Справа № 22-а-12727/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2008 року
справа
№ 22-а-12727/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бульвар Шевченка, 26, 3 корпус

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів:
Міронова Г. М.

Горбенко К. П.

при секретарі судового засідання Білоус К. І. за участю представників сторін: від
позивача:
ОСОБА_1 за дов. № 24711/10-008 від 11 вересня 2008 р., від
відповідача:
ОСОБА_2., особисто, ОСОБА_3 за ордером, розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну
скаргу ОСОБА_4на
постанову Донецького окружного адміністративного суду від
26 серпня 2008 року по
адміністративній справі № НОМЕР_1 (суддя Хрімлі О. Г.)
за позовом
ОСОБА_4 до
1) суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи
- підприємця
ОСОБА_2, м. Харцизьк
2)ОСОБА_5, м. Донецьк про
стягнення з ОСОБА_6у дохід держави
грошову суму вартості товару у розмірі 86958 грн. 89 коп.

ВСТАНОВИЛА:

12
березня 2008 року державна податкова
інспекція у м. Харцизьку звернулася до Донецького окружного адміністративного
суду (арк. справи 1-2) з адміністративним позовом до суб'єкта підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харцизьк таОСОБА_5 про
стягнення з ОСОБА_6у доход держави грошової суми вартості товару у розмірі
86958 грн. 89 коп.

8 серпня
2008 року позивачем було надане уточнення щодо виключення зі складу
відповідачівОСОБА_5 (арк. справи 58).

Постановою
Донецького окружного адміністративного суду (арк. справи 64-67) від 26 серпня
2008 року в задоволенні позовуОСОБА_4до суб'єкта підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харцизьк таОСОБА_5 про стягнення з
ОСОБА_6в доход держави грошової суми вартості товару у розмірі 86958 грн. 89
коп. було відмовлено.

При
виготовленні постанови судом була допущена описка в році прийняття постанови та
зазначено "26 серпня 2007 року", при тому що за журналом судового
засідання та поясненнями сторін судове засідання з прийняттям спірної постанови
відбулося 26 серпня 2008 року. Докази виправлення описки в матеріалах справи
відсутні.

В апеляційній скарзі (арк. справи 70-72) позивач просив
скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове судове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги. Під час судового розгляду представник
позивача підтримав апеляційну скаргу.

Відповідач проти
апеляційної скарги заперечував та просив постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 26 серпня 2008 року залишити без змін (арк. справи
81-82)

Колегія суддів,
заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень встановила
наступне.

Позивач в
обґрунтування позову про стягнення з СПД фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 в
доход держави суми 86958 грн. 89 коп., посилається на те, що посадовими особами
ДПІ у м. Харцизьку за період з 26 січня 2004 року по 31 березня 2006 року була
проведена невиїзна документальна перевірка СПД фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 з питань правових відносин з певними підприємствами, у тому числі з
приватним підприємством "Техремсервіс", про що був складений акт
перевірки від 11 грудня 2007 року (арк. справи 4-16). В акті перевірки було
вказано, що договори купівлі-продажу від 1 жовтня 2005 року (арк. справи 17) та
від 2 лютого 2006 року (арк. справи 18) укладені між ОСОБА_7 (Продавець) та
ОСОБА_6 (Покупець) були виконані шляхом продажу Покупцю автозапчастин, що
підтверджується податковими, видатковими накладними та квитанціями до
прибуткових касових ордерів, в яких зазначено про сплату ОСОБА_2. вартості
придбаних автозапчастин (арк. справи 19-34).
Податковий орган зазначив про недостовірність первинних документів, так
як вони були складені на дату, коли постачальникОСОБА_7 був знятий з
податкового обліку 4 січня 2003 року, свідоцтво платника податку на додану вартість
було анульовано 17 серпня 2001 року, таким чином податковий кредит не
підтверджений. Позивач зазначив, що на суму 56007 грн. 20 коп. першим
відповідачем неправомірно були завищені валові витрати у 4 кварталі 2005 року.

В обґрунтування
стягнення з першого відповідача в доход держави вартості отриманих за
договорами купівлі-продажу, укладеними між відповідачами, автозапчастин ДПІ у м. Харцизьку посилається на приписи
статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України, статей 55, 58, 107, 108 Господарського кодексу України та на пункт 11
статті 10 Закону України “Про державну
податкову службу в
Україні” № 509-ХІІ від 4 грудня 1990 року в редакції Закону України №
3813-ХІІ від 24 грудня 1993 року зі змінами та доповненнями, за яким до функцій
податкових інспекцій віднесено подання до судів позовів до підприємств,
установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в
доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках -
коштів, одержаних без установлених законом підстав.

Відповідно до
статті 89 Цивільного кодексу України
(далі за текстом - ЦК) юридична особа вважається створеною і набуває права
юридичної особи (правосуб'єктність) з дня її державної реєстрації. Статтями 91,
92 ЦК дано визначення цивільної правоздатності та цивільної дієздатності
юридичної особи. За статтею 58 Господарського кодексу України суб'єкт
господарювання підлягає державній реєстрації. Суб'єктами господарювання
відповідно до статті 55 ГК України є, зокрема, юридичні та фізичні особи, які
зареєстровані згідно з вимогами чинного законодавства України.

Як вбачається з
матеріалів справи, рішенням Кіровського районного суду м. Донецьку від 21
жовтня 2002 року (арк. справи 35-36) установчі документиОСОБА_5 були визнані
недійсними з моменту реєстрації, свідоцтво платника податку на додану вартість
№ НОМЕР_2 видане 17 серпня 2001 року було визнане недійсним з моменту видачі.
Позивач в обгрунтування виключенняОСОБА_7 з числа відповідачів послався на
довідку державного реєстратора (арк. справи 3) про те, що в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців записи про проведення
реєстраційних дій відносноОСОБА_7 не знайдено.

Закон України
"Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців" № 755-ІV від 15 травня 2003 року набрав чинності з 1 липня
2004 року, за Прикінцевими положеннями якого підприємства зобов'язані були
провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва
про державну реєстрацію єдиного зразка. Не здійснення цих дій та не
внесення даних до Єдиного державного
реєстру не є ознакою ліквідації підприємства, оскількиОСОБА_7 до набрання
вказаним законом чинності було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України за № 31615492, про що зазначив позивач у
вступній частині позову, який
протилежного не встановлював. До того ж за частиною 3 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені,
вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли
третя особа знала або могла знати ці відомості. Оскільки, ДПІ у м. Харцизьку не
встановлювало та не доводило факту того, що СПДОСОБА_2. знала або повинна була
знати про визнання недійсними установчих документівОСОБА_7, то позивач не може
використати довідку реєстратора проти першого відповідача, а також його
клопотання щодо виключенняОСОБА_7 з числа відповідачів задоволенню не підлягає,
оскільки заявлено бездоказово.

В спірних
договорах СПДОСОБА_2. виступала як покупець, яка отримала товар та сплатила
грошові кошти, не відповідність договорів від 1 жовтня 2005 року та від 2
лютого 2006 року приписам статей 655, 656 Цивільного кодексу України позивач не
доводив.

Щодо
застосованих податковим органом норм цивільного законодавства, то загальний їх
аналіз свідчить про наступне.

Частиною 1
статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочин це дія особи,
спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Договір - це домовленість (погоджена дія) двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 626
ЦК). За змістом правочин не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина
1 статті 203 ЦК). Приписи частини 1 статті 203 ЦК узгоджуються
з наступними нормами:

- частиною
5 статті 12 ЦК, за якою якщо законом встановлені правові наслідки
недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що
поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом,
тобто, важливою гарантією здійснення права є презумпція, тобто припущення
добросовісності та розумності дій того, хто має це право. Така презумпція діє
до того часу, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Отже, щодо кожної
особи, яка має цивільне право, припускається, що вона сама здатна визначити
призначення цього права, доцільність та характер його здійснення;

- частиною 1 статті 215 ЦК,
за якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частиною 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу, за частиною 2 статті
215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин), тобто висновок про нікчемність правочину повинен
ґрунтуватися на відповідній прямій нормі закону,

- частиною
1 статті 216 ЦК, за якою недійсний правочин не створює юридичних наслідків,
крім тих, що пов'язані з його недійсністю, та наслідком укладення правочину, що
не відповідає вимогам закону і визнається недійсним, є двостороння реституція,
за частиною 5 статті 216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою,

- статтею
228 ЦК, за якою правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо
він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним.

Під нікчемним
правочином необхідно розуміти правочин, недійсність якого встановлена законом.
Під порушенням публічного порядку розуміється пошкодження майна держави,
незаконне заволодіння ним, але у даній справі порушення публічного порядку
укладенням та виконанням договорів купівлі-продажу шляхом незаконного
заволодіння майна держави не було, оскільки правовідносини склалися між
фізичною особою - підприємцем та приватним підприємством та майно держави в
цьому правочині не було предметом купівлі-продажу, а порушення податкового
обліку не є ознакою нікчемності угоди.

Колегія суддів
зазначає, що статтею 204 Цивільного кодексу України передбачена презумпція
правомірності правочину, під якою розуміється те, що правочин є
правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою
гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин, яки вчиняючи
правочин діють правомірно. При цьому, не вимагається прямої вказівки на
правомірність тих чи інших дій в акті цивільного законодавства: достатньо, що
закон не визначає ці дії як заборонені. Спростувати презумпцію правомірності
правочину можливо лише у випадку, коли недійсність правочину передбачена прямою
нормою закону, так само як застосувати наслідки такого правочину можливо лише
за санкціями встановленими законом, проте у спірних правовідносинах податковий
орган всупереч вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства
України не довів ні факту нікчемності правочину, ні підстав для застосування
санкції до відповідача у вигляді стягнення отриманого за правочином в дохід
держави.

Правові наслідки
нікчемного правочину статтею 228 Цивільного кодексу України не передбачені.
Такі санкції встановлені лише статтею 208 Господарського кодексу України.

Згідно з
частиною першою статті 207 Господарського кодексу України (далі за текстом -
ГК) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено
учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із
сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним
повністю або в частині. Частиною 1 статті 208 ГК передбачено, якщо господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох
сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за
рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання
зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все
одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування
одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею
повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави. Санкції,
встановлені цією нормою, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків
(зборів, інших обов'язкових платежів) чи за факт неправильного відображення
результатів господарської операції у бухгалтерському та податковому обліку однією зі сторін
договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення
правочину. Для застосування санкцій, передбачених частиною першою статті 208
Господарського кодексу України, необхідним є наявність умислу на укладення
угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Частиною першою
статті 208 цього Кодексу передбачено застосування санкцій лише судом. Це
правило відповідає нормі статті 41 Конституції України, згідно з якою
конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках,
обсязі та порядку, встановлених законом. Оскільки санкції, передбачені частиною
першою статті 208 Господарського кодексу України, є конфіскаційними, стягуються
за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської
діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими
як такі, що відповідають визначенню частини першої статті 238 Господарського
кодексу та можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених статтею
250 цього кодексу.

За частиною 1
статті 250 ГК адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до
суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але
не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків,
передбачених законом. Так, акт перевірки позивачем був складений 11 грудня 2007
року, договори купівлі-продажу укладені та виконані у жовтні 2005 року та
лютому 2006 року, позов ДПІ у м. Харцизьку був поданий 12 березня 2008 року,
тобто з порушенням річного строку відносно спірних господарських операцій.

Постанова
Донецького окружного адміністративного суду була прийнята з дотриманням норм
матеріального права, проте дата постанови була вказана помилково замість 26
серпня 2008 року - 26 серпня 2007 року. Сторони під час апеляційного розгляду
підтвердили, що постанова була прийнята фактично 26 серпня 2008 року, про що
було зазначено в журналі судового засідання (арк. справи 61), тому вказане
процесуальне порушення є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 201, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргуОСОБА_4на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 26 серпня 2008 року по адміністративній справі №
НОМЕР_1 задовольнити частково.

Постанову
Донецького окружного адміністративного суду від 26 серпня 2008 року по
адміністративній справі № НОМЕР_1 за позовомОСОБА_4до суб'єкта підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харцизьк таОСОБА_5 про
стягнення з ОСОБА_6у доход держави грошової суми вартості товару у розмірі
86958 грн. 89 коп. - змінити шляхом
зазначення правильної дати постанови - 26 серпня 2008 року.

На підставі
частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України відкласти з
дня закінчення судового розгляду справи на строк п'ять днів складання судового
рішення у повному обсязі.

Вступна та
резолютивна частини постанови складені та підписані колегією суддів у нарадчій
кімнаті та проголошені в судовому засіданні 31 жовтня 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з
дня складення в повному обсязі.

Постанова складена в повному обсязі та підписана колегією суддів 5 листопада 2008 року.

Головуючий: /підпис/ В.Г.Яманко

Судді
/підпис/ Г.М.Міронова

/підпис/ К.П.Горбенко