Справа № 2а-130/08
Суддя: Снегірьов В.А.
Дата ухвалення: 2008-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-130
Постанова

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2008 року м.
Брянка

Брянківський
міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Снегірьова В.А.

при секретарі Ткаченко Ю.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
виконавчого комітету Брянківської міської ради, треті особи на стороні
відповідача, які не заявляють самостійних вимог: Головне управління Державного
казначейства України в Луганській області, Міністерство праці та соціальної
політики України,про визнання незаконною бездіяльності суб'єктів владних
повноважень та стягнення недоплаченої щорічної разової допомоги, -

встановив:

Позивач звернувся у суд з адміністративним позовом до Управління праці та
соціального захисту населення виконавчого комітету Брянківської міської ради,
треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог: Головне управління
Державного казначейства України в Луганській області, Міністерство праці та
соціальної політики України про визнання незаконною бездіяльності суб'єктів
владних повноважень та стягнення недоплаченої щорічної разової допомоги,
посилаючись на те, що є членом сім'ї померлого учасника війни, що відповідачем
у відповіді від 18.09.08 за вих. № 2688, відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону
України „Про статус ветеранів війни та гарантіях їх соціального захисту” їй
щорічно до 5 травня повинна виплачуватися разова грошова допомога в розмірі 3
мінімальних пенсій за віком, розмір якої, відповідно до ч. 1 ст.28 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”, встановлюється
в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, вважає що
їй повинна була виплачена разова допомога у наступних розмірах, виходячи з
розрахунку: 2004 рік - 284,69 грн. х 3 = 854,07 грн.; 2005 рік - 332,00 грн. х
3 = 996 грн.; 2006 рік - 359,00 грн. х 3 = 1077,00 грн.; 2007 рік - 410,06 грн.
х 3 = 1230,18 грн., 2008 рік - 481,00 грн. х 3 = 1443,00 грн., фактично їй
виплачено: 2004 рік - 65 грн., 2005 рік - 130 грн., 2006 рік - 130 грн., 2007
рік - 150 грн., 2008 рік - 170 грн. вважає що їй в порушення законодавства за
період 2004-2008 років недоплачене 4955,25 грн., просить визнати
незаконною бездіяльність відповідача по не донарахуванню та невиплаті у
2004-2008 роках разової щорічної грошової допомоги, як члену сім'ї померлого
учасника війни, стягнути з УПСЗН 4955,25 грн. недоплаченої щорічної разової
грошової допомоги за 2004-2008 роки, зобов'язати УПСЗН у 2009 році та наступних роках, виплачувати
їй щорічну допомогу до 5 травня, передбачену ч. 5 ст. 15 Закону України „Про
статус ветеранів війни та гарантіях їх соціального захисту” (в редакції на
31.12.2007 року) в розмірі не менш ніж 3 мінімальних пенсій за віком,
встановлених законом на момент виплати цієї допомоги, виходячи з того, що
розмір мінімальної пенсії за віком, повинен становити не менш ніж розмір
прожиткового мінімуму встановленого законом.

Представник позивача та позивач, про час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, суду подали заяви про розгляд справи у їх
відсутність.

Представник відповідача, про час та місце слухання справи повідомлений
належним чином, суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність та
заперечення, відповідно до яких позовні вимоги не визнав у повному обсязі
посилаючись на те, що Законом України „Про державний бюджет на 2007 рік”,
головним розпорядником бюджетних коштів за програмною класифікацією „Щорічна
разова грошова допомога ветеранам війни” визначено Міністерство праці та соціальної
політики України, УПСЗН лише виплачує щорічну разову грошову допомогу, але не
визначає її розмір, вважає, що він є неналежним відповідачем, а за позовом
повинно відповідати Міністерство праці та соціальної політики України.

Представник третьої особи - Головного управління Державного казначейства
України в Луганській області (далі по тексту - Казначейство), про час та місце
розгляду справи повідомлений належним образом, у судове засідання не з'явився,
суду надав заперечення відповідно до яких центральним органом виконавчої влади
у сфері соціального захисту населення та головним розпорядником бюджетних
коштів є Міністерство праці та соціальної політики України, яке і повинно
відповідати за позовом, щодо стягнення сум за правову допомогу, то Законом України
«Про державний бюджет на 2008 рік» видатки з державного бюджету на
відшкодування витрат пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень не
передбачено, відсутні посилання на порядок розрахунку суми витрат на надання
правової допомоги, підтвердження факту отримання такої допомоги позивачем, у
позові просить відмовити повністю.

Третя особа - Міністерство праці та соціальної політики України про час та
місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник у судове
засідання не прибув, причин неявки не повідомив.

Судом встановлено наступне:

- відповідно до посвідчення НОМЕР_1вид. 19.09.2003 рокуОСОБА_1 має право на
пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників
війни /а.с. 4/, з 01.02.2002 року отримує надбавку як дружина померлого
учасника війни (відповідь від 18.09.2008 року);

- як вбачається з довідки УПСЗН № 1177 від 21.04.08, та інформації від
18.09.2008 року позивачка у 2004 -2008 роках отримувала щорічну разову грошову
допомогу відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України „Про статус ветеранів війни
та гарантіях їх соціального захисту” у наступних розмірах: 2004 рік - 65,00
грн., 2005 рік - 130 грн., 2006 рік - 130 грн., 2007 рік - 150 грн., 2008 рік -
170 грн.;

- відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України „Про статус ветеранів війни та
гарантіях їх соціального захисту”, щорічно до 5 травня членам сімей, померлих
учасників бойових дій, які не одружились вдруге, виплачується разова грошова
допомога у розмірі 3 мінімальних пенсій за віком;

- відповідно до ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування” у редакції станом на 05.05.2004 року, розмір пенсії за
віком встановлювався в розмірі 20 % середньої заробітної плати працівників,
зайнятих у галузях економіки України, за попередній рік, яка визначається
спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі
статистики. За матеріалами Держкомстату середня заробітна плата за попередній
2003 рік, склала 462,58 грн.; розмір мінімальної пенсії у 2004 році складав
92,52 грн. (462,58 грн. *20%);

- згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування” у редакції Закону України № 2291- IV від 23.12.04
мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20
років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб,
які втратили працездатність, визначеного законом;

- розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність,
встановлювався у такому розмірі:, 2005 рік - 332,00 грн. (Закон України від
23.12.04 № 2285 - IV), 2006 рік - 359,00 грн. (Закон України від 20.12.05 №
3235 - IV), 2007 рік - 406,00 грн. (Закон України від 19.12.06 № 489 - V, з
наступними змінами та доповненнями), при розмір мінімальної пенсії за віком
визначається як прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність
збільшений на 1%, розмір мінімальної пенсії за віком становить - 410,06 грн.;

- фактично позивачу провадилися виплати в розмірах встановленими наступними
нормативними актами: 2004 рік - 65,00 грн. (ст. 44 Закону України від
27.11.2003 № 1344 - IV), 2005 рік - 130 грн. (ст. 34 Закону України від
23.12.2004 № 2285 - IV), 2006 рік - 130 грн. (ст. 30 Закону України від
20.12.05 № 3235 - IV), 2007 рік - 150 грн. (ст. 29 Закону України від 19.12.06
№ 489 - V), 2008 рік - 170 грн. (п.п. 4 п. 20 Розділу ІІ Закону України від
28.12.2008 року № 107-VI);

- рішенням
Конституційного суду України від 01.12.04 № 20-рп/2004 по справі N 1-27/2004
визнанні такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення ст. 44 Закону України “Про Державний бюджет
України на 2004 рік”, якими встановлено, що у 2004 році виплата щорічної
разової допомоги відповідно до Закону України “Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту” здійснюється у таких розмірах: членам сімей
загиблих та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій і учасників
війни, визнаних за життя інвалідами, - 65 гривень;

- рішенням
Конституційного суду України від 09.07.07 № 6-рп/2007 по справі N 1-29/2007
визнанні такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними),
положення ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007
рік" за якою у 2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до
Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" здійснюється у таких розмірах: членам сімей загиблих та дружинам
(чоловікам) померлих інвалідів війни та дружинам (чоловікам) померлих учасників
бойових дій, учасників війни і жертв нацистських переслідувань, визнаних за
життя інвалідами, - 150 гривень;

- рішенням Конституційного суду України від 22.05.08 № 10-рп/2007 по справі
N 1-28/2008 визнанні такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення п. 20 Розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих актів України", відповідно до яких
частину п'яту ст. 15 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту” викладена в такій редакції: "Щорічно до 5 травня
членам сімей, зазначеним у пункті 1 статті 10 цього Закону, а також дружинам
(чоловікам) померлих інвалідів війни, які не одружилися вдруге, та дружинам
(чоловікам) померлих учасників бойових дій, учасників війни, визнаних за життя
інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин,
які не одружилися вдруге, виплачується разова грошова допомога у розмірах, які
визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених
законом про Державний бюджет України".

Постановляючи рішення по справі суд виходить з такого:

Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до
Основного Закону України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність
і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша
статті 3); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3); права і свободи
людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21); права і свободи людини і
громадянина захищаються судом (частина перша статті 55); однією з основних
засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і
судом (пункт 2 частини третьої статті 129).

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та
інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і
повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина
безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Як вказав Конституційний суд України в рішенні 2 листопада 2004 року N
15-рп/2004 від 2 листопада 2004 року по справі № 1-33/2004, верховенство права
- це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його
втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за
своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості,
свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не
обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші
соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які
легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем
суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології
справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в
Конституції України.

Таке розуміння
права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й
несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його
як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 2 Закону України „Про статус ветеранів
війни та гарантіях їх соціального захисту”, права та пільги для ветеранів війни
і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством
колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.

Нормативні акти
органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують
права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

Як зазначив
Конституційний суд України в рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.07 аналіз
законодавчої діяльності Верховної Ради України свідчить про те, що при
прийнятті законів про Державний бюджет України систематично зупиняється дія
інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, які є
складовою конституційного права громадян на соціальний захист і достатній
рівень життя кожного (статті 46, 48 Конституції України).

Зупинення дії
законів є способом тимчасового припинення їх дії в часі та/або за колом осіб і
має здійснюватися відповідно до вимог Конституції України. Ця юридична
процедура знаходиться в органічному зв'язку із скасуванням законів, внесенням
до них змін та доповнень. Отже, у такому випадку законом про Державний бюджет
України припиняється на певний строк правове регулювання відносин у сфері
соціального захисту, зупиняється дія механізму реалізації конституційних
соціально економічних прав громадян, що призводить до обмеження права на
соціальний захист. Систематичне зупинення законами про Державний бюджет України
дії чинних законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій фактично
скасовує їх дію.

Зупинення дії
положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг,
є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених
Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено
такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану
можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням
строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути
обмежені за жодних обставин.

Внаслідок
зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлено пільги,
компенсації чи інші форми соціальних гарантій, відбувається фактичне зниження
життєвого рівня громадян, який не може бути нижчим від встановленого законом
прожиткового мінімуму (частина третя статті 46 Конституції України), та
порушується гарантоване у статті 48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень.

Отже, відповідно
до частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на
соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому
числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або
надзвичайного стану на певний строк.

Таку ж правову
позицію Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 20 березня 2002 року
N 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) (пункт 6 мотивувальної
частини), а також в рішенні № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року.

Утверджуючи і
забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України
встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою
конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення
цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої
статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є
загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної
влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою
своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні
умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до
порушення принципів соціальної, правової держави.

Принципи
соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах:
Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року,
Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею
12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана
підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний
рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Конституційний
Суд України неодноразово розглядав за зверненнями суб'єктів права на
конституційне подання справи і приймав рішення, у яких визнавав окремі
положення законів про Державний бюджет України щодо зупинення або обмеження
пільг, компенсацій і гарантій такими, що не відповідають Конституції
України (рішення Конституційного Суду
України від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002
(справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 17 березня 2004 року N
7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників
правоохоронних органів), від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004 (справа про
зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005
року N 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового
утримання). Проте, незважаючи на зазначені рішення Конституційного Суду
України, ревізія законами про Державний бюджет України пільг, компенсацій і
гарантій, яку започатковано у 1995 році, набула системного характеру.

У частині другій
статті 8 Конституції України встановлено
вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі
Конституції України і повинні відповідати їй.

До повноважень
Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади в Україні належить
прийняття законів (пункт 3 частини першої статті 85, стаття 91 Конституції
України). Виключно законами України встановлюються, зокрема, Державний бюджет
України і бюджетна система України (пункт 1 частини другої статті 92
Конституції України). Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною
Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на
інший період (частина перша статті 96 Конституції України), шляхом прийняття
відповідного закону.

Питання
складення, розгляду, затвердження, звіту та контролю за використанням коштів
Державного бюджету України регламентовані положеннями статей 95, 96, 97, 98
Конституції України та Бюджетним
кодексом України (далі - Кодекс).

Вимоги щодо
змісту закону про Державний бюджет України містяться в частині другій статті 95
Конституції України, положення якої конкретизовано у статті 38 Кодексу.

Встановлений
частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38
Кодексу перелік правовідносин, які регулюються законом про Державний бюджет
України, є вичерпним.

Зі змісту
наведених положень Конституції України та Кодексу вбачається, що закон про
Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як
плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет
регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно
встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема
і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не
можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також
встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом
інших законів України. Таке положення закріплено і в частині третій статті 27
Кодексу.

Метою і
особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов
для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові
зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у
тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону
про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової
держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також
збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для
забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції
України).

Оскільки предмет
закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України,
Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків,
пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Проаналізувавши
зазначені положення Конституції України, Кодексу, практику зупинення законом
про Державний бюджет України дії інших законів України, Конституційний Суд
України дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії
інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін
до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового
регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям
1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті
19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій,
третій статті 95 Конституції України.

Таким чином,
Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет
України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів
України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати
визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі
Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором,
згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші
правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного
договору.

Згідно з ч. 1
ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини”, суди України застосовують при розгляді справ
Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини та протоколи до неї і
практику Європейського суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1
до Конвенцій про захист прав і основоположних свобод людини, кожна фізична
особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами міжнародного права. Розглядаючи борги у сенсі
поняття „власності”, яке міститься у ст. 1 ч. 1 Протоколу № 1 до Конвенції і не
обмежено лише власністю на фізичні речі та не залежать від формальної
класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть
також розглядатись як „майнові права” і таким чином як власність.

Як вказано в
рішенні Європейського суду з прав людини по справі „Кечко проти України” (заява
№ 63134/00), в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати з
державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату
таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне
правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги,
необхідні для цього органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих
виплатах, доки відповідні положення є чинними. У зв'язку з цим, Європейський
суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних
актів - закону України, відповідно якому встановлено надбавки з бюджету і який
є діючим та Закону України „Про державний бюджет” на відповідний рік, де
положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як lex specialis, а
також не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки
органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину
не виконання своїх зобов'язань.

Враховуючи
викладене, суд приходить до висновку, що положення Законів України „Про
державний бюджет України” не можуть бути застосовані, оскільки вони суперечать
нормам Конституції України про недопустимість звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних
законів (ч. 3 ст. 22 Конституції України).

Вирішуючи
питання щодо кола осіб, які повинні відповідати за позовом, суд виходить з
такого:

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", фінансування витрат, пов'язаних
з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та
місцевого бюджетів.

Статтею 17-1 зазначеного Закону передбачено, що щорічну
виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями
12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення

Відповідно до Положення про Державне казначейство
України, затв. Постановою КМУ № 1232 від 21.12.05, Державне казначейство
України (далі - Казначейство) є урядовим органом державного управління, що діє
у складі Мінфіну і йому підпорядковується. Основними завданнями Казначейства є,
зокрема, забезпечення казначейського обслуговування державного та місцевих
бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка; управління наявними
фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Відповідно до покладених на нього
завдань Казначейство, у тому числі, управляє наявними фінансовими ресурсами, що
ним обліковуються; провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких
обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за
рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має
право на його застосування;

Як передбачено Типовим положенням про Головне управління
Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим, областях, містах
Києві та Севастополі, затв. Наказом Міністерства Фінансів України № 332 від
04.04.06, Головне управління Державного казначейства України в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - Головне управління)
є територіальним органом Державного казначейства України, який утворюється
Державним казначейством України за погодженням з Міністром фінансів України.
Основним завданням Головного управління є, зокрема забезпечення казначейського
обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного
казначейського рахунка. Відповідно до покладених на нього завдань Головне
управління, у тому числі, управляє наявними фінансовими ресурсами, що ним
обліковуються; провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких
обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за
рішенням, прийнятим державним органом, що відповідно до закону має право на
його застосування.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що за
позовом ОСОБА_1. повинно відповідати саме Управління праці та соціального
захисту населення виконавчого комітету Брянківської міської ради, як особа на
яку законодавством покладений обов'язок проводити виплати щорічної разової
грошової допомоги до 5 травня.

Суд критично оцінює посилання відповідача, що за позовом
повинно відповідати Міністерство праці та соціальної політики України, як
головний розпорядник бюджетних коштів за зазначеними витратами, оскільки ст.
17-1 Закону передбачено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5
травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи
праці та соціального захисту населення.

Майнові вимоги
позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного розрахунку:

2004 рік: 92,52
грн. (мінім. пенсія за віком) х 3 = 277,56 грн. - 65,00 грн. (фактич. виплата)
= 212,56 грн.;

2005 рік: 332,00
грн. (мінім. пенсія за віком) х 3 = 996,00 грн. - 130,00 грн. (фактич. виплата)
= 866,00 грн.;

2006 рік: 359,00
грн. (мінім. пенсія за віком) х 3 = 1077,00 грн. - 130,00 грн. (фактич.
виплата) = 947,00 грн.;

2007 рік: 410,06
грн. (мінім. пенсія за віком) х 3 = 1230,18 грн. - 150,00 грн. (фактич.
виплата) = 1080,18 грн.

2008 рік: 481,00
грн. (мінім. пенсія за віком) х 3 = 1443,00 грн. - 170,00 грн. (фактич.
виплата) = 1273,00 грн.

Всього не
донараховано та не сплачено 212,56 грн. + 866,00 грн. + 947,00 грн. + 1080,18
грн. + 1273,00 грн. = 4378,74 грн.

Відносно позовних вимог
зобов'язати відповідача у 2009 році та
наступних роках, виплачувати їй щорічну допомогу до 5 травня, передбачену ч. 5
ст. 15 Закону України „Про статус ветеранів війни та гарантіях їх соціального
захисту” (в редакції на 31.12.2007 року) в розмірі не менш ніж 5 мінімальних
пенсій за віком, встановлених законом на момент виплати цієї допомоги, виходячи
з того, що розмір мінімальної пенсії за віком, повинен становити не менш ніж
розмір прожиткового мінімуму встановленого законом,
суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають. При цьому суд
виходить з такого: судове рішення має бути наслідком чинного правового
регулювання, воно не може обмежувати волю законодавчого органу в майбутньому
змінювати правове регулювання суспільних відносин.

На підставі
викладеного вище, керуючись ст. 2 ч. 2, 3, ст. 15 ч. 5, ст. 17, ст. 17-1 Закону
України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту", ч. 1 ст.28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування”, ч. 1 ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та
застосування практики Європейського суду з прав людини”, ст. 1 Протоколу № 1 до
Конвенцій про захист прав і основоположних свобод людини, ст. ст. 8, 22, 46,
48, 64 Конституції України, ст. 8, 9, 11, 20, 86, 159-163 КАС України, суд -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконною бездіяльність Управління праці та
соціального захисту населення виконавчого комітету Брянківської міської ради по
недоврахуванню й невиплаті у 2004-2008 роках разової щорічної грошової допомоги
ОСОБА_1, як члену сім'ї померлого учасника війни.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту
населення виконавчого комітету Брянківської міської ради за рахунок коштів
Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, як члену сім'ї померлого
учасника війни, недоплачену щорічну разову грошову допомогу за 2004-2008 роки у
сумі 4378,74 грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку на подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до
Апеляційного адміністративного суду Донецької області через Брянківський
міський суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня викладення повного тексту
постанови заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20
днів апеляційної скарги з надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції
або в порядку ч. 5 ст. 186 КАС України.

У судовому засіданні 20.10.2008 року проголошена лише
вступна та резолютивна частина постанови, повний текст постанови викладений
24.10.2008 року.

Суддя: