службовцем граничного
віку перебування на державній службі, про що зобов'язати відповідача внести
відповідні записи до трудової книжки. Також позивачка, посилаючись на
незаконність свого звільнення, просила суд стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати їй завдану моральну
шкоду, компенсацію за яку оцінила 5000грн. Посилаючись на те, що постанову суду
про закриття провадження у справі про скоєння корупційного діяння вона отримала
лише в травні 2007 року позивачка просила їй поновити пропущений строк на
звернення до суду з відповідним позовом, який визначено ст..99 КАС України.
Також позивачка просила стягнути на її користь
судові витрати по оплаті послуг адвоката у розмірі 700грн.

Постановою Ленінського
районного суду м.Запоріжжя від 12.03.2008р. у задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено з тих підстав, що позивачку звільнено відповідно до вимог чинного
законодавства з урахуванням усіх істотних обставин, що мають значення для
прийняття рішення, крім цього, як підставу для відмови у задоволенні позову
судом зазначено, що позивачкою пропущено
строк для звернення до суду, який визначено ст..99 КАС України і підстав для
його поновлення не існує.

Не погодившись з
постановою суду першої інстанції позивачка подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права,
просила постанову суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою її позовні
вимоги задовольнити.

Перевіривши законність
та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених
вимог, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст..202
КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення
для справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвели
до неправильного вирішення справи або питання.

Вирішуючи спірні
правовідносини та відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив
з того, що позивачку правомірно звільнено з займаної посади на підставі п.1
ст.41 КЗпП України, крім цього суд дійшов висновку про те, що позивачкою без
поважних причин пропущено процесуальний строк для звернення до суду з
відповідним позовом і підстав для його поновлення не існує.

З такими висновками
суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що позивачка працювала на посаді головного
державного податкового інспектору сектору економічного аналізу та прогнозування
Державної податкової інспекції у Ленінському районі м.Запоріжжя.

Відповідно до ст..1 Закону України «Про державну службу»
Державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади
в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій
держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Ці особи є державними
службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Тобто, позивачка
обіймала посаду державного службовця.

Статтею 30 Закону
України «Про державну службу» передбачено, що припинення державної служби може
мати місце як на загальних підставах, передбачених Кодексом законів про працю
України так і на спеціальних підставах, визначених цим Законом.

Наказом начальника ДПІ
від 19.05.2006р. №30-о позивачку звільнено на підставі п.1 ст.41 КЗпП України
за одноразове грубе порушення трудових обов'язків службовими особами державних
податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання.

Підставою для видання
наказу про звільнення стало те, що позивачкою, під час виконання службових
обов'язків була отримана грошова винагорода від громадянина, який звернувся до
неї з метою отримання картки з ідентифікаційним номером. За вказаним фактом
відносно позивачки складено протокол про корупційне діяння.

Відповідно до п.1 ст.41
КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним
органу може бути розірваним у випадках одноразового грубого порушення трудових
обов'язків службовими особами державних податкових інспекцій, яким присвоєно
персональні звання.

З матеріалів справи,
зокрема з заперечень відповідача на позов та апеляційну скаргу, з пояснень
представників відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції
вбачається, що одноразове грубе порушення трудових обов'язків полягало у видачі
позивачкою довідки з ідентифікаційним номером за гроші, в той час, як до своїх
посадових обов'язків, позивачка зобов'язана видавати такі довідки безоплатно.

Такі доводи
відповідача, якими обґрунтовується правомірність прийнятого рішення, колегія
суддів вважає безпідставними і такими, що суперечать чинному законодавству.

Так, звільнення
робітника з підстав передбачених п.1 ст.41 КЗпП України може мати місце лише в
разі вчинення робітником одноразового грубого порушення трудових обов'язків.

Відповідно до п.27
Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» №9 від 06.11.1992р., із змінами та доповненнями, вирішуючи питання
про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру
проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним завдано (могло бути завдано)
шкоду.

Тобто, як зазначена
норма права так і роз'яснення Пленуму Верховного Суду України щодо застосування
вказаної норми права, передбачають можливість звільнення робітника лише за
порушення трудових обов'язків і таке порушення повинно мати характер грубого.

Відповідно до своїх
посадових обов'язків позивачка зобов'язана видавати довідки про присвоєння
ідентифікаційного номеру.

Таким чином, видача
довідок про присвоєння ідентифікаційного номеру віднесено до повноважень
позивачки і видававши таку довідку громадянину, позивачка виконувала свої
трудові обов'язки в межах наданих службових повноважень.

Матеріали справи не
містять доказів того, що позивачка отримала грошову винагороду за видачу
довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру.

Так, розглядаючи
матеріали адміністративної справи щодо ОСОБА_1, Верховний Суд України (Постанова від 19.03.2007р) зазначив, що у
постанові районного суду, якою ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні корупційного
діяння, не наведено жодного доказу підтвердження винуватості ОСОБА_1 в
інкримінованому правопорушенні. З цих підстав постанова Орджонікідзевського
районного суду м.Запоріжжя від 20 листопада 2006 року була скасована, а справа
направлена на новий розгляд.

Постановою
Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28.04.2007р. провадження у
справі відносно ОСОБА_1 про скоєння адміністративного правопорушення закрито у
зв'язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.
При цьому, вину позивачки в отриманні грошової винагороди за видану довідку і
відповідно вину у скоєнні корупційного діяння судом встановлено не було.

Таким чином, твердження
відповідача про видачу позивачкою довідки про присвоєння ідентифікаційного
номеру за грошову винагороду є безпідставними.

Крім цього, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити, що й у разі доведеності вини позивачки у
скоєнні корупційного діяння її звільнення з займаної посади з підстав
передбачених п.1 ст.41 КЗпП України було б протиправним, оскільки вказана норма
права передбачає виключний перелік підстав, з яких робітника може бути
звільнено з займаної посади і таких підстав, які вчинення робітником
корупційного діяння, зазначена норма в собі не містить. У зв'язку з чим, у разі
доведеності вини позивачки, відповідачу слід було б керуватися Законом України
«Про державну службу», яким передбачені спеціальні підстави для звільнення
державного службовця, зокрема порушення Присяги (ст..30, 17 Закону).

За таких обставин
колегія судів дійшла висновку про неправомірність звільнення позивачки з
займаної посади з підстав передбачених п.1 ст.41 КЗпП України.

Висновки суду першої
інстанції щодо відсутності поважних причин пропуску процесуального строку для
звернення з позовом до суду і відповідно відсутності підстав для поновлення
такого строку, спростовуються встановленими обставинами справи.

Відповідно до п.4
Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» №9 від 06.11.1992р., із змінами та доповненнями у кожному
випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строку, а
також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити
порушений строк.

Фактичною підставою для
видання наказу про звільнення позивачки стало складення відносно ОСОБА_1
протоколу про скоєння корупційного діяння. Зокрема, вказаний факт вбачається як
з фабули оскарженого наказу так і підстав для його видання.

Розгляд протоколу про
корупційне діяння відносно ОСОБА_1 судовими інстанціями тривав значний час.
Остаточне рішення у вказаній справі ухвалено Орджонікідзевським районним судом
м.Запоріжжя 28.04.2007р.

24.05.2007р. позивачка
отримала постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від
28.04.2007р. про що свідчать матеріали наглядового провадження прокуратури
Орджонікідзевського району м.Запоріжжя.

З позовом про
поновленні на роботі позивачка звернулася 29.05.2007р., тобто через п'ять днів
після отримання рішення, яким закрито провадження у справі про скоєння
корупційного діяння.

Враховуючи те, що
підставою для видання оскарженого наказу стало складення відносно позивачки
протоколу про корупційне діяння, те що від вирішення цього протоколу залежало
встановлення винності чи відсутності вини позивачки в інкримінованому
правопорушенні та те, що остаточне судове рішення ухвалено лише 28.04.2007р.,
колегія суддів вважає можливим поновити позивачці процесуальний строк для
звернення до суду за захистом порушених справ, який встановлений ст..233 КЗпП
України.

Таким чином, зважаючи
на неправомірність звільнення позивачки з займаної посади, колегія суддів
вважає за необхідне наказ начальника ДПІ від 19.05.2006р. №30-о про звільнення
ОСОБА_1 скасувати та поновити позивачку в займаній посаді - головного
державного податкового інспектору сектору економічного аналізу та прогнозування
Державної податкової інспекції у Ленінському районі м.Запоріжжя.

Відповідно до ст..235
КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника,
орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього
заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з
трудової книжки, після звільнення з Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м.Запоріжжя, ОСОБА_1 не працювала, а відтак не отримувала
заробіток, який міг би бути підставою для виплати різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи.

З позовною заявою про
поновлення на роботі позивачка звернулося до суду 29.05.2007р., з матеріалів
справи не вбачається, що розгляд справи більше одного року тривав з вини
позивачки, у зв'язку з чим відповідач зобов'язаний сплати ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням часу звернення ОСОБА_1 до
суду та розгляду судовими інстанціями вказаного позову.

Таким чином, колегія
суддів вважає за необхідне зобов'язати відповідача нарахувати та сплатити
позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст..23 Закону
України «Про державну службу» граничний строк перебування ОСОБА_1 на державній
службі сплинув 27.02.2007р. (а.с. 35).

ОСОБА_1, посилаючись на
вказані обставини - сплив граничного строку перебування на державній службі,
просить суд поновити її в займаній посаді до 27.02.2007р., а з 27.02.2007р.
вважати її звільненою з підстав передбачених п.3 ст.30 Закону України «Про
державну службу», про що зобов'язати відповідача внести відповідні зміни до
трудової книжки.

Вказані вимоги
позивачки не можуть бути задоволені з огляду на те, що суди не наділені
компетенцією щодо вирішення питання про звільнення робітника, такими
повноваженнями наділено лише власника або уповноваженого ним органу, в даному
випадку такі повноваження має Державна податкова інспекція в Ленінському районі
м.Запоріжжя, якій і слід вирішити питання про звільнення позивачки з займаної
посади.

Колегією суддів
встановлено, що у зв'язку з неправомірними діями відповідача позивачці
заподіяно моральної шкоди, яка полягає у психологічних стражданнях та
хвилюваннях з приводу незаконного звільнення, з приводу небажання відповідача
вирішити спірні правовідносини у добровільному порядку. В результаті таких дій
відповідача позивачка змушена захищати та поновлювати свої прав в судових
інстанціях, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, які існували до
її звільнення. Компенсацію за заподіяну моральну шкоду позивачка оцінила у
5000грн.

Вирішуючи питання щодо
розміру компенсації за завдану моральну шкоду колегія суддів враховує, що мова
йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за
його неправомірні дії, що не відповідає принципам та завданням Кодексу
адміністративного судочинства України, і з урахуванням характеру
правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, вважає обґрунтованою та
співмірною компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 850грн., яка
відповідно до ст..237-1 КЗпП України підлягає стягненню на користь позивачки.

Крім цього, позивачка
просить стягнути з відповідача судові витрати у вигляді витрат на правову
допомогу у розмірі 700грн.

Колегією суддів
встановлено, що позивачці надавалася правова допомога, яка полягала у
представництві інтересів позивачки адвокатом ОСОБА_2 у судових інстанціях. За
надану правову допомогу позивачкою сплачено 700грн. (а.с.86).

Відповідно до ст..90
КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім
випадків надання безполатної правової допомоги, передбачених законом.

Постановою КМУ №590 від 27.04.2006р. «Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок
їх компенсації за рахунок держави» встановлено граничні витрати по сплаті
компенсації за правову допомогу.

Так, значеною Постановою КМУ встановлено, якщо компенсація сплачується
суб'єктом владних повноважень, то граничний розмір не перевищує суму, що
обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків
розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

З матеріалів справи вбачається, що при розгляді справи в суді першої
інстанції адвокат ОСОБА_2 представляла інтереси позивачки в судових засіданнях,
які відбулися 26.11.2007р., 07.02.2008р., 12.03.2008р. При цьому, судове засідання
26.11.2007р. тривало 15хвил. (а.с.72), судове засідання 07.02.2008р. -
3год.13хвил. (а.с.108), судове засідання 12.03.2008р. - 2год.31хвил. (а.с.113).

Година роботи адвоката на період проведення судового засідання
26.11.2007р., з урахуванням мінімального розміру заробітної плати, який на час
надання правової допомоги був встановлений у розмірі 460грн., становить 184грн.
(460грн.х40%:100%=184грн.). Таким чином, судові витрати за надання правової
допомоги в судовому засіданні, яке тривало 15 хвил., не може перевищувати
46грн. (184грн. х 15хвил.:60хвил. = 46грн.).

Година роботи адвоката на період проведення судових засідань 07.02.2008р.
та 12.03.2008р., з урахуванням мінімального розміру заробітної плати, який на
час надання правової допомоги був встановлений у розмірі 515грн., становить
206грн. (515грн.х 40%:100%=206грн.). Таким чином, судові витрати за надання
правової допомоги в судовому засіданні, яке відбулося 07.02.2008р. та тривало
3год.13хвил., не повинні перевищувати 662грн.60коп. (206грн. х 3год.13хвил.:60хвил.
= 662,60грн.), а судові витрати за надання правової допомоги в судовому
засіданні, яке відбулося 12.03.2008р. та тривало 2год.31хвил., не повинні
перевищувати 518,40грн (206грн. х 2год.31хвил.:60хвил. = 518,40грн.).

Таким чином, витрати на правову допомогу у розмірі 700грн., які просить
стягнути позивачка, відповідають законодавчо встановленого граничному розміру
компенсації витрат на правову допомогу.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача
на користь позивачки витрати на правову допомогу у розмірі 700грн.

Крім цього, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст..2 КАС
України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

Одним із принципів
здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип верховенства права
(ст..7 КАС України).

Відповідно до ст..8 КАС
України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У зв'язку з чим,
вирішуючи спірні правовідносини між сторонами колегія судді враховує те, що
порушення прав позивачки мало місце не лише у зв'язку з незаконним звільненням
з займаної посади, та порушення цим трудових прав робітника, а і те, що
незаконним звільненням позивачка позбавлена права на отримання пенсії
державного службовця, оскільки до настання такого права позивачка недопрацювала
на посаді державного службовця 9 місяців, а також позбавлена інших пільг, які
передбачені Законом України «Про державну службу» у разі досягнення робітником
пенсійного віку.

Зважаючи на встановлені
обставини колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено при
неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи та з
порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим вважає
за необхідне постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, а саме поновити
ОСОБА_1 процесуальний строк для звернення до суду з позовом; визнати незаконним
та скасувати наказ №30-0 від 19.05.2006р. та поновити позивачку в займаній посаді;
зобов'язати відповідача нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію
за завдану моральну шкоду у розмірі 850грн. та судові витрати у вигляді витрат
на правову допомогу у розмірі 700грн.

На підставі
викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст. 198, 202, 205, 207 КАС України, колегія
суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Ленінського
районного суду м.Запоріжжя від 12.03.2008р. скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції в Ленінському районі м.Запоріжжя про визнання
наказу недійсним, поновленні на роботі, зміни формулювання причин звільнення з
роботи та дати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1
процесуальний строк для звернення до суду з позовом.

Визнати незаконним та
скасувати наказ начальника Державної податкової інспекції в Ленінському районі
м.Запоріжжя №30-о від 19.05.2006р.

Поновити ОСОБА_1 на
посаді головного державного податкового інспектору сектору економічного аналізу
та прогнозування Державної податкової інспекції у Ленінському районі
м.Запоріжжя з 19.05.2006р.

Зобов'язати Державну
податкову інспекцію у Ленінському районі м.Запоріжжя нарахувати та виплатити
ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Державної
податкової інспекції у Ленінському районі м.Запоріжжя на користь ОСОБА_1
компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 850грн. та судові витрати у
вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 700грн.

В іншій частині позову
відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з дня її виготовлення в
повному обсязі.

(Повний текст постанови виготовлено 01.10.2008р.).

Головуючий Я.В.
Семененко

Судді Н.П.
Баранник

О.В.
Юхименко

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Справа № 22а - 5451/08
Головуючий суддя у 1-ій

Категорія статобліку - 57
інстанції - Лихосенко М.О.

Доповідач Семененко Я.В. (справа №
2а-18/08)

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Вступна та резолютивна частина)

06 серпня 2008
року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючого
судді -
Семененко Я. В.,

суддів -
Стежко В.А., Юхименко О.В.

при
секретарі - Гулій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Дніпропетровську апеляційну скаргу
ОСОБА_1

на постанову
Ленінського районного суду м.Запоріжжя від
12 березня 2008 року у справі № 2а-18/08 за позовом ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції в Ленінському районі м.Запоріжжя про визнання наказу
недійсним, поновленні на роботі, зміни формулювання причин звільнення з роботи
та дати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,-

На підставі
викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст. 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 12.03.2008р. без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з дня її виготовлення в
повному обсязі.

Головуючий:

Судді