Справа № 22а-4592/08
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2008-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а-4592/08
Головуючий суддя у суді 1-ої
категорія статобліку - 49
інстанції - Дігтяр Н. В.
доповідач - Семененко Я.В.
(справа №
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2008 року
м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Семененка Я.В.

суддів - Баранник Н.П., Юхименка О.В.

при секретарі судового засідання
- Галоян О.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу
Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської
обласної державної адміністрації

на постанову Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської області
від 28 грудня 2007 року у справі № 2а-74/2007 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління праці
та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної
адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення
Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області
про зобов'язання проведення перерахунку по щорічній разовій грошовій допомозі
до 5 травня як інваліду війни, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2007 рокуОСОБА_1 звернувся до суду за позовом до Головного
управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної
державної адміністрації та Управління праці та соціального захисту населення
Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області
про зобов'язання здійснити перерахунок щорічної разової грошової допомоги до 5
травня в розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком як інваліду війни 2 групи та
10-ти мінімальних пенсій за віком як інваліду війни 1 групи за 2000-2007р.р. і
здійснити виплату недоплаченої суми в розмірі 10355,76грн. В обґрунтування
позовних вимог позивач посилався на те, що він має статус ветерана війни та є
інвалідом війни 1 групи (до березня 2007 року 2 групи), а тому, згідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ, він
має право на отримання щорічної одноразової грошової допомоги в розмірі 8
мінімальних пенсій за віком та 10 мінімальних пенсій за віком, яка повинна бути
виплачена до 05 травня. Відповідач виплату вказаної допомоги за вказаний період
здійснював лише частково, що є порушенням вимог вказаного Закону. Посилаючись
на неправомірність дій відповідача, позивач просив зобов'язати відповідача
сплатити на його користь недоплачену щорічну одноразову допомогу у розмірах
визначених законом.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від
20.11.2007р. до участі у справі в якості співвідповідача притягнуто Головне
управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної
державної адміністрації.

Постановою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області
від 28 грудня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Зобов'язано Головне управління праці та соціального
захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації виплатити
позивачу недоплачену суму по щорічній разовій допомозі до 5 травня в розмірі
10355,76 грн. Стягнути з Головного управління праці та соціального захисту
населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь
позивача вартість наданих йому юридичних послуг в розмірі 250,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, Головне управління праці та соціального захисту населення
Дніпропетровської обласної державної адміністрації звернулося з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду,
обґрунтованість доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, а також
правильність застосування судом норм
матеріального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що спірні
правовідносини між сторонами виникли з приводу застосування норм законодавства,
які регулюють порядок та розміри виплат щорічної допомоги особам, які мають
статус ветеранів війни. Тобто, позивачем порушено питання щодо правомірності
дій відповідача, який в даних правовідносинах, при нарахуванні ним та виплаті
щорічної грошової допомоги, є суб'єктом владних повноважень.

Так, позивач вказуючи на неправомірність дій відповідача, посилався на те,
що розмір сум, які підлягають до сплати, повинні розраховуватися у
відповідності до ст..13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» № 3551-XII.

Головне управління
праці та соціального захисту населення Дніпропетровської
обласної державної адміністрації наполягало на тому, що граничні розміри
виплат, встановлюються Законами України про Державний бюджет
України на відповідні роки та Постановами КМУ.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, не погодившись з доводами
відповідача щодо правомірності дій відповідачів по нарахуванню та виплаті
позивачу щорічної грошової допомоги у відповідності до Законів України про
Державний бюджет України на відповідні роки.

Колегією суддів встановлено, що позивач має статус ветерана війни, що
підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1,
виданого управлінням труда і соціального захисту населення м.
Верхньодніпровська (а. с. 4) і
відповідно має пільги, встановлені
Законом № 3551-XII.

Спору між сторонами щодо наявності у позивача права на отримання щорічної
разової грошової допомоги, як ветерану війни, не існує.

Згідно статті 13 Закону № 3551-ХІІ інвалідам війни 1-ої групи виплачується
щорічна разова грошова допомога до 5-го травня в розмірі десяти мінімальних
пенсій за віком; інвалідам війни 2-ої групи - восьми мінімальних пенсій за
віком.

Відповідно до преамбули Закону № 3551-ХІІ цей Закон визначає правовий
статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення,
сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Тобто, Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» є спеціальним законом, що регулює правовідносини, в тому числі і щодо
соціальних виплат у вигляді щорічної разової грошової допомоги особам, яким
встановлені спеціальні статуси, обумовлені цим законом. Законом, в редакції до
28.12.2007р., не передбачалася можливість регулювати та змінювати розміри
встановлених виплат іншими законами та нормативно-правовими актами.

З цих підстав колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про те,
що виплати особам, повинні здійснюватися в межах бюджетного фінансування та
вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Право позивача на отримання щорічної грошової допомоги у розмірі десяти
мінімальних пенсій за віком, як інваліду 1ої групи та восьми мінімальних пенсій
за віком, як інваліду 2ої групи не залежить від наявності чи відсутності
грошових коштів та належного фінансування, таке право надане державою і закріплено
Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» .

Оскільки таке право декларовано
державою, то відповідно держава, через створені нею органи, в даному випадку
органи соціального захисту населення, і несе обов'язок по своєчасній та повній
виплаті допомоги саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі.

Крім
цього, і практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст..17
Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського
суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що органи державної
влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання
своїх обов'язків ( справа «Кечко проти України», рішення від 08.11.2005р.).

Колегія суддів вважає, що позивач має
право на отримання щорічної грошової допомоги у розмірах встановлених Законом
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту»,
а оскільки відповідачем вказане право не визнається, то має і право на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім цього, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої
інстанції правомірно не застосовано строки позовної давності до спірних
правовідносин, оскільки відповідач не наполягав на відмову у позові саме з
підстав пропуску строку позовної давності, що, відповідно до ст..100 КАС
України, позбавило суд першої інстанції процесуальної можливості вирішити
питання щодо пропущення позивачем строків позовної давності, які визначено
ст..99 КАС України.

Разом з тим, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що Законом України
«Про Державний бюджет України на 2006 рік» зупинено на 2006 рік дії норм Закону
№3551-ХІІ в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової
допомоги ветеранам війни.

Закон України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» не був предметом
дослідження Конституційного Суду України та його норми не було визнані не
конституційними, а відтак у суду першої інстанції були відсутні правові
підстави для стягнення щорічної допомоги за 2006 рік у розмірах встановлених
ст..13 Закону №3551-ХІІ

Виплата позивачу щорічної допомоги за 2006 рік була здійснена в розмірах
встановлених Законом України «Про Державний бюджет України за 2006 рік» -
270грн., а відтак дії відповідача відповідали вимогам законодавства, яке було
чинним на момент здійснення таких виплат.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне
постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо
стягнення з відповідача щорічної допомоги за 2006 рік у розмірі 2872грн.
скасувати, відмовивши в задоволенні позову в цій частині.

Крім цього, колегія судді вважає, що судом першої інстанції неправильно
вирішено питання щодо розподілу судових витрат в частині відшкодування витрат
на правову допомогу.

Так, відповідно до ст..90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги,
передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач уклав договір з ІНФОРМАЦІЯ_1 про
надання йому правової допомоги і за таку
допомогу ним сплачено 500грн.

Частиною 1 ст. 94 КАС України передбачено, якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені
нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи службова особа).

Постановою КМУ №590 від
27.04.2006р. «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок
держави» визначено, що компенсація в адміністративних справах витрат,
пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове
рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень:

якщо компенсація відповідно до закону сплачується за рахунок держави не
перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що особі, яка надає правову
допомогу, виплачується 5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день.

Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати 460 грн.(на період надання
правової допомоги) за повний робочий день (8 год.) сума відшкодування становить
23 грн.(460х5%).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору про надання
послуг та довіреності на ведення справ у судах, установах, організаціях від 20
вересня 2007 року (а.с.8,9) позивач надає повноваження ІНФОРМАЦІЯ_1представляти
його інтереси в Верхньодніпровському районному суді Дніпропетровської
області та інших судових інстанціях.
Відповідно до квитанції № 94683929 від 20 вересня 2007 року позивачем сплачено
ІНФОРМАЦІЯ_1500 грн. за надання правової допомоги (а. с. 11). Але в матеріалах
справи відсутні будь-які документи, розрахунки або акти виконаної роботи у
підтвердження суми, яку повинен сплатити позивач. Оскільки, позивачем та його
представником не надано доказів для підтвердження вартості послуг ІНФОРМАЦІЯ_1,
колегія суддів вважає за необхідне відшкодувати судові витрати, відповідно до
ч. 1 ст. 94 КАС України та Постанови КМУ № 590 від 27 квітня 2006 року.

28 листопада 2007 року судове засідання, в якому приймав участь представник
позивача, тривало 20 хвилин, відповідно до протоколу судового засідання (а. с.
19).

Таким чином, витрати на правову допомогу складають:

23 грн. - за 8 годин, отже 0,95 грн. - за 20 хвилин.

28
грудня 2007 року судове засідання, у якому приймав участь представник позивача,
тривало 1год.30хв., відповідно до протоколу судового засідання (а.с.25)

Таким чином витрати на правову допомогу складають:

23грн. - за 8 год., отже 4,31 - за 1год.30хв.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне, стягнути з
Державного бюджету на користь позивача судові витрати на правову допомогу у
розмірі 5,26 грн.

На підставі викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст.198 ст.ст. 202, 205, 207 КАС
України колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління праці та соціального захисту
населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації - задовольнити частково.

Постанову Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської
області від 28 грудня 2007 року у справі
№ 2а-74/2007 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1до Головного
управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної
державної адміністрації про проведення перерахунку та виплати позивачу
недоплачену суму по щорічній допомозі до 5 травня за 2006 рік у розмірі
2872грн. - скасувати. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1в цій частині -
відмовити.

Постанову Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської
області від 28 грудня 2007 року у справі
№ 2а-74/2007 в частині стягнення з Головного управління праці та соціального
захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь
позивача судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 250 грн.
- скасувати.

Стягнути з Державного бюджету на користь позивача судові витрати у вигляді
витрат на правову допомогу у розмірі 05грн.26коп.

В іншій частині постанову Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області від 28 грудня
2007 року у справі № 2а-74/2007 - залишити без змін.

Постанова суду набирає чинності з моменту її проголошення
та може бути оскаржена у місячний строк до Вищого адміністративного суду
України шляхом подання касаційної скарги з часу виготовлення постанови в повному обсязі.

(Повний текст постанови виготовлено 09.12.2008р.)

Головуючий
Я.В.
Семененко

Судді:
Н.П.
Баранник

О.В.
Юхименко