Справа № 22-а-7550/08
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2008-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

16 вересня 2008
року
м.
Львів

Колегія суддів
Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

судді - доповідача
- Олендера
І.Я.,

суддів -
Заверухи О.Б., Яворського І.О.

при секретарі
судового засідання - Бацика О.Р.,

з участю осіб:

від позивача
- ОСОБА_1,

від відповідача
- Срібняк А.С. - представник,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові
адміністративну справу

за апеляційною скаргою - ОСОБА_1

на постанову Тлумацького районного суду Івано-Франківської
області від 10 грудня 2007 року справі за № 2-а-22/07

за адміністративним позовом ОСОБА_1

до Тисменицько-Тлумацького об'єднаного районного
військового комісаріату

про поновлення на службі, оплату за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И
Л А :

В серпні
2007 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Тисменицько-Тлумацького
об'єднаного районного військового комісаріату про поновлення на службі, оплату
за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, де вказувала на
незаконність дій відповідача по її звільненню в зв'язку зі зміною істотних умов
праці на підставі п.6 ст.36 КЗпП України.

Постановою
Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2007 року в
задоволені позову ОСОБА_1 до Тисменицько-Тлумацького об'єднаного районного
військового комісаріату про поновлення на службі, оплату за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди було відмовлено.

В обґрунтування
прийнятої постанови суд першої інстанції покликається на те, що позивачка
знаючи про запровадження нового штату відповідача була поінформована про зміну
в організації виробництва та праці, які внаслідок перерозподілу між державними
службовцями функціональних обов'язків із збільшенням їх обсягу потягнули зміну
істотних умов праці позивачки на займаній посаді, однак відмовилась від
запропонованих їй посад, а тому її звільнення з роботи за п.6 ст.36 КЗпП
України проведено у повній відповідності з чинним законодавством про працю, що
свідчить про правомірність дій відповідача, щодо її звільнення.

Вказану
постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач - ОСОБА_1, яка в поданій
апеляційній скарзі вказує на те, що постанова прийнята з порушенням норм
матеріального права, в зв'язку з чим просить постанову скасувати та прийняти нову про задоволення її позовних
вимог.

В обґрунтування
поданої апеляційної скарги покликається на те, що відповідач не виконав вимог
ч.2 ст.32 КЗпП України. Позивачка не відмовлялась від переведення на роботу в
іншу місцевість у відповідності до ч.3 ст.49-2 КЗпП України, оскільки з таким
письмовим текстом наказу, або пропозиції до неї не доводили, і вона письмової
заяви не писала та не відмовлялась від продовження роботи у зв'язку із зміною
істотних умов праці. Взагалі позивачка за два місяці не попереджалася про
наступні зміни істотних умов праці. Таким чином суд першої інстанції на її
думку не врахував, що її звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України.

Позивачка
в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги та просить таку
задовольнити.

Представник
відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просить її відхили з
підстав відповідності постанови суду першої інстанції вимогам матеріального
права.

Заслухавши
доповідь судді доповідача, пояснення сторін, перевіривши та обговоривши
матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи вбачається, що позивачка після виходу з
відпустки по догляду за дитиною в порядку переводу з Тлумацького районного
військового комісаріату з 04.01.2005 року працювала в Тлумацькій призовній
дільниці новоствореного Тисменецько-Тлумацького ОРВК на посаді державного
службовця, спеціаліста І категорії та згідно інструкції виконувала
функціональні обов'язки, пов'язані з обліком військовозобов'язаних запасу.

У відповідності
до директиви Міністра оборони України № Д-322(1)03 від 06.04.2006 року «Про
проведення організаційних заходів у військових комісаріатах ЗСУ» та відповідної
їй директиви Командувача військ ЗОК № Д-15(1)057 від 21.04.2006 року
передбачено перехід Тисменецько-Тлумацького ОРВК з попереднього штату
3/005-51(01) на штат 3/131-51(03), зі скороченням штатних посад і загальної
чисельності працівників, зокрема, замість 9-ти посад державних службовців
вводилось шість віднесених до такої категорії посад, не залишалось посад
державних службовців для виконання завдань в Тлумацькому районі, однак
кількість спеціалістів 1-ї категорії збільшувалась з двох до трьох.

З матеріалів
справи (а.с.65) вбачається, що позивачка була попереджена, поряд із іншими
службовцями та працівниками відповідача, про наступне скорочення посад, що
підтверджується і наказом військового комісара № 60 від 26.07.2006 року, хоча в
силу ч.3 ст.184 КЗпП України вона, як одинока матір, яка має дитину віком до
14-ти років не підлягала звільненню на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Таким чином
висновок суду про те, що позивача була за два місяці, своєчасно попереджена про
зміни в організації виробництва і праці, включно із застосуванням змін істотних
умов праці, є безпідставним та надуманим, що зокрема спростовується наявними
також в матеріалах справи Актом перевірки, приписом та листом Територіальної
Державної інспекції праці у Івано-Франківській області (а.с.17,69-73).

Так, у
відповідності до ч.3 ст.32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовжені
роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних
умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи,
встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну
розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не
пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути
збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то
трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 КЗпП України.

Колегія суддів
апеляційної інстанції вважає, що відповідачем вище вказаний припис
законодавства виконано не було.

Крім того
колегія суддів вважає, що відповідач не виконав приписи ст.29 КЗпП України, яка
передбачає обов'язок в даному випадку відповідача роз'яснити працівникові його
права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці.

Колегія суддів
апеляційної інстанції встановила, що позивачку про зміну істотних умов праці
фактично було повідомлено 27.10.2006
року доказом чого є Акти про відмову від запропонованої посади (а.с.41-44),
фактично за три дні до звільнення, оскільки відповідно до Наказу військового
комісара Тисменицько-Тлумацького ОРВК позивачку 30.10.2006 року було звільнено
з 31.10.2006 року у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із
зміною істотних умов праці за п.6 ст.36 КЗпП України (а.с.8).

З огляду на вказане вище колегія суддів
апеляційної інстанції вважає доведеним, що відповідач при звільненні позивачки
з державної служби діяв всупереч вимог закону, тобто протиправно, а тому
звільнення такої є незаконним, і така підлягає поновленню на роботі, яку така
займала до звільнення, а саме на посаді спеціаліста 1-ї категорії Тисменицько-Тлумацького
об'єднаного районного військового комісаріату.

З огляду
на зазначене, на підставі ст.235 КЗпП України підлягають задоволенню вимоги
позивачки і щодо виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,
оскільки заява про поновлення позивачки на роботі розглядалась більше одного року не з вини
такої, з розрахунку заробітної плати відповідно до довідки про заробітну плату
(а.с.84), а тому на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню сума в
розмірі 19 218,50 грн. = ( 40,46 грн. середньоденний заробіток х 473 робочі
дні).

Поряд з
цим колегія суддів вважає, що не підлягає задоволенню вимога позивачки про
стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки сам факт задоволення її
позову та поновлення її на роботі на державній службі, зі стягненням середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, є достатньою сатисфакцією за порушення зі
сторони відповідача її прав на проходження державної служби.

Крім того
колегія суддів вважає, що оскільки розглядаючи спір та вирішуючи питання щодо
законодавства, яким врегульовані спірні відносини публічної служби, слід
виходити з того, що такі відносини перш за все, є предметом регулювання
адміністративного права і умови служби визначені законодавством, в даному
випадку Законом України «Про державну службу», однак оскільки в спеціальному
законі відсутні відповідні положення, то в даному випадку слід застосовувати
норми трудового законодавства.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють,
чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4)
безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно; 6) розсудливо;7) з дотриманням
принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;8) пропорційно,
зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких
спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно
до ст.71 КАС України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім
випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції не правильно по суті вирішив дану справу
та прийшов до не правильного висновку про правомірність дій та рішення
відповідача, щодо звільнення позивачки з роботи з державної служби, оскільки
судом першої інстанції не правильно надано оцінку діям та прийнятому рішенню
індивідуальної дії суб'єкту владних повноважень, з точки зору його
правомірності, обґрунтованості, об'єктивності, а також інших визначених ч.3 ст.
2 КАС України обов'язкових критеріїв.

При
цьому колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що
позивачкою не пропущено строки звернення з позовом до адміністративного суду за
захистом порушеного права, оскільки вона вчасно звернулась до суду з позовною
заявою, однак внаслідок помилкового розгляду її позову судом в порядку
цивільного судочинства та подальшого закриття провадження в цивільній справі та
роз'яснення позивачці права звернення з адміністративним позовом, вона вчасно,
після повідомлення її про прийняте судове рішення, звернулась до суду в порядку
адміністративного судочинства (а.с.76).

Враховуючи вище наведене, колегія
суддів вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на неповно, не
об'єктивно і всебічно не з'ясованих обставинах, не відповідає вимогам ст.ст.2,10,11,71,72,86,138,143,159,161-163
КАС України, доводи апеляційної скарги її спростовують, тому наявно підстави
для скасування постанови суду першої інстанції та постановлення нової про
часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207
КАС України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В
И Л А :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову
Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2007 року
справі за № 2-а-22/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тисменицько-Тлумацького
об'єднаного районного військового комісаріату

про поновлення на службі, оплату за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди -
скасувати та прийняти нову.

Позов
ОСОБА_1 до Тисменицько-Тлумацького об'єднаного районного військового
комісаріату про поновлення на службі, оплату за час вимушеного прогулу та
стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати
протиправними дії та рішення Тисменицько-Тлумацького об'єднаного районного
військового комісаріату Івано-Франківської області про звільнення ОСОБА_1 з
посади державного службовця спеціаліста 1-ї категорії Тисменицько-Тлумацького
об'єднаного районного військового комісаріату.

Скасувати
Наказ військового комісара Тисменицько-Тлумацького об'єднаного районного
військового комісаріату Івано-Франківської області № 87 від 30 жовтня 2006 року
про звільнення ОСОБА_1 та поновити таку на посаді державного службовця
спеціаліста 1-ї категорії Тисменицько-Тлумацького об'єднаного районного
військового комісаріату Івано-Франківської області.

Стягнути
з Тисменицько-Тлумацького об'єднаного районного військового комісаріату
Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 19 218 (дев'ятнадцять тисяч двісті вісімнадцять )
гривень 50 копійок.

В
задоволені позовних вимог про стягнення 7000 гривень моральної шкоди -
відмовити.

Допустити
до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді
державного службовця спеціаліста 1-ї категорії Тисменицько-Тлумацького
об'єднаного районного військового комісаріату Івано-Франківської області та
стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один
місяць в розмірі 890 (вісімсот дев'яносто) гривень 12 копійок.

Постанова
набирає законної сили негайно після проголошення.

На
постанову апеляційного суду може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після
проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до
ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя :
І.Я.Олендер

Судді:
О.Б.Заверуха

І.О.Яворський