Справа № 22-а-858/08
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2008-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа
№ 22-а-858/08
Головуючий у першій інстанції: Жук С.І.
Доповідач: Саприкіна І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів
Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Бараненка І.І., Маслія В.І.

при
секретарі: Трибой
І.В.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за апеляційною скаргою Липовецької районної державної адміністрації на постанову
Липовецького районного суду Вінницької області від 05.04.2007 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до Липовецької районної державної адміністрації про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Липовецького
районного суду Вінницької області з позовом до Липовецької
районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Постановою Липовецького
районного суду Вінницької області від 05.04.2007 року даний позов було
задоволено.

Не
погоджуючись з вище зазначеною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову,
якою в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В своїй апеляційній
скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції було порушено
норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на
апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Завданням адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних
осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб,
інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (ч. 1 ст. 2
КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні
справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з
матеріалів справи, з 12.04.05 р.ОСОБА_1 був призначений на посаду
заступника голови Липовецької
райдержадміністрації і відповідно
до ст.
17 Закону України «Про державну службу» прийняв присягу державного службовця.

03.05.06 року розпорядженням голови
Липовецької райдержадміністрації № 62 РК припинено його державну службу і
звільнено з займаної посади, відповідно п. 6 ст. 30 Закону України «Про
державну службу», тобто за порушення присяги.

Відповідач вважає звільнення
ОСОБА_1 законним, постанову суду першої інстанції неправомірною, такою, що не
відповідає вимогам чинного законодавства, а тому звернувся до суду з даною
апеляційною скаргою.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, прийшов до висновку про законність
та обґрунтованість позовних вимог щодо поновлення позивача на роботі, стягнення
невиплаченого середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, а також
стягнення моральної шкоди.

З такими доводами суду першої інстанції, апеляційна колегія не може
погодитись, виходячи з наступного.

Судова колегія приходить до висновку, що визначаючи
звільнення ОСОБА_1 незаконним і поновлюючи його на роботі Липовецький районний суд Вінницької області виходив
лише з положень КЗпП України.

Оскільки,ОСОБА_1 працював на посаді заступника голови
райдержадміністрації, мав 11 ранг державної служби та перебував у відносинах державної служби, то такі трудові
відносини мають регулюватися не лише КЗпП України, а й Законом України «Про державну
службу» (далі Закон).

Державна служба позивача була
припинена розпорядженням голови районної державної адміністрації від 3.05.2006 року №
62-рк «Про припинення державної служби та
звільнення з посадиОСОБА_1» на підставі п. 6 ст. 30 Закону.

Таким
чином, постановляючи рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанції не
врахував, що порядок проходження державної
служби та її припинення регулюється спеціальним законом - Законом України «Про державну службу», яким
встановлюється, що крім загальних підстав,
передбачених Кодексом Законів про працю України, державна служба припиняється також з підстав визначених у ст. 30 цього Закону
в таких випадках норми КЗпП України не підлягають застосуванню.
Припинення державної служби не може кваліфікуватись
як звільнення з ініціативи адміністрації. За таких підстав висновок суду про порушення Липовецькою районною державною
адміністрацією норм КЗпП України, як безумовної підстави поновлення
позивача на державній службі є необґрунтований, оскільки зазначені норми у
випадку припинення державної служби з підстав передбачених нормами Закону
України «Про державну службу» на правовідносини сторін не поширюються.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що при винесенні розпорядження від 3.05.2006
року за № 62 рк про припинення державної служби та звільнення з займаної посади
ОСОБА_1 не вказано в чому полягає порушення ним присяги. З такими висновками
апеляційна інстанція не може погодитись, а тому приймає доводи апелянта щодо
того, що фактично такі підстави вказані в акті службового розслідування від
28.04.2006 року, на який зроблено посилання в вказаному розпорядженні. А тому, виходячи з наведеного немає підстав вважати, що в
розпорядженні не наведено причин припинення державної служби ОСОБА_1

Суд
першої інстанції в оскаржуваній постанові прийшов до висновку, що позивач за проведення публічного заходу був притягнутий до адміністративної відповідальності,
а тому не може застосовуватись два
стягнення за одне правопорушення. При цьому суд посилається на ст. 61
Конституції, відповідно до положень якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності
одного виду за одне й те саме правопорушення.

Колегія суддів приходить до протилежного висновку, оскільки відмінність
у складі правопорушення дає підстави для притягнення особи до різних видів
юридичної відповідальності. В даному випадку ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, а також до
дисциплінарної відповідальності за порушення
присяги державного службовця, що є різними видами відповідальності.

Судова колегія приймає доводи апелянта, що судом першої
інстанції не враховано ту обставину, щоОСОБА_1, перебуваючи на посаді заступника голови райдержадміністраціі був
притягнутий до адміністративної відповідальності відповідно до ст. 185-1 КУпАП. Відповідно до п. 24 підрозділу «Трудове
право» розділу 1 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій
цивільних справ для припинення державної
служби за ст. ЗО Закону України «Про державну службу» правове значення
має сам факт допущення порушення вимог Закону. При цьому ст. 30 Закону України «Про державну службу» містить імперативну
норму, яка передбачає обов'язок керівника
органу державної влади припинити державну службу працівника.

Положення КЗпП не регулюють порядок припинення
державної служби, а звільнення у зв'язку із припиненням
державної служби є похідним, оскільки посаду заступника голови районної державної адміністрації, що віднесена до посад
державних службовців, не може обіймати не
державний службовець. Жодна норма КЗпП України не регулює порядок
припинення державної служби.

Таким чином, судова колегія
повністю погоджується з доводами відповідача, що позивач порушив присягу
державного службовця, за що був звільнений з займаної посади - голови районної
державної адміністрації, яку може займати лише державний службовець.

Таким чином,
колегія суддів приходить до висновку, що позивача було звільнено законно, дії
відповідача є правомірними, такими, що відповідають нормам чинного
законодавства, а тому не вбачається підстав для задоволення позову.

За
таких обставин, оцінюючи у сукупності добуті в судовому засіданні докази, суд
першої інстанції повинен був встановити, що позовні вимоги необґрунтовані на
законі, і на цих підставах відмовити в задоволенні позову.

Згідно зі
ст.198 ч.1 п. 4 та ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує
постанову суду першої інстанції та приймає нове рішення, якщо встановить
порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи
вищевикладене, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду
дійшла висновку про необхідність скасування постанови Липовецького
районного суду Вінницької області від 05.04.2007 року та постановлення
нової, якою в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 196, 198,
202, 205 та 207 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В
И Л А:

Апеляційну
скаргу Липовецької районної державної
адміністрації - задовольнити.

Постанову Липовецького районного суду Вінницької області від
05.04.2007 року - скасувати, постановити нову,
якою в задоволенні позову ОСОБА_1до Липовецької районної державної
адміністрації про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
стягнення моральної шкоди - відмовити.

Постанова
набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом
одного місяця шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий суддя:

Судді: