Справа № 22-а-7907/08
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2008-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
вул.Володарського, 46 (1 корпус)
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2008 року

м. Харків

Колегія суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючого судді -
Макаренко Я.М.

суддів - Шевцової Н.В., Дюкарєвої С.В.

за участю секретаря судового засідання Маймуліна А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні
Харківського апеляційного адміністративаного суду в м. Харкові адміністративну
справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Чорнухинському районі Полтавської області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду
від 20.08.2008 року у справі №2-а-950/2008

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Чорнухинському
районі Полтавської області

про
нарахування допомоги дитини війни -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 ( далі за текстом - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до Полтавського
окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила суд
відновити пропущений строк для звернення до суду за захистом порушених прав,
свобод та інтересів за період з 01.01.2006 року до 31.12.2007 року, зобов'язати
Управління Пенсійного фонду України в Чорнухинському районі Полтавської області
( далі за текстом - відповідач ), нарахувати недоплачену їй як дитині війни щомісячну державну соціальну
допомогу за 2006-2007 роки в сумі 2 733,30 грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду
від 20.08.2008 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.
Визнано бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Чорнухинському
районі Полтавської області протиправною. Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Чорнухинському районі Полтавської області здійснити перерахунок
пенсії ОСОБА_1з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком з розміру,
встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та провести виплати за період з 09 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року, в іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду,
Управлінням Пенсійного фонду України в Чорнухинському районі Полтавської
області подано апеляційну скаргу, в якій відповідач просить суд апеляційної
інстанції скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм чинного законодавства.
Відповідач вважає, що судом при прийнятті рішення не було враховано, що
протягом 2007 року на виконання вимог Рішення Конституційного суду України від
09.07.2007 року за №6-рп2007 та ст.6 Закону України „Про соціальний захист
дітей війни”, було прийнято жодного нормативного акту. Таким чином, на думку
відповідача, на законодавчому рівні залишилось невизначеним питання щодо органу
на який покладено обов'язок здійснення виплат підвищення до пенсії особам, які
мають статус дитини війни, за рахунок яких коштів повинні здійснюватися ці
виплати та який розмір мінімальної пенсії за віком необхідно застосовувати при
обчисленні таких доплат. При цьому, відповідач зазначив, що задовольняючи
позов, суд першої інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин
ст.28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування”, оскільки розмір
мінімальної пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті
застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених за цим
Законом.

______________________________________________________________________________

Справа №22-а-7907/08 Головуючий
1 інстанції: Удовиченко С.О..

Категорія:28 Доповідач:
Шевцова Н.В.

Заперечень на апеляційну скаргу не надійшло.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
що ОСОБА_1 перебуває
на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Чорнухинському районі
Полтавської області та відноситься до категорії
громадян, яким встановлено статус «дитина війни». Відповідно до ст. 6
Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004
року № 2195-IV позивач має право
на отримання державної соціальної підтримки, а саме підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Управління Пенсійного фонду України в Чорнухинському районі Полтавської області не здійснює позивачу зазначені виплати, посилаючись
на відсутність у нього коштів на ці виплати та на невизначеність розрахункової
величини (мінімальної пенсії за віком) для розрахунку підвищень до пенсії
категорії громадян, які мають статус дітей війни.

Приймаючи рішення
про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з Рішення Конституційного
Суду України від 09.07.2007 року за № 6-рп/2007, яким визнано неконституційним
положення п. 12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» щодо
зупинення на 2007 рік дії ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей
війни» від 18.11.2004 року № 2195-IV. Таким чином, суд дійшов
висновку, що відповідно до зазначеного рішення Конституційного Суду
України Управління Пенсійного фонду
України в Чорнухинському районі Полтавської
області з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007
р. повинно було діяти у відповідності з нормою ст. 6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни” та здійснювати позивачеві нарахування пенсії з
підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч.
1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Колегія суддів
погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 12 ст. 71 Закону
України «Про Державний бюджет на 2007 рік» дію статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» з урахуванням ст. 111 цього Закону, було
зупинено.

Рішенням
Конституційного Суду України від 09.07.2007 року за № 6-рп/2007 року, у справі
за поданням
46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України
(конституційності) положень статей 29, 36 ч. 2 ст. 56, ч. 2 ст. 62, ч. 1 ст.
66, пп. 7, 9, 12, 13,14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46, ст. 71, ст. ст.
98, 101, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»
(справа про соціальні гарантії громадян), визнано таким, що не відповідає
Конституції України (є неконституційним) положення п. 12 ст. 71 Закону України
«Про Державний бюджет на 2007 рік», яким зупинено дію ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004
року № 2195-IV, з урахуванням ст.
111 цього Закону.

Рішення Конституційного Суду
України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з
правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначеного
закону, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є
обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути
оскаржене.

Відповідно до ч .2 ст. 152
Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що
визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним
Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, Управління Пенсійного
фонду України в Чорнухинському районі Полтавської області з 09 липня 2007 року
повинно було нараховувати та сплачувати позивачу доплату до пенсії, передбачену
ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року №
2195-IV, яка набула чинності із зазначеної дати, оскільки з моменту
ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності пункту
12 статті 71 Закону України «Про державний бюджет України», ця норма втратила
чинність та не підлягала застосуванню.

Посилання відповідача на
порушення судом першої інстанції норм матеріального права через неврахування
законодавчої неврегульованості питання щодо механізму виплати пенсії відповідно
до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року № 2195-IV, колегія суддів, вважає
необґрунтованими, з таких підстав.

Відповідно до статті 64
Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не
можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно ч.ч.3, 4 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України звернення до адміністративного суду для
захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні
адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи
відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги в частині неврегульованості на законодавчому рівні порядку здійснення
доплат особам, які мають статус дітей війни не може бути підставою для не
здійснення таких виплат або відмови в задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних
правовідносин ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV, колегія суддів зазначає
наступне.

Судом обґрунтовано було встановлено, що позивач, відповідно до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004
року № 2195-IV має право на
отримання доплати до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається
лише за правилами, передбаченими ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV, іншого нормативно-правового
акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів, не погоджується з доводами
відповідача про те, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом
1 частини 1 статті 28 зазначеного Закону, застосовується виключно для
визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки
наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за
віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної
гарантії, встановленої ст. 46 Конституції України та права на отримання доплати
до пенсії, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей
війни» від 18.11.2004 року № 2195-IV.

Також, колегія суддів вважає
безпідставними доводи апеляційної скарги щодо не визначеності на законодавчому
рівні питання відносно органу на який покладено обов'язок здійснення виплат
підвищення до пенсії особам, які мають статус дитини війни.

Пенсійний фонд України діє у
відповідності до Положення Про Пенсійний фонд України, , затвердженого Указом
Президента України від 01.03.2002 року за №1212001 і здійснює свої повноваження на підставі п.15
зазначеного положення через створені в установленому порядку його територіальні
управління. Відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування” рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються
районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання
пенсіонерів.

Таким чином, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обов'язок по нарахуванню та
виплаті доплати до пенсії позивача,
передбаченої ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни” покладено
на УПФУ в Чорнухинському районі, за місцем проживання позивача.

Крім того, колегія суддів,
вважає безпідставним посилання відповідача на відсутність коштів щодо
забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії.

Статтею 22 Конституції
України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються. Таким чином,
держава взяла на себе зобов'язання забезпечити реалізацію громадянами своїх
конституційних прав.

За змістом ч.1 ст.46
Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про
соціальний захист дітей війни» реалізовано конституційне право на соціальний захист громадян, які
мають статус «дитини війни», серед яких їм надано право на отримання 30% доплати
до пенсії.

Відповідно до ч.2 ст.6
Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів
України.

Згідно абз.1 п.1 Положення
про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від
01.03.2002 року за №1212001 Пенсійний фонд України є центральним органом
виконавчої влади.

Відповідно до зазначеного
Положення на Пенсійний фонд України покладено обов'язок щодо:

- щодо
призначення пенсії;

- підготовки
документів для її виплати;

- забезпечення
своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій.

Пунктом 1.1 Положення
про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах,
затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року
за №8-2 управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у
містах є органами Пенсійного фонду України, підвідомчими відповідно головним
управлінням цього фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та
Севастополі, що разом з цими управліннями
утворюють систему органів Пенсійного фонду України та мають завданням
-забезпечення призначення та виплати пенсії.

Отже, обов'язок по
нарахуванню та виплати доплати до пенсії, яка передбачена Законом України «Про
соціальний захист дітей війни», покладено саме на органи Пенсійного фонду
України.

Враховуючи, що
держава взяла на себе обов'язок щодо виплати позивачу 30% доплати до пенсії та
поклала виконання цього обов'язку на
центральний орган виконавчої влади - Пенсійний фонд України, який діє через
свої місцеві органи, що входять в систему його органів, але вони не вчинили
жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, колегія суддів вважає, що
вони не виконали своїх повноважень без поважних причини.

Виходячи із
системного аналізу приписів Конституції України та наведених
нормативно-правових актів, колегія суддів, вважає безпідставними посилання
відповідача на відсутність коштів, як на обґрунтування правомірності
невиконання своїх зобов'язань перед
позивачем.

Крім того,
відповідачем, в порушення ч.2 ст.71 КАС України не доведено та не надано суду
доказів щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладеного на
нього обов'язку щодо нарахування та виплати позивачу доплати до пенсії у
розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком.

Отже, відсутність
коштів у відповідача, який не вчинив жодної дії щодо їх отримання для
забезпечення виконання своїх зобов'язань або невиконання іншим органом
виконавчої влади свого обов'язку щодо виділення коштів на здійснення позивачу
виплат, гарантованих йому Конституцією України, не є підставою для відмови в
задоволенні позову та визнання правомірними дій або бездіяльності відповідача.

Таким чином, суд першої
інстанції, задовольняючи позовні вимоги, обґрунтовано дійшов висновку щодо
часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що при прийнятті оскаржуваної
постанови судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що
полягає в наступному.

Статтею 129 Конституції України визначено основними
конституційними засадами судочинства - гласність судового процесу та його повне
фіксування технічними засобами.

Згідно приписів ст. 41 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд під час
судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового
засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Одночасно із технічним записом судового засідання
ведеться журнал судового засідання, в якому відображається хід судового
розгляду справи.

Частиною 7 статті 12 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
офіційним записом судового засідання є лише технічний запис, здійснений судом у
порядку, встановленому цим кодексом.

З матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що
розгляд справи в суді першої інстанції відбувався без фіксування судового
засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Зазначена обставина підтверджується відсутністю журналу судового засідання.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції порушив конституційні засади судочинства та вимоги ст. 41
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Враховуючи, що суд першої інстанції не здійснив
фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного
засобу, а офіційним записом судового засідання є лише технічний запис,
здійснений судом у порядку, встановленому цим кодексом, колегія суддів вважає,
що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо розгляду справи судом
першої інстанції.

Відповідно до положень п. 1 та п. 2 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним та
обґрунтованим. При цьому законним визнається рішення, ухвалене судом відповідно
до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим
є рішення, ухвалене судом на підставі повного і всебічного з'ясування обставин
в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

Суд першої інстанції порушив основні конституційні засади
судочинства та норми процесуального права, передбачені ст.41 Кодексу
адміністративного судочинства України, а
тому постанова суду не є законною та підлягає скасуванню.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю
постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд
апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Таким чином, враховуючи, що суд першої інстанції правильно і повно
встановив всі обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позову, але допустив порушення конституційних засад судочинства та
норм процесуального права, колегія суддів скасовує постанову суду з прийняттям
нового рішення, яким позов задовольняє частково.

Керуючись ст. 160,
п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст.
205, ст. 207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Чорнухинському районі. Полтавської області
задовольнити частково.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду
від 20.08.2008 року по справі № 2-а-950/2008 скасувати та прийняти нову
постанову, якою позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України
в Чорнухинському районі Полтавської області про нарахування допомоги
дитині війни задовольнити частково.

Визнати бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
Чорнухинському районі Полтавської області протиправною.

Зобов'язати Управління
Пенсійного фонду України в Чорнухинському районі Полтавської області здійснити
перерахунок пенсії ОСОБА_1з підвищенням
її на 30 % мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28
Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та
провести виплати за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року.

В іншій частині позову
відмовити.

Стягнути з Державного
бюджету України на користь позивача витрати
зі сплати судового збору у
розмірі 1 грн. 70 коп.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення та
може бути оскаржена у касаційному порядку протягом місяця з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови складено та підписано 24.11.2008р.

Головуючий (підпис) Н.В. Шевцова

Судді: (підпис) Я.М.Макаренко

(підпис) С.В. Дюкарєва

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя

Харківського апеляційного

адміністративного суду Н.В.
Шевцова