Справа № 22-а-11103/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Люклянчук В. Ф..
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

5 листопада 2008 року справа №
22-а-11103/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Міронова Г. М.
Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивача:

ОСОБА_1 - особисто,

від першого відповідачів: від другого відповідача

не з'явився, надане клопотання про розгляд справи за
відсутності представника відповідача,
не з'явився, повідомлені належним чином

розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційні скарги ОСОБА_1, м. Стаханів,
Управління праці та соціального захисту населення
Стаханівської міської ради, м. Стаханів

постанови Стаханівського міського суду
Луганської області

від

7 серпня 2008 року (повний текст постанови
виготовлений 12 серпня 2008 року)

по адміністративній справі

№ НОМЕР_1 (суддя Люклянчук В. Ф.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Стаханів

до

1)ОСОБА_2, м. Стаханів, 2) ОСОБА_4, м.
Луганськ

про

визнання дій неправомірними, зобов'язання
перерахувати та виплатити недоотриману щорічну грошову допомогу на
оздоровлення, стягнення разової компенсації

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
звернувся 29 жовтня 2007 року до Стаханівського
міського суду Луганської області з позовною заявою (арк. справи 1-3)
доОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2),
ОСОБА_3(ОСОБА_3) про визнання неправомірною відмову ОСОБА_2 здійснити виплату одноразової компенсації інваліду,
учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в розмірі,
визначеному законодавством, зобов'язання ОСОБА_2 здійснити виплату одноразової
компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 19800 грн., зобов'язання
ОСОБА_3 перерахувати ОСОБА_2 одноразову компенсацію в
розмірі 19800 грн.

9
червня 2008 року позивач доповнив свої позовні вимоги (арк. справи 71-73) з
вимогами щодо поновлення строку звернення до адміністративного суду, визнання
неправомірними дій ОСОБА_2 у зв'язку з невиплатою щорічної допомоги на оздоровлення
в розмірі, встановленому законодавством, стягнення з ОСОБА_2
недоплачених сум щорічної допомоги на оздоровлення на загальну суму 7973 грн.
20 коп., зобов'язання ОСОБА_3 здійснити перерахування ОСОБА_2 7973 грн. 20 коп.
недоплачених сум щорічної допомоги на оздоровлення.

Постановою Стаханівського міського суду Луганської області від
7 серпня 2008 року (арк. справи 90-91) позовні вимогиОСОБА_1. були задоволені
частково. Суд першої інстанції визнав дії ОСОБА_2
щодо призначення та сплатіОСОБА_1. щорічної допомоги на оздоровлення в 2007
році протиправними, стягнув з ОСОБА_2 на
користьОСОБА_1. за рахунок коштів Державного бюджету України недоплачену
допомогу на оздоровлення за 2007 рік у сумі 1780 грн., в задоволенні решти
позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі перший відповідач просить
скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм
матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою
відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, в апеляційній скарзі відповідач
просив розглянути справи без присутності представника першого відповідача.

Позивач під час
судового розгляду проти апеляційної скарги відповідача заперечував, просив
залишити її без задоволення та задовольнити апеляційну скаргу позивача в повному
обсязі.

Другий
відповідач про час, місце та дату судового розгляду був повідомлений належним
чином, проте своїм правом бути присутнім на судовому розгляді не скористався.

Колегія суддів,
заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Закон України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року, в редакції Закону
України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі змінами та доповненнями станом на
час існування спірних правовідносин, визначає основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення
категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової
діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

ОСОБА_1
віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи та є інвалідом 2 групи, що підтверджено посвідченням, довідками МСЕК
(арк. справи 48-50). Позивач до 11 січня 2006 року був інвалідом 3 групи, з 12
січня 2006 року є інвалідом 2 групи.

В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем позивачу не виплачена
в повному обсязі компенсація в розмірі, передбаченому статтею 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Згідно довідки
відповідача позивачу одноразова компенсація була виплачена 20 листопада 2003
року в розмірі 284 грн. 40 коп.

Частиною 1
статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від
28 лютого 1991 року № 796-XII (в редакції на час виникнення
спірних правовідносин) передбачено, що одноразова
компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які
стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою,
виплачується в таких розмірах: інвалідам I групи - 60 мінімальних
заробітних плат; інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат; інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат. У
разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у
компенсаціях.

Згідно частин 2,
3, 5, 7 статті 48 вказаного Закону одноразова
компенсація виплачується громадянам за місцем їх проживання органами
соціального захисту населення, виплата здійснюється з мінімальної заробітної
плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності чи втрати годувальника,
розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

В апеляційній
скарзі відповідач зазначив, що при виплаті компенсації, у зв'язку з
встановленням позивачу інвалідності вищої групи, керувався статтею 62 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення порядку застосування цього
Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення
якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними
органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної
виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті функції щодо
встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету Міністрів України
не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів України може
затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім того,
скаржник посилається як на підставу виплат на підпункт «е» пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була
встановлено, що одноразова компенсація учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами
внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із
числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою,
виплачується в таких розмірах: інвалідам I групи - 37930 тис.
карбованців (379 грн. 30 коп.), інвалідам II групи - 28440 тис. карбованців (284 грн. 40
коп.), інвалідам III групи - 18960 тис. карбованців (189 грн. 60
коп.).

Відповідно до
статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства
права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші
нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні
відповідати їй. Пунктом 1 частини 1 статті
92 Конституції України передбачено, що виключно законами України
визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод.

За частиною 2
статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 5
постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року
визначено, якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

При розгляді
даної категорії спору апеляційним судом встановлено, що вищенаведена постанова
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 була прийнята всупереч
вимог статей 48, 62 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому посилання скаржника
на цю постанову апеляційним судом не приймаються та оцінка правовідносин щодо
виплати різниці одноразової компенсації, у зв'язку з встановленням інвалідності вищої групи, здійснюється на
підставі пункту 1 частини 1 статті 92
Конституції України та статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивач
звертався до першого відповідача з заявою від 6 серпня 2007 року про виплату
недоплаченої одноразової компенсації (арк. справи 45), листом від 27 серпня
2007 року (арк. справи 46) перший відповідач відмовив позивачу в виплаті
недоплаченої одноразової компенсації.

Статтею
1 Закону України "Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на
2003 рік" від 26 рудня 2002 року № 372-IV встановлено, що з 1
січня 2002 року розмір мінімальної заробітної плати складає 185 гривень на
місяць, з 1 грудня 2003 року - 205 гривень.

З врахуванням
вищевикладеного, колегія суддів, дійшла до висновку про наявність підстав для
визнання дій відповідача щодо відмови позивачу в виплаті одноразової
компенсації неправомірними.

Оскільки
позивачу 20 листопада 2003 року першим відповідачем була виплачена
одноразова компенсація в розмірі 284 грн. 40
коп., розмір недоплаченої одноразової компенсації складає 8040 грн. 60 коп.
(185 грн. х 45 - 284 грн. 40 коп., де 185 грн. - це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений на період з 1 січня 2003 року по 30 листопада
2003 року). Судом першої інстанції позовні вимоги в цій частині досліджені в
мотивувальній частині постанови не були, в резолютивній частині постанови
вказано, зокрема про «відмову в задоволенні інших позовних вимог».

Стосовно
позовних вимог про визнання неправомірними дій
ОСОБА_2 у зв'язку з невиплатою щорічної допомоги на оздоровлення в
розмірі, встановленому законодавством, стягнення з ОСОБА_2
недоплачених сум щорічної допомоги на оздоровлення колегія суддів зазначає
наступне.

В обґрунтування
позовних вимог в цій частині позивач посилається на те, що відповідач за період
2002 - 2007 роки виплачував йому компенсацію на оздоровлення, в розмірі,
меншому ніж передбачено статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Згідно довідки
відповідача (арк. справи 75) позивачу, як інваліду 2 групи, було сплачено
щорічну допомогу на оздоровлення за 2002 рік - в серпні 2003 року в розмірі 26
грн. 70 коп., за 2003 рік - в серпні 2004 року в розмірі 26 грн. 70 коп.,
за2004 рік - в листопаді 2004 року в
сумі 26 грн. 70 коп., за 2005 рік - в лютому 2005 року в розмірі 26 грн. 70
коп., за 2006 рік - в вересня 2006 року в розмірі 120 грн., за 2007 рік - 28
березня 2007 року в розмірі 120 грн.

Абзацом 2частини
4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України від 6 червня 1996 року N
230/96-ВР передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам
ІІ групи в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Згідно частин 3, 5, 7
статті 48 вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується
громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення,
виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

Пунктами 1, 3
Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій
з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4
березня 2002 року N 256 з наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок
визначає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів
з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок
субвенцій з державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших
самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих
органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту
населення.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 були внесені
зміни до вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002
року № 256 та затвердженого нею Порядку про покладення на управління праці та
соціального захисту населення додаткових завдань щодо ведення персоніфікованого
обліку, нарахування та сплати передбачених законодавчими актами пільгових
виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16
травня 2008 року № 279-VI постанови Кабінету Міністрів України набирають
чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими
постановами, але не раніше дня їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів
України від 29 жовтня 2003 року N 1687 була опублікована 14 листопада
2003 року в Офіційному віснику України
N 44.

Колегія суддів,
з огляду на наведену постанову Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003
року N 1687, зазначає, що не приймає доводів скаржника стосовно того, що
управління праці та соціального захисту з моменту набуття законної сили
вказаною постановою не є належними відповідачами в справах щодо стягнення
щорічної допомоги на оздоровлення, оскільки статтею 63 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього
Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету, а управління праці та
соціального захисту населення стосовно виплат щорічної допомоги на оздоровлення
є розпорядниками бюджетних коштів в розумінні пункту 36 частини 1 статті 2
Бюджетного кодексу України.

Скаржник
посилається як на підставу виплат на підпункт «є» пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була
встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам 2 групи в
розмірі 2670 тис. крб. (26 грн. 70 коп.), інвалідам 3 групи в розмірі 2150 тис.
крб. (21 грн. 50 коп.). Вказана постанова була прийнята Кабінетом Міністрів
відповідно до Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої
постановою Верховної Ради України від 11 жовтня 1995 року № 373/95-ВР, яка
визначала одночасно з бюджетом конкретний план дій лише на 1996 рік. Крім того,
підпункт "є" пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від
26 липня 1996 року № 836 втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року N
562.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» встановлено, що інвалідам 2 групи виплата щорічної допомоги на
оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі 120 грн.

При розгляді
даної категорії спору апеляційним судом встановлено, що вищенаведені постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 та № 562 від 12 липня
2005 року були прийняті всупереч вимог статей 48, 62 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому посилання скаржника на ці постанови апеляційним судом не
приймаються та оцінка правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
здійснюється на підставі пункту 1
частини 1 статті 92 Конституції України та статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

З врахуванням
викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що в 2002 році відповідачем не
виплачувалася позивачу щорічна допомога на оздоровлення правомірно, з огляду на
те, що функції по нарахуванню та виплаті такої допомоги були набуті
відповідачем лише 14 листопада 2003 року, тому висновок суду першої інстанції
про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача щорічної
допомоги на оздоровлення за 2002 рік є правильним.

За 2003 рік
відповідачем позивачу, як інваліду 2 групи, щорічну допомогу на оздоровлення
було виплачено в серпні 2004 року в розмірі 26 грн. 70 коп., тому з огляду на
те, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, сума
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2003 рік складає 998 грн. 30
коп. (205 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп., де 205 грн. - це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений на період з 1 січня 2004 року по 31 серпня 2004 року статтею
89 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» від 27 листопада 2003 року № 1344-IV).

За 2004 рік
відповідачем позивачу, як інваліду 2 групи, щорічну допомогу на оздоровлення
було виплачено в листопаді 2004 року в розмірі 26 грн. 70 коп., тому з огляду
на те, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати,
сума недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2004 рік складає 1158
грн. 30 коп. (237 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп., де 237 грн. - це мінімальний
розмір заробітної плати встановлений на період з 1 вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року статтею
89 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» від 27 листопада 2003 року № 1344-IV).

За 2005 рік
відповідачем позивачу, як інваліду 2 групи, щорічну допомогу на оздоровлення
було виплачено в лютому 2005 року в розмірі 26 грн. 70 коп., тому сума
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2005 рік складає 1283 грн. 30
коп. (262 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп., де 262 грн. - це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений на період з 1 січня по 31 березня 2005 року
статтею 83 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік»).

Дія абзацу 2
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 2006 рік в частині
виплати компенсацій і допоміг у розмірах відповідно до мінімальної заробітної
плати була зупинена згідно з пунктом 37 статті 77 Законом України «Про
державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року N 3235-IV та ця
норма Конституційним судом України неконституційною не визнавалася, тому дії
відповідача щодо відмови позивачу, як інваліду 2 групи, в виплаті допомоги на
оздоровлення, виходячи з п'яти мінімальних заробітних плат за 2006 рік є
обґрунтованими, відмова судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог в
частині стягнення з відповідача недоотриманої щорічної допомоги за 2006 рік є
правильною.

Судом першої
інстанції було відмовлено в стягненні з першого відповідача на користь позивача
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2002-2006 року на підставі
застосування річного строку для подання позову до адміністративного суду згідно
статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

При визначенні
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік апеляційний суд враховує, що
рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у
справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян були визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 30
статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19
грудня 2006 року № 489-V, яким
було зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», внаслідок чого положення статті 48 підлягають застосуванню у 2007
році у редакції Закону України від 6
червня 1996 року N 230/96-ВР. Рішення Конституційного Суду України є
обов'язковими до виконання на території України, остаточними, не можуть бути
оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії
положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Колегія суддів
зазначає, що виплата повинна була здійснюватися в порядку, встановленому
абзацом 2 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат станом на день виплати. За даними відповідача
позивачу щорічна допомога на оздоровлення за 2007 рік була виплачена 28 березня
2007 року в розмірі 120 грн., тому сума несплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення за 2007 рік складає 1880 грн. (400 грн. х 5 - 120 грн., де 400
грн. - розмір мінімальної заробітної плати встановлений на період з 1 січня
2007 року по 31 березня 2007 року статтею 76 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2007 рік").

Статтею 63
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного
бюджету.

Колегія суддів
не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування для
здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в
межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів
з Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою
діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком
держави.

Також, колегія
суддів зазначає, що оскільки предметом спору є виплата допомоги на оздоровлення
інваліду 2 групи 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, до спірних правовідносин застосовуються приписи частини 3 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої для захисту прав,
свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду. Так,
пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус і соціальний захист,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що держава бере
на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується
відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами
та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Частиною 1
статті 76 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну
безпеку» від 8 лютого 1995 року № 39/95-ВР передбачено, що право на подання позову
про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи, не
обмежується строком давності. Пунктом 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу
України передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Виходячи з
вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийняв
оскаржувану постанову з порушенням матеріального права, що з врахуванням
приписів статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, обумовлює
скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови з
частковим задоволенням позовних вимог у відповідності до норм права,
застосованих при вирішенні цього спору, для забезпечення захисту прав та
інтересів фізичної особи від порушень з боку суб'єкту владних повноважень.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1, м. Стаханів на постанову Стаханівського міського суду Луганської області від
7 серпня 2008 року по адміністративній справі № НОМЕР_1 - задовольнити
частково.

Апеляційну
скаргуОСОБА_2, м. Стаханов на постанову Стаханівського міського суду Луганської області від
7 серпня 2008 року по адміністративній справі № НОМЕР_1 - задовольнити
частково.

Постанову Стаханівського міського суду Луганської області від
7 серпня 2008 року по адміністративній справі № НОМЕР_1 - скасувати.

Позовні вимоги за позовомОСОБА_1, м. Стаханів доОСОБА_2, м.
Стаханів, ОСОБА_4, м. Луганськ про визнання дій неправомірними, зобов'язання
перерахувати та виплатити недоотриману щорічну грошову допомогу на
оздоровлення, стягнення разової компенсації задовольнити частково.

Визнати
неправомірними діїОСОБА_2, м. Стаханов щодо відмови у
виплатіОСОБА_1, м. Стаханов недоплаченої одноразової допомоги, щорічної
допомоги на оздоровлення за 2003, 2004, 2005, 2007 роки в розмірі,
передбаченому статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Стягнути
зОСОБА_2, м. Стаханов на користьОСОБА_1, м. Стаханов недоплачену одноразову компенсацію в
розмірі 8040 грн. 60 коп. за рахунок коштів
Державного бюджету України.

Стягнути
зОСОБА_2, м. Стаханов на користьОСОБА_1, м. Стаханов недоплачену щорічну
допомогу на оздоровлення за 2003, 2004, 2005, 2007 роки на загальну суму 5319
грн. 90 коп., з якої за 2003 рік - 998 грн. 30 коп.,за 2004 рік -1158 грн. 30
коп., за 2005 рік - 1283 грн. 30 коп., за 2007 рік - 1880 грн. за рахунок
коштів Державного бюджету України.

В задоволенні
іншої частини позовних вимог відмовити.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України відкласти з дня закінчення судового
розгляду справи на строк п'ять днів складання судового рішення у повному
обсязі.

Вступна та
резолютивна частини постанови складені, підписані колегією суддів у нарадчій
кімнаті та проголошені в судовому засіданні 5 листопада 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня складення постанови в повному обсязі.

Постанова складена в
повному обсязі та підписана колегією суддів 10 листопада 2008 року.

Головуючий: /підпис/ В.Г.Яманко

Судді
/підпис/ Г.М.Міронова

/підпис/ К.П.Горбенко