Справа № 22-а-9523/08
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2008-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач Ханова Р.Ф.
Головуючий І інстанції суддя Юрченко В.П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

07 жовтня 2008 року Справа
№ 22-а-9523/08

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Ханової Р.Ф.,

суддів: Старосуда
М.І.,

Горбенко К.П.,

при секретареві Кірсановій М.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача Макєєвої І.В.,
представника третьої особи Пузікової Р.І., розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 27 травня 2008
року у справі № 2-а-8462/08 за позовом ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої
служби Красноармійського міжрайонного управління юстиції, третя особа: Головне
Управління Державного казначейства України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності
суб'єкта владних повноважень, стягнення шкоди, і

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 27 травня 2008 року частково задоволені позовні
вимоги ОСОБА_2, внаслідок чого визнана протиправною бездіяльність відділу
державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції
по виконанню вироку Донецького апеляційного суду від 17.07.2001 року про
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 коштів, зобов'язано відділ державної
виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції
застосувати заходи по примусовому виконанню вироку Донецького апеляційного суду
від 17.07.2001 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 коштів. В
задоволенні вимог про стягнення збитків з відділу державної виконавчої служби
Красноармійського міськрайонного управління юстиції (далі - ВДВС) відмовлено.

Постанова, виходячи із
приписів Закону України „Про виконавче провадження” від 21 квітня 1999 року №
606-ХІV (з наступними змінами та доповненнями), вмотивована тим, що діями
відповідача - ВДВС порушені права та інтереси позивача, оскільки при виконанні
судового рішення допущена необґрунтована тяганина та зволікання, не виконання
судового рішення протягом розумного строку.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить суд
апеляційної інстанції частково скасувати постанову суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача збитків в сумі
28194,75 грн..

Скаржник доводить, що відповідачем - ВДВС в
порушення ст. ст. 5, 25 Закону України „Про виконавче провадження” не були
прийняті заходи до встановлення місця роботи боржника та заходи по своєчасному
та повному виконанню виконавчого листа, чим йому були спричинені збитки -
неотримання коштів в сумі 28194,75 грн., а у відповідності до ст. 86 Закону
України „Про виконавче провадження” має право звернутися з позовом до юридичної
особи, яка здійснює стягування коштів з боржника внаслідок невиконання рішення
з вини цієї юридичної особи. У
відповідності до ч. 1 ст. 21 КАС України, такі вимоги повинні розглядатися в
одному провадженні з вимогами розрішити публічно-правовий спір.

Позивач під час апеляційного розгляду
справи просив апеляційну скаргу задовольнити, постанову суду першої інстанції
скасувати в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про стягнення
збитків, постановити нове рішення, яким його позов задовольнити в повному
обсязі.

Представник відповідача - УПСЗН, під час
апеляційного розгляду справи просив апеляційну скаргу залишити без задоволення,
а постанову суду першої інстанції - без змін, надала суду письмові заперечення
на апеляційну скаргу, мотивовані тим, що ВДВС виконував всі можливі заходи по
встановленню місця проживання праці боржника, а саме: виходив за місцем
мешкання, робив запити до установ, в яких можливо працював боржник,
неодноразово викликав його до відділу, при цьому ні боржником, ні стягувачем не
надавалися відомості про місце праці боржника, тому стягувати кошти з
заробітної плати не було можливим. Під юридичними особами, які зобов'язані
провадити стягнення коштів з боржника, маються органи та установи, зазначені в
ст. 9 „Про виконавче провадження”, тому дія ч. 1 ст. 86 вищезазначеного Закону
на них не розповсюджується.

Представник третьої особи під час
апеляційного розгляду справи вважала апеляційну скаргу необґрунтованою та
такою, що задоволенню не підлягає, пояснила, що нормами бюджетного
законодавства не передбачене відшкодування шкоди з органів Державного
казначейства.

Апеляційний розгляд справи здійснювався із
застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до статті
41 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на
скаргу, встановила наступне.

30 серпня 2001 року Донецьким апеляційним судом був виданий виконавчий лист
№ 1-19 про стягнення з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 364,41 грн., в рахунок
відшкодування моральної шкоди - 30 000 грн., а всього - 30 364,41 грн.

17.09.2001 року було відкрито виконавче провадження за зазначеним вище
виконавчим листом; 25.10.2004 року винесено постанову
про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 3036,44 грн.; 19.10.2004 року
державним виконавцем було складено акт, в якому зазначено, що зі слів
стягувача, боржник працює ДП Краснолиманська. Цього дня виконавчий лист було
направлено до бухгалтерії ДП ВК Краснолиманська; 1.11.2004 року розпорядження
та виконавчий лист було повернуто до ВДВС Красноармійського РУЮ у зв'язку зі
звільненням боржника; 30.12.2004 року відповідачем було надіслано
виконавчий лист до ТОВ «Краснолиманське»; 19.05.2005
року відповідачем було надіслано розпорядження на зміну розпорядження
від 30.12.2004 року у зв'язку зі зміною відсотків утримання; 7.02.2006 року відповідачем складаний акт про
здійснення ним виходу на ділянку за місцем мешкання боржника, с саме: АДРЕСА_1,
яким встановлено, що зі слів сусідів боржник за даною адресою не мешкає,
майна підлягаючого опису та арешту немає; 5.04.2006 року виконавчий лист було
повернуто на адресу ВДВС у зв'язку зі звільненням боржника вище вказаного
підприємства. Залишок боргу склав 28 194,75 грн.. У 2008 році державним виконавцем проводився вихід за місцем мешкання боржника
з метою перевірки майнового стану та застосовувався примусовий привід. З
01.11.2004 по 30.12.2004 року та 05.04.2006 по 18.01.2007 року суду не надано доказів, що взагалі державним виконавцем
виконувались будь-які дії на виконання рішення суду. Доводи відповідача, що проводились телефоні
переговори з відділами кадрів окремих підприємств
не заслуговують на увагу, оскільки ніяких доказів ведення таких переговорів суду
не надано, а також суд вважає, що такі дії не передбачені взагалі
законодавством України, оскільки з яких підстав відповідач визначив, що саме на
цих, а не на інших підприємствах може працювати боржник суду не повідомлялось.

Відповідно до ст. 24
Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії. Державний виконавець:
здійснює необхідні заходи
щодо своєчасного і
повного виконання рішення, зазначеного в документі на
примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом; надає сторонам
виконавчого провадження та
їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами
виконавчого провадження.

Відповідно до ст.25
Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює
виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у
встановленому цим Законом порядку. Державний виконавець зобов'язаний провести
виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення
постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Відповідно
до ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового
виконання рішень є: звернення стягнення на
майно боржника; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток),
доходи, пенсію, стипендію

боржника; вилучення у боржника і передача стягувачеві
певних предметів, зазначених у рішенні.

Таким чином, із зазначеного вище виходить, що відповідачем не здійснені
заходи щодо своєчасного і повного виконання виконавчого
документа, які передбачені законом, а також неприйнятті заходів примусового
виконання рішення, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої
інстанції про допущення необґрунтованої тяганини при виконанні судового рішення
та, відповідно, визнання протиправною бездіяльності відповідача ВДВС по
виконанню вироку Донецького апеляційного суду від 17.07.2001 року в частині
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 коштів

Колегія суддів не погоджується з доводами
позивача про можливість відшкодування йому збитків відповідачем за слідуючими
підставами: дійсно, відповідно до ст. 86 Закону України «Про виконавче
провадження» стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, яка
зобов'язана провадити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з
вини цієї юридичної особи, при цьому збитки, заподіяні державним виконавцем
громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження,
підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Але зазначеним
Законом не передбачено що орган виконавчої служби може бути відповідачем в справі відшкодування
шкоди, заподіяної державним виконавцем громадянинові при здійсненні виконавчого
провадження. У такому випадку відшкодування шкоди повинно здійснюватися за
загальними підставами, передбаченими Цивільним Кодексом України.

Згідно ст. 1173 Цивільного Кодексу України Шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю
органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується
державою незалежно від вини цих органів.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку, що вимоги про відшкодування шкоди пред'явлені не належному
відповідачеві, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні
позову в частині відшкодування ВДВС збитків.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом
першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 24, 112, 184, 194, 195,
196, 198, 200, 203, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 27 травня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
відділу державної виконавчої служби Красноармійського міжрайонного управління
юстиції, третя особа: Головне Управління Державного казначейства України в
Донецькій області про визнання протиправною
бездіяльності суб'єкта владних повноважень, стягнення шкоди залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання
законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в
повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в
повному обсязі.

Головуючий:

Судді: