Справа № 22-а-4856/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач Василенко Л.А.
Головуючий І інстанції суддя Кошкош О.О..
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2008 року Справа
№ 22-а-4856/08

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного
суду у складі:

головуючого судді: Василенко Л.А.,

суддів: Сіваченка
І.В.,

Дяченко С.П.,

при секретареві Скопинській А.О.

розглянула апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Старобешівської районної державної адміністрації Донецької області на
постанову Донецького окружного адміністративного суду від 05 березня 2008р. у
справі № 2а-5524/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального
захисту населення Старобешівської районної державної адміністрації Донецької
області про стягнення недоотриманої одноразової щорічної грошової допомоги за
2004-2007 роки, і

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2008р. позивач звернувся до суду
з позовом до відповідача про стягнення недоотриманої суми щорічної грошової
допомоги, посилаючись на те, що він є інвалідом 3 групи і згідно до ч. 5 ст. 13
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» йому щорічно до 5 травня повинна
виплачуватися разова грошова допомога у розмірі 7 мінімальних пенсій за віком,
яка відповідачем виплачувалася, але не в повному обсязі, просив стягнути недоплачену допомогу у сумі
7752,42 грн. за 2004-2007роки.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 05 березня 2008 року позов ОСОБА_1 до Управління
праці та соціального захисту населення Старобешівської районної державної
адміністрації Донецької області про стягнення недоотриманої одноразової
щорічної грошової допомоги за 2004-2007 роки задоволено частково: стягнуто з
відповідача на користь позивача заборгованість недоплаченої щорічної
одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2004 рік у розмірі 517,5 грн. та
за 2007 рік у розмірі 2570,42 грн.. В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з
таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, ,в якій просить
постанову

суду скасувати,
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і
процесуального права,

ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Сторони в судове засідання не прибули, про
дату, час, місце розгляду апеляційної справи повідомлені належним чином,
відповідач в апеляційній скарзі просив суд розглянути справу без участі
представника.

Суд першої інстанції при розгляді справи
встановив, що позивач є інвалідом війни III групи і згідно ч. 5 статті 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право
на отримання разової щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі семи
мінімальних пенсій за віком.

Виплати позивачеві грошової допомоги у
2005, 2006 роках, нараховані та здійснені відповідачем на підставі ст.ст. ЗО,
34 Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік і є
правомірними, оскільки зазначеними статтями Законів України встановлені
відповідні розміри щорічної разової грошової допомоги до 5 травня і на час
прийняття рішення судом першої інстанції вони не визнанні неконституційними.

Суд дійшов до висновку, що з відповідача
на користь позивача необхідно стягнути недоплачену разову грошову щорічну
допомогу до 5 травня за 2004р. у сумі 517,5 грн., за 2007р. - 2570,42 грн.,
керуючись Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Колегія суддів заслухала доповідь
судді-доповідача, перевірила доводи апеляційної скарги за матеріалами справи і
вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду
першої інстанції підлягає скасуванню з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції при розгляді
справи встановив, що позивач є інвалідом війни 3 групи, у зв'язку з чим та
відповідно до вимог 13 Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" має право на отримання щорічної разової
грошової допомоги до 9 травня (яка повинна виплачуватися до 5 травня) в розмірі
семи мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України
провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону,
чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

КАС України набув чинності з 01.09.2005
року. Позивач звернувся з теперішнім позовом до суду у лютому 2008 року, тобто
більш ніж через рік після набрання чинності Кодексом.

Згідно ч.2 ст. 99 КАС України для
звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася
або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

ОСОБА_1 щорічно отримував грошову допомогу
до 9 травня, яка йому виплачувалася до 5 травня поточного року, тобто з
виплачених сум він повинен був дізнатися, що, на його думку, його право на
отримання цих сум в більшому розмірі, порушено. Юридична необізнаність позивача
не може бути визнана поважною причиною для поновлення йому строку звернення до суду.

Частиною 4 статті 17-1 Закону № 3551
передбачено, що особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня,
мають право звернутися за нею та отримати її до ЗО вересня відповідного року, в
якому здійснюється виплата допомоги. Таких заяв позивача до відповідача за
2004-2006 роки не надано.

Згідно ч.1 ст. 100 КАС України пропущення
строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із
сторін, а відповідач в даному випадку на цьому наполягає. Тому пропуск такого
строку є підставою для відмови в позові за 2004 рік.

Тобто, судова колегія вважає, що позивачем
пропущено строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення
грошової допомоги за 2004 роки і поважних причин пропуску строку звернення до
адміністративного суду не вбачає, суд першої інстанції з огляду на ч.4 ст.17-1
Закону № 3551та ч.2 ст.100 КАС України дійшов до неправильного висновку про
перебіг строку звернення до суду за захистом порушеного права і тому постанова
суду в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Згідно Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік» розмір прожиткового мінімуму та відповідно розмір
мінімальної пенсії за віком з 01.04.2007 р. встановлено в розмірі 410,06 грн.

За 2007 рік позивач отримав від управління
55 грн., хоча має право на отримання за 2007 рік вказаної допомоги у розмірі
1230 грн. 18 коп. Виплата позивачеві проведена вчасно, принаймні спору з цього
приводу між сторонами не заявлено.

Відтак, недоотримана сума складає 1175
грн.18 коп., яка підлягає стягненню з відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", законодавство
України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього
Закону та інших актів законодавства України; права та пільги для ветеранів
війни, встановлені раніше законодавством України, не можуть бути скасовані без
їх рівноцінної заміни; нормативні акти органів державної влади, які обмежують
права і пільги ветеранів, передбачені цим законом, є недійсними.

Відповідно до ст. 17, 19 Закону України
«Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», основні
соціальні державні гарантії, які є основним джерелом існування, не могуть бути
нижчими ніж прожитковий мінімум, розмір якого встановлений законом; мінімальний
розмір пенсії за віком встановлюється лише Законами України та є виключно
обов'язковим для всіх державних органів влади, органів місцевого
самоврядування, та інших.

Рішенням Конституційного Суду України від
09.07.2007 р. за № 6-рп ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на
2007 рік», якою встановлювався розмір щорічної разової допомоги до 05 травня у
розмірах менших, ніж передбачено Законом визнано такою, що не відповідає
Конституції України.

Ст. 8 Конституції України передбачає, що
Конституція має найвищу юридичну силу, закони і інші нормативні акти повинні їй
відповідати. Відповідно до Конституції України в Україні визнається і діє
принцип верховенства права; дотримання державою і її органами встановлених
законом особистих, майнових прав гарантується Конституцією.

Відповідно до ч,1 ст. 8, ч. 2, 3, 4 ст. 9
КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права,
застосовує Конституцію, закони України, інші нормативно-правові акти; у разі
невідповідності акту суд застосовує правовий акт, що має вищу юридичну силу.

Посилання відповідача на необхідність
застосування Закону „Про державний бюджет на 2007 рік" та на вищу юридичну
силу даного Закону над Законом, який надав позивачеві певне майнове право, є
безпідставним, таким, що суперечить діючому законодавству і Конституції,
засадам адміністративного судочинства, оскільки ст. 22 Конституції України передбачає,
що конституційні права та свободи гарантуються законом і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Посилання
відповідача на ту обставину, що виплата вказаної грошової допомоги здійснена в
межах фінансування, передбаченого державним бюджетом на 2007 рік, є також
безпідставним, оскільки факт
відсутності
коштів не є сам по собі підставою для звуження змісту існуючого у
позивача права на отримання грошової допомоги і не є підставою для звільнення
відповідача від виплати допомоги у передбаченому законом розмірі.

В даному випадку є суперечність стосовно
визначеності розміру даної грошової допомоги в двох різних законах. Враховуючи
рішення Конституційного суду, наведене вище, а також приймаючи до уваги вимоги
Конституції України щодо верховенства права і заборони щодо звуження іншими
законами змісту вже встановлених законом прав, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що в даному випадку має виконуватись Закон, який
встановив конкретне право, і таке право не може бути обмежене іншим законом, в
тому числі і законом „Про державний бюджет".

Відповідно до ст. З Конституції України
«Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави».

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами України.

В іншій частині судове рішення першої інстанції ніхто з сторін не оскаржив.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права в
частині задоволення позову за 2004 рік, що призвело до неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції в цій частині підлягає
скасуванню.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205,
207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія судів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення Старобешівської районної державної адміністрації
Донецької області задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 05 березня 2008р. у справі № 2а-5524/08 за позовом
ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Старобешівської
районної державної адміністрації Донецької області про стягнення недоотриманої
одноразової щорічної грошової допомоги за 2004-2007 роки скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Старобешівської районної державної адміністрації
Донецької області про стягнення недоотриманої одноразової щорічної грошової
допомоги за 2004-2007 роки задовольнити частково.

Стягнути з Управління праці та соціального
захисту населення Старобешівської районної державної адміністрації Донецької
області на користь ОСОБА_1 недоотриману суму щорічної грошової допомоги до 5
травня 2007 року у розмірі 2570,42 грн. (дві тисячі п'ятсот сімдесят грн. 42
коп.).

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення. Постанова
може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: