Справа № 22-а-12121/08
Суддя: Сіваченко І.В.
Дата ухвалення: 2008-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Васильченко О.Г.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем
України

04 листопада 2008 року справа №
22-а-12121/08

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого

Сіваченка І.В.

суддів при секретарі за участі представника
позивача

Дяченко С.В., Нікуліна О.А. Крючковій
К.М. ОСОБА_1

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу

Управління праці та соціального захисту
населення Маріупольської міської ради Донецької області

на постанову

Жовтневого районного суду м. Маріуполя

від

09 вересня 2008 р.

у справі

№ 2-а-106/08

за позовом

ОСОБА_2

до

Управління праці та соціального захисту
населення Маріупольської міської ради Донецької області

про

оскарження дій, стягнення суми, -

В С Т А Н О В И Л А :

17.01.2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в
якому просив визнати неправомірною відмову Управління
праці та соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької
області у виплаті одноразової грошової допомоги за 2004, 2007 та 2008
роки та стягнути недоотримані кошти,
передбачені ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантіях їх соціального захисту», як інваліду війни 2 групи.

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 09 вересня 2008 року позов було
задоволено. Стягнуто з відповідача на користь
позивача заборгованість за зазначеним видом грошової допомоги за 2004, 2007 та
2008 роки у сумі 6915 грн. 60 коп.

Не
погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування
судом норм матеріального права, а саме: питання щодо розміру разової грошової
допомоги ветеранам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вирішується
відповідно до цього Закону із змінами та доповненнями до нього, зокрема,
Постановою КМУ від 18.02.2004 року № 177 «Про забезпечення щорічної виплати
разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що законом про державний
бюджет на відповідний рік установлюються розмірі цієї допомоги.

В
судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення
апеляційної скарги. Інші особи, які беруть участь в справі, до апеляційного
суду не прибули.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу
обґрунтованою частково, а судове рішення таким, що підлягає частковому
скасуванню, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи встановив,
що ОСОБА_2 є інвалідом війни 2 групи.

Фактично позивач отримав від Управління праці
та соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області
в 2004 р. - 160 грн., у 2007 р. - 360 грн., у 2008 році -
400 грн. При цьому відповідач керувався положеннями ст. 44 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2004 рік», ст. 96 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на
2008 рік».

Статтею
13 Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» передбачено, що інвалідам війни 2 групи
виплачується щорічна одноразова допомога до 9 травня (яка повинна виплачуватися
до 5 травня) в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

Однак
Законом України від 27 листопада 2003 року № 1344-1V «Про Державний бюджет
України на 2004 рік» (ст. 44) інвалідам війни 2 групи, до яких відноситься
позивач, взагалі в 2004 році не передбачена виплата щорічної разової допомоги,
а законами України від 23 грудня 2004 року № 2285-ІУ «Про Державний бюджет
України на 2005 рік» (ст. 34) та від 20 грудня 2005 року №3235-ІУ «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» (ст. 30) установлено виплату цієї
допомоги інвалідам війни 2 групи лише в розмірі 360
гривень.

Зазначені закони України, в період з 5 травня по 30
вересня відповідних років, протягом якого позивач міг отримати грошову
допомогу (ч.4 ст. 17-1 Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ), не визнані
неконституційними. Тобто, в даному випадку на період виникнення спірних
правовідносин, які є предметом спору в цій справі, були наявні нормативно-правові
акти, які мають однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір
щорічної допомоги до 5 травня інвалідам війни.

Отже, для вирішення цього спору суду першої інстанції
необхідно було визначитись, який з цих законів є пріоритетним та підлягав
застосуванню у виниклих правовідносинах.

Згідно
зі статтею 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом
законодавчої влади в Україні.

Конституція
України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому
числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України,
який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову
юридичну силу.

Водночас
Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття
чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних
відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними
правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному.
Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо
повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не
передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт,
який діяв у часі раніше».

За
змістом частини третьої статті 150 Конституції України рішення Конституційного
Суду України є обов'язковими до виконання на території України.

Отже,
за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу
суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні
застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом
пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Виходячи
з наведених положень Конституції України та рішення Конституційного Суду
України, а також враховуючи, що вищезазначеними статтями (44, 34, 30) законів
України «Про Державний бюджет України на 2004-2006 роки» фактично змінено
положення Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту», який діяв у часі раніше, пріоритетними
в даному випадку є положення статей 44, 34, 30 відповідно законів України «Про
Державний бюджет України на 2004-2006 роки».

Таку
правову позицію висловив і Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 22
липня 2008 року у справі за позовом Афян В.І. до Управління праці, соціального
захисту та житлових субсидій Мелітопольської міської ради.

Відтак
місцевий суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного
вирішення справи в частині задоволення вимог позивача щодо сплати допомоги за
2004 рік. В цій частині постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з
відмовою в позові.

Рішенням Конституційного Суду
України від 09.07.2007 р. за № 6-рп ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», якою встановлювався
розмір щорічної разової допомоги до 05 травня у розмірах менших, ніж
передбачено Законом визнано такою, що не відповідає Конституції України.

Положення
п.п. «б» п.п. 2 пункту 20 розділу ІІ «Внесення змін до деяких законодавчих
актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік»,
згідно якого розмір допомоги до 5 травня визначається Кабінетом Міністрів
України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет
України" визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України
від № 10-рп від 22.05.2008 р.

Крім того, згідно з ч.1
ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»
розмір мінімальної пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму визначеного законом для осіб, що втратили працездатність. Станом на
05.05.2007 року розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили
працездатність (Закон від 19.12.2006 р. № 489-У зі змінами, внесеними Законом
від 15.03.2007 р. № 749-У) становив 406 грн., а для визначення мінімального
розміру пенсії він повинен збільшуватися на один відсоток, мінімальний розмір
пенсії за віком станом на 01.04.2008 року - 481 гривня.

Таким чином, неправомірність дій відповідача про
нарахування ОСОБА_2 щорічної грошової
допомоги до 9 травня протягом 2007 року в розмірі 360 гривень, встановлених
Законом України «Про Державний бюджет на 2007 рік», та протягом 2008 року в розмірі 400 гривень,
встановлених Законом України «Про Державний бюджет на 2008 рік», згідно ч.1 ст.
28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №
1058-IV від 09.07.2003 р. із змінами та доповненнями є очевидною.

Відповідно до
ст. 3 Конституції України «Права і свободи людини та їх гарантії визначають
зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави».

Згідно
ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Крім
того, ч.2,3 ст. 22 Конституції України передбачено, що «Конституційні права і
свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів,
або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод».

Тобто з відповідача на користь позивача підлягає
стягненню:

- за
2007 рік - (410,06 х 8 - 360) = 2920,48 грн.

- за 2008 рік -
(481 х 8 - 400) = 3448 грн.

Всього недоплата складає 6368,48 грн.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального і
процесуального права в частині задоволення позову за 2004 рік, що призвело до
неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції
в цій частині підлягає скасуванню. В іншій частині, тобто стягнення
недоотриманої частини допомоги за 2007 та 2008 рік судове рішення слід залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 195-196, п.п. 1-3 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.4 ч.1 ст. 202, п. 1-3 ч.1 ст. 205, ст. 206, 207, 211, 212,
254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т
А Н О В И Л А:

Апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Маріупольської міської ради Донецької області - задовольнити
частково.

Скасувати
постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя від
09 вересня 2008 року у справі № 2-а-106/08 за позовом ОСОБА_2 до Управління
праці та соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької
області «про
оскарження дій, зобов'язання вчинити дії» в частині задоволення позову за 2004
рік.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог до Управління праці та соціального захисту населення
Маріупольської міської ради Донецької області
«про оскарження дій, зобов'язання вчинити дії»
в частині позову за 2004 рік.

В решті постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 09 вересня
2008 року у справі № 2-а-106/08, в тому числі про стягнення
з Управління праці та соціального захисту населення
Маріупольської міської ради Донецької області
за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 недоотриманої разової грошової допомоги до 5 травня за
2007 та 2008 роки у сумі 6368,48 гривень
- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з моменту набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: