Справа № 22-а-11471/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Гончарова І. А.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 жовтня 2008 року справа №
22-а-11471/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Міронова Г. М.
Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивача:

не з'явився, надана заява про розгляд справи за його
відсутністю,

від відповідача:

не з'явився, повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу

Управління Пенсійного фонду України в м.
Стаханові Луганської області

на постанову Луганського окружного адміністративного
суду

від

10 липня 2008 року

по адміністративній справі

№ 2-а-7716/08 (суддя Гончарова І. А.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Стаханов

до

Управління Пенсійного фонду України в м.
Стаханові Луганської області

про

визнання дій незаконними, зобов'язання
здійснити виплату підвищення до пенсії

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
звернувся 4 квітня 2008 року до Луганського окружного адміністративного суду з
позовною заявою (арк. справи 2) до Управління Пенсійного фонду України в м.
Стаханові Луганської області (далі по тексту - УПФУ в м. Стаханові) про
визнання незаконною бездіяльності УПФУ в м. Стаханов щодо невиплати з 1 січня
2006 року по 31 грудня 2007 року підвищення до пенсії, передбаченого статтею 6
Закону України «Про соціальний захист дітей війни», стягнення з УПФУ в м. Стаханов доплати до пенсії за віком
за період з 1 січня 2006 року по 31 грудня 2007 року в сумі 914 грн. 77 коп.

Постановою
Луганського окружного адміністративного суду від 10 липня 2008 року (арк.
справи 24-25) позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково. Суд першої
інстанції визнав незаконною бездіяльність УПФУ в м. Стаханові Луганської
області щодо призначення та виплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії, як дитині
війни, зобов'язав УПФУ в м. Стаханові Луганської області здійснити перерахунок
та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за
віком, як дитині війни, з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, в
задоволенні решти позовних вимог відмовив за необґрунтованістю.

Позивачем
зазначена постанова не оскаржувалася, тому відповідно до частини 1 статті 195
Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд відбувається
в межах поданої відповідачем апеляційної скарги.

В
апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції
як прийняту з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти
нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

1 жовтня 2008
року позивачем через канцелярію Донецького апеляційного адміністративного суду
надана заява про розгляд справи без його участі (арк. справи 38).

Відповідач про
час, місце та дату судового розгляду був повідомлений належним чином, проте
правом бути присутнім на судовому розгляді не скористався.

Колегія суддів,
заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила наступне.

Закон України
"Про соціальний захист дітей війни" № 2195-IV від 18 листопада 2004
року (зі змінами та доповненнями станом на час розгляду спірних правовідносин),
який набрав чинності з 1 січня 2006 року, встановлює правовий статус дітей
війни та визначає основи їх соціального захисту та гарантує їх соціальну
захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Статтею 1
вказаного закону передбачено, що дитина війни це особа, яка є громадянином
України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни
було менше 18 років.

ОСОБА_1 згідно
паспорту НОМЕР_1, виданого Стаханівським МВ УМВС України в Луганській області 21 липня 2000
року (арк. справи 3), народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто станом на 2 вересня 1945
року їй було 8 років. Статус позивача як дитини війни підтверджується
посвідченням (арк. справи 4).

Позивач
зазначив, що має право на доплату до пенсії щомісячно в розмірі 30 відсотків
від розміру мінімальної пенсії за віком.

Відповідач в
апеляційній скарзі посилався на те, що відсутні нормативні акти згідно яких
органи Пенсійного фонду України повинні виплачувати заявлену позивачем доплату
до пенсії як дитині війни.

Колегія суддів з
приводу спірних правовідносин щодо неотриманого підвищення до пенсії в розмірі
30% мінімальних пенсії за віком як дитині війни за 2006 - 2007 роки
зазначає наступне.

Статтею 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни" передбачено, що дітям
війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 17
статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20
грудня 2005 року № 3235-IV, який набрав
чинності з 1 січня 2006 року, встановлено, що з метою приведення окремих норм
законів у відповідність із цим Законом зупинити на 2006 рік дію абзацу 7 статті
5 та статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Законом України
«Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»
від 19 січня 2006 року N 3367-IV, який набрав чинності з 2 квітня 2006 року,
пункт 17 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»
було виключено, статтю 110 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006
рік» було викладено в наступній редакції: «Установити, що пільги дітям війни,
передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України "Про соціальний захист
дітей війни", запроваджуються з 1 січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006
році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної
Ради України з питань бюджету». При цьому, Порядок надання пільг, передбачених
статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", у 2006
році Кабінетом Міністрів України розроблено не було.

З огляду на те,
що положення статті 110 Закону України "Про державний бюджет України на 2006
рік" Конституційним Судом України до дійсного часу не визнані
неконституційними, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції
обґрунтовано визнав дії відповідача правомірними щодо відмови у виплаті
позивачу, як дитині війни, за 2006 рік підвищення до пенсії в розмірі 30 %
мінімальної пенсії за віком та відповідно правильно відмовив в задоволенні
позову в цій частині.

Пунктом 12
статті 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» було
зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" з урахуванням
статті 111 цього Закону, якою було встановлено, що у 2007 році підвищення до
пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної
допомоги, яка виплачується замість
пенсії, відповідно до статті 6
Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для
учасників війни.

Рішенням
Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у справі
N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян був визнаний таким, що не
відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 12 статті 71, стаття
111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" від 19
грудня 2006 року N 489-V, яким була зупинена на 2007 рік дія статті 6 Закону України "Про соціальний захист
дітей війни".

Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України,
остаточними, не можуть бути оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані
неконституційними.

Таким чином,
висновок суду першої інстанції про визнання права позивача на виплату
підвищення до пенсії за віком як дитині війни в розмірі 30 % мінімальної пенсії
за віком з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року є вірним.

Стосовно
позовних вимог в частині визнання незаконної бездіяльності відповідача по
невиплаті позивачу підвищення до пенсії, передбаченого статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни» колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з
матеріалів справи, позивач звернувся 18 грудня 2007 року до відповідача з
заявою про виплату підвищення до пенсії як дитині війни за період з 1 січня
2006 року по 31 грудня 2007 року (арк. справи 5), відповідач листом від 14
січня 2008 року (арк. справи 6) відмовив в перерахунку підвищення до пенсії за
заявою позивача, тобто мають місце протиправні дії, питання про визнання яких
протиправними позивач не ставив, тому в цій частині позовних вимог слід
відмовити, а постанову суду першої інстанції - змінити

Згідно частини 2
статті 3 Закону України "Про соціальний захист дітей війни"
передбачено, що державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим
Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до
частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами
України.

За приписами абзацу
1 частини 5, частини 3 статті 62 Закону України «Про державний бюджет України
на 2007 рік» № 489-V від 19 грудня 2006 року (у редакції Закону України від 15 березня 2007 року N 749-V,
який набрав чинності 28 березня 2007 року) для визначення мінімального розміру
пенсії за віком відповідно до абзацу першого частини першої статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" для
осіб, які втратили працездатність затверджений прожитковий мінімум на одну
особу в розрахунку на місяць: з 1 січня 2007 року - 380 грн., з 1 квітня 2007
року - 410 грн. 06 коп., з 1 жовтня 2007 року - 415 грн. 11 коп. Виходячи з
цього, підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком за
статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" складає:
з 9 липня 2007 року - 123 грн. 02 коп., з
1 жовтня 2007 року - 124 грн. 53 коп.

Таким чином,
розмір невиплаченої відповідачем суми доплати до пенсії за період з 9 липня
2007 року по 31 грудня 2007 року складає 710 грн. 90 коп. (91 грн. 26 коп. (410
грн. 06 коп. х 30 % : 31 день) х 23 дня
(період з 9 липня 2007 року по 31 липня 2007 року) + 246 грн. 04 коп. (410 грн.
06 коп. х 2 місяці х 30 %) + 373 грн. 60 коп. (415 грн. 11 коп. х 3 місяці х 30
%), проте позивачем був нарахований розмір невиплаченої відповідачем суми
доплати до пенсії за період з 1 січня 2006 рік по 31 грудня 2007 рік в сумі 914
грн. 77 коп.

Як вбачається з
матеріалів справи, суд першої інстанції в мотивувальній частині вказав про
необхідність стягнення розміру невиплаченої відповідачем суми доплати до пенсії
за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року в сумі 742 грн. 65 коп., в
розрахунках якої припустися помилки, проте в резолютивній частині не зазначив
розмір стягуваної суми розміру невиплаченої відповідачем суми доплати до пенсії
за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року.

Виходячи з
вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги про
стягнення доплати до пенсії підлягають частковому задоволенню, а постанова суду
першої інстанції - зміні в частині визначення стягуваної суми.

Статтею 7 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни" передбачено, що фінансове
забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом,
здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Колегія суддів
не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування в обсязі
передбаченому Законом України "Про соціальний захист дітей війни" для
здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в
межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів
з Державного бюджету України на виплату допомоги, відповідно до вимог частини 2
статті 3 Конституції України, за якою права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед
людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

Частиною 3
статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо
адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу -
відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з
матеріалів справи, позивач сплатив квитанцією № ПН 158333 від 1 квітня 2008
року судовий збір в розмірі 9 грн. 15 коп. (арк. справи 1). Згідно пункту 3
Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства
України, підпункту «б» пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України
«Про державне мито» розмір судового збору, що сплачується при поданні
адміністративного позову складає 3 грн. 40 коп. Сума зайво сплаченого судового
збору повертається позивачу за його клопотанням ухвалою суду відповідно до
частини 2 статті 89 Кодексу адміністративного судочинства України. З огляду на
задоволення судом частково двох вимог негрошового характеру, за частиною 1
статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України з Державного бюджету
України на користь позивача підлягає стягненню на користь позивача 1 грн. 70
коп. судового збору.

Згідно частини 1
статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної
скарги, тобто він повинен з'ясовувати ті обставини чи порушення закону, у яких
на думку особи, що подала скаргу, суд першої інстанції допустив помилки; однак
якщо при такому з'ясуванні буде встановлено порушення закону, що призвели до
неправильного вирішення справи, поза межами оскарження, суд апеляційної
інстанції може вийти за ці межі.

Виходячи з
вищевикладеного, з врахуванням приписів частини 1 статті 201 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла до висновку про
те, що судом першої інстанції правильно по суті вирішена справа, але з
помилковим застосуванням норм процесуального права, що обумовлює зміну
постанови суду першої інстанції.

Керуючись
статтею 24, частиною 1 статті 94, статтями 160, 167, 184, 195, 196, 198, 201,
205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Стаханові
Луганської області на постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 10 липня 2008 року
по адміністративній справі № 2-а-7716/08
задовольнити частково.

Постанову
Луганського окружного адміністративного суду від 10 липня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-7716/08 змінити.

Виключити
абзац 2 резолютивної частини постанови Луганського окружного адміністративного
суду від 10 липня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-7716/08.

Вважати
абзаци 3, 4 резолютивної частини постанови Луганського окружного
адміністративного суду від 10 липня 2008 року
по адміністративній справі № 2-а-7716/08 абзацами 2, 3.

Змінити
абзац 2 резолютивної частини постанови Луганського окружного адміністративного
суду від 10 липня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-7716/08, виклавши в наступній редакції:

«Зобов'язати
Управління Пенсійного фонду України в м. Стаханові Луганської області
здійснити виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 в розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком як дитині війни з 9 липня 2007 року по 31 грудня
2007 року в розмірі 710 грн. 90 коп.»

Резолютивну
частину постанови Луганського окружного адміністративного суду від 10 липня
2008 року по адміністративній справі №
2-а-7716/08 доповнити абзацом 4, виклавши в наступній редакції:

«Стягнути
з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, м. Стаханов, судові витрати в розмірі 1 грн. 70 коп.».

В
іншій частині постанову Луганського окружного адміністративного суду від 10
липня 2008 року по адміністративній
справі № 2-а-7716/08 залишити без змін.

На
підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України відкласти
з дня закінчення судового розгляду справи на строк п'ять днів складання
постанови у повному обсязі.

Повний текст постанови складений та
підписаний колегією суддів у нарадчій кімнаті та проголошений в судовому
засіданні 29 жовтня 2008 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення
постанови в повному обсязі.

Головуючий: /підпис/
В.Г.Яманко

Судді:
/підпис/
Г.М.Міронова

/підпис/
К.П.Горбенко

З оригіналом згідно:

Суддя В.Г.Яманко

оригіналом згідноманко