Справа № 22а-3186/08
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2008-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а-3186/08
Головуючий у І інстанції -
Суддя-доповідач Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2008 року Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Глущенко Я.Б,

суддів Дурицької О.М.,
Межевича М.В.,

при
секретарі Токар М.Г.,

розглянувши
у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального захисту населення Таращанської районної
державної адміністрації Київської області про стягнення недоотриманих сум
одноразової допомоги на оздоровлення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову Таращанського районного суду Київської області від 06 липня 2007
року, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом,
в якому просила стягнути з Управління праці та соціального захисту населення
Таращанської районної державної адміністрації Київської області недоплачені
суми одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2003-2005 роки у розмірі
3696,60 грн.

Постановою Таращанського районного суду Київської області
від 06 липня 2007 року заявлений позов задоволено частково: поновлено строк
звернення до суду та стягнуто з відповідача на користь позивача 1540,00 грн.
недоотриманої одноразової допомоги на оздоровлення за 2005 рік. В решті позову
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною постановою суду, ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої
інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової
допомоги на оздоровлення за 2003, 2004 роки та ухвалити в цій частині нове
рішення про задоволення позову. У своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що
судом неправильно визначено дату, з якої має обраховуватися початок перебігу
річного строку для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав,
оскільки позивачу про виплату йому допомоги у відповідному розмірі стало відомо
в момент прийняття рішення за результатами розгляду його скарги. А тому позивач
вважає, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у задоволенні
його вимог про стягнення допомоги на
оздоровлення за 2003, 2004 роки.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких
підстав.

Згідно зі
ст.ст. 198
ч. 1
п. 1,
200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Суд першої
інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив
обставини, яким та наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що вимога позивача
провести виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2003-2004 роки не
підлягає задоволенню, оскільки ним пропущено річний строк для звернення до
адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів, який має
обчислюватися з дати здійснення відповідної виплати.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Колегією суддів встановлено, що позивач є інвалідом ІІ
групи внаслідок захворювання, пов'язаного з аварією на ЧАЕС, що підтверджується
відповідним посвідченням.

Статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що
інвалідам ІІ групи щорічна допомога на оздоровлення виплачується в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.

Відповідачем зазначена допомога була виплачена позивачу у
розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996
року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та Постановою Кабінету Міністрів України від
12.07.2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, 22.09.2003 року у
розмірі 26,70 грн. (за 2003 рік), 08.10.2004 року - 26,70 (за 2004 рік),
01.03.2005 та 12.09.2005 року у загальній сумі 120,00 грн. (за 2005 рік).

18.06.2007 року позивач звернувся до суду з вимогою про
здіснення відповідачем виплати цієї допомоги в розмірі, встановленому Законом
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Судова колегія погоджується з доводами суду першої
інстанції про порушення права позивача на отримання допомоги на оздоровлення за
2003 та 2004 роки у розмірі, встановленому вищезгаданим Законом.

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції
України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Зміст законів України, якими встановлюються розміри
мінімальних заробітних плат, свідчить про відсутність будь-яких обмежень щодо
можливостей застосування розміру мінімальної заробітної плати з метою
реалізації норми ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок
Чорнобильської катастрофи».

Тому, виходячи із загальних засад пріоритетності законів
над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, застосуванню
підлягає саме статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи», а не Постанови
Кабінету Міністрів України.

Разом з тим, судова колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції, що про порушення свого права на отримання допомоги у
відповідному розмірі за 2003, 2004 роки позивач мав дізнатися в момент
отримання такої виплати.

Як правильно
зазначено судом першої інстанції, відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для
звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Як
вбачається з протоколу судового засідання від 06.07.2007
року (а.с. 18-19),
представник відповідача наполягала на застосуванні річного строку звернення до
адміністративного суду та просила відмовити в задоволенні позову на цій
підставі.

Отже, судова
колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що пропущення позивачем
річного строку для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав,
свобод та інтересів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд
першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та відповідні їм
правовідносини і, всупереч доводам апеляції, правильно застосував норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним,
матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити
без задоволення.

Постанову Таращанського районного суду Київської області
від 06 липня 2007 року залишити без змін.

Повний текст ухвали виготовлений 02
жовтня 2008 року.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути оскаржена протягом одного місяця з дня
складання в повному обсязі, тобто з 03 жовтня 2008 року, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

Судді: