Справа № 22-а-8444/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач Василенко Л.А.
Головуючий І інстанції суддя Кушнарьова В.А.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 серпня 2008
року Справа
№ 22-а-8444/08

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді:
Василенко Л.А.,

суддів: Ханової Р.Ф.,

Старосуда М.І.,

при
секретареві Денисенко К.С.,

за участі
позивача ОСОБА_1

розглянула апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту населення Артемівської міської
ради на постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18
червня 2008р. у справі № 2-а-117/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Артемівської міської ради Донецької області про
визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії, і

ВСТАНОВИЛА:

21.01.2008р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконною
бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Артемівської
міської ради (далі УПСЗН) по невиплаті йому у 2003-2005, 2007 роках щорічної
допомоги, передбаченої ч. 5 ст. 12 Закону України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту”, просив визнати відмову щодо перерахунку та
виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2003-2005, 2007 роки
незаконною та стягнути з відповідача недоплачену допомогу за вказаний період в
сумі 4820,00 грн.

Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 червня
2008р. позов задоволений частково: визнана незаконною бездіяльність УПСЗН щодо
не донарахування та невиплати у 2004, 2007 р. р. щорічної допомоги до 5 травня
позивачеві та стягнуто з відповідача на користь позивача недоплачену щорічну
допомогу за 2004р. - 805,00 грн. та за 2007 р. - 1770,0 грн., в задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, УПСЗН подало апеляційну скаргу, в
якій просить постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування
судом норм матеріального права.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи належним
чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Позивач при апеляційному перегляді справи вважав судове рішення першої
інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не
підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач є учасником
бойових дій, та має право на отримання грошової допомоги у відповідності до
вимог ч. 5 ст. 12 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту” в розмірі 5 мінімальних пенсій за віком. Суд вирішив
за 2004, 2007 рік стягнути з відповідача
не донараховану та невиплачену частину одноразової допомоги, оскільки
відповідними рішеннями Конституційного Суду були визнанні
неконституційними положення відповідної
статей Законів України «Про державний бюджет України» на 2004, 2007 роки, які
обмежували виплати за спеціальним законом. В задоволенні позовних вимог за
2003, 2005 роки суд відмовив у зв'язку з тим, що виплати були проведені у
відповідності до вимог Законів України «Про державний бюджет» на 2003 та 2005
роки, оскільки ці вимоги не визнанні неконституційними.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивача,
перевірила доводи апеляційної скарги за матеріалами справи і вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої
інстанції зміні з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач є учасником
бойових дій, що підтверджено посвідченням НОМЕР_1 (а. с. 8), у зв'язку з чим та на підставі ч. 5 ст. 12
Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”
має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 9 травня (яка
повинна виплачуватися до 5 травня) в розмірі 5 мінімальних пенсій за віком.

Статтею 2 Закону України “Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” визначено, що законодавство
України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього
закону та інших актів законодавства України; права та пільги для ветеранів
війни, встановлені раніше законодавством України, не можуть бути скасовані без
їх рівноцінної заміни; нормативні акти органів державної влади, які обмежують
права і пільги ветеранів, передбачені цим законом є недійсними

При нарахуванні та виплаті сум одноразової щорічної допомоги до 9 травня за
20034-2007 роки відповідач керувався
положеннями відповідних статей «Про державний бюджет України» на відповідні
роки.

Дія норми ч. 5 ст. 12 Закону України Закону України „Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту” у 2004 році була чинною та підлягає
застосуванню. У відповідності до ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком
встановлюється в розмірі 20 відсотків середньої заробітної плати працівників,
зайнятих у галузях економіки України, за попередній рік, яка визначається
спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики.
За матеріалами Держкомстату середня заробітна плата за попередній рік - 2003,
складала 462,58 гривень. Таким чином, мінімальний розмір пенсії за віком в 2004
році складав (462,58 грн. х 20%) 92,52
грн., а розмір разової грошової допомоги за 2004 рік, який повинен бути
сплачений склав 92,52 х 5 = 462,60 грн. Замість передбачених законом №
3551-12 п'яти мінімальних пенсій за віком - а саме 462,6 грн., позивачу
виплачено тільки 120,0 грн. (а. с. 26), тобто недоплачена сума складає 462, 6
грн. - 120,0 грн. = 342,6 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача. Тобто суд першої
інстанції допустив помилку при проведенні розрахунку недоплаченої суми щорічної
допомоги, помилково визначив розмір мінімальної пенсії за віком.

Судом першої інстанції правильно стягнуто з УПСЗН на користь позивача
недоплачену суму щорічної разової допомоги до 5 травня 2007 року в розмірі
п'яти мінімальних пенсій за віком, оскільки зупинення дії частини п'ятої статті
12 на 2007 рік, передбачене пунктом 13 статті 71 Закону України від 19.12.2006
р. N 489-V, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є
неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від
09.07.2007 р. N 6-рп/2007р. Але суд першої інстанції невірно розрахував суму,
яка підлягає виплаті позивачеві, враховуючи положення статті 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в редакції, яка
діяла на момент спірної виплати за 2007 рік, згідно якої, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеному
законом, збільшеному на 1 відсоток. Прожитковий мінімум для осіб, які втратили
працездатність на 2007 рік відповідно абзацу 5 ч. 1 ст. 62 Закону України «Про
державний бюджет України на 2007 рік», з 01.04.2007р. складав 406,0 грн. Таким
чином, розмір мінімальної пенсії за віком складав 406,0 грн. +
(406,0 грн. х 0,01) = 410,06
грн., мінімальна пенсія за віком станом на 05.05.2007року встановлена у розмірі
410,06 грн. Замість передбачених Законом № 3551-12 п'яти мінімальних пенсій за
віком - а саме 2050,30 грн., позивачеві виплачено тільки 280,0 грн.(а. с. 26),
тобто недоплачена сума складає 2050,30 грн. - 280,0 грн. = 1770,30 грн.

Посилання відповідача на необхідність застосування Законів „Про державний
бюджет» та на вищу юридичну силу даних Законів над Законом, який надав
позивачеві певне майнове право, є безпідставним, таким, що суперечить діючому
законодавству і Конституції, засадам адміністративного судочинства, оскільки
ст. 22 Конституції України передбачає, що конституційні права та свободи
гарантуються законом і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Враховуючи
вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно
по суті вирішив справу, але помилково застосував норми матеріального права в
частині визначення розміру мінімальної пенсії, тому постанова суду першої
інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 201, 205,
207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія судів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці
та соціального захисту населення Артемівської міської ради задовольнити
частково.

Постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від від 18
червня 2008р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального
захисту населення Артемівської міської ради Донецької області про визнання дій
незаконними, зобов'язання вчинити певні дії змінити: викласти третій та
четвертий абзаці резолютивної частини постанови в наступній редакції:

«Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Артемівської
міської ради за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1
недоотриману суму щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2004 рік в сумі
342,6 грн., до 5 травня 2007 року в сумі 1770,3 грн., а всього 2112,9 (дві
тисячі сто дванадцять грн. 90 коп.).

В решті позовних вимог відмовити.».

В решті постанову залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: