Справа № 22-а-7589/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

30 липня 2008 року справа
№ 22-а-7589/08

зал судового засідання № 2 у
приміщенні суду за адресою: м. Донецьк,
бульвар Шевченка, 26

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В.
Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Міронової Г. М.
Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивача:

ОСОБА_1, особисто

від відповідача:

Лихоліт А. В. за дов. № 6297 від 03.04.2008 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу

Торезького міського відділу Головного Управління МВС
України в Донецькій області

на постанову Донецького окружного адміністративного
суду

від

26 травня 2008 року

по адміністративній справі

№ НОМЕР_1 (суддя Христофоров А. Б.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Торез

до

ОСОБА_2

про

визнання дій незаконними та зобов'язання виплатити
грошову компенсацію за речове майно у розмірі 3761 грн. 49 коп.

ВСТАНОВИЛА:

Постановою
Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2008 року (арк. справи
47-49) були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 доОСОБА_2 про стягнення грошової
компенсації за речове майно у розмірі 3761 грн. 49 коп. Судом першої інстанції
було стягнуто зОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1грошова компенсація за речове майно в сумі 3761 грн. 49 коп.

В апеляційній
скарзі (арк. справи 61-63) відповідач просить скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні вимог позивача,
з огляду на порушення судом норм матеріального права та невідповідність
висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, в тому числі й, у
зв'язку з пропуском процесуального строку, встановленого статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Позивач
заперечував проти апеляційної скарги (арк. справи 71-72).

Відповідач у
судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та наполягав на застосуванні
статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає
відмову у задоволенні позовних вимог з огляду
на пропуск річного строку для звернення до суду.

Колегія суддів,
заслухавши доповідь судді-доповідача, сторін, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень до неї, встановила
наступне.

Статтею 1 Закону
України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ передбачено, що законодавство
про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей
складається з цього Закону, інших актів законодавства України, а також
військових статутів Збройних Сил України.

Позивач -
ОСОБА_1 згідно довідки ОСОБА_2(арк. справи 30) був звільнений з органів
внутрішніх справ України з 10 лютого 2004 року за наказом УМВС України в
Донецькій області № 32 від 9 лютого 2004 року, про що свідчить витяг з наказу
та трудова книжка (арк. справи 5, 11). В цій довідці відповідач зазначив, що
відповідно до журналу заяв Торезького міського відділу за період з 10 лютого
2004 року по 7 грудня 2007 року ОСОБА_1 не звертався до ОСОБА_2з питанням виплати
грошової компенсації за формене обмундирування.

Згідно довідки УМВД України в Донецькій області № 274 від 2
березня 2004 року (арк. справи 6) ОСОБА_1 мав
право на отримання
грошової компенсації замість належного до видачі речового майна на
загальну суму 3877 грн. 82 коп. Довідкою № 14/3996 від 24 березня 2006 року
(арк. спр. 7) Торезький МВ УМВС України в Донецькій області підтвердив, що
станом на 24 березня 2006 року заборгованість по компенсації за речове майно
складає 3761 грн. 49 коп., оскільки 24 червня 2005 року 116 грн. 33 коп. було в
межах виділених коштів сплачено (арк. справи 18-20). Зазначене в подальшому
також було підтверджено листом від 6 грудня 2007 року на заяву ОСОБА_1№ 187-ч
від 4 грудня 2007 року (арк. справи 8), в якому відповідач зазначив, що
заборгованість за речове майно в бухгалтерському обліку не значиться, у зв'язку
з відсутністю фінансування з 2004 по 2207 роки на цю строку витрат по
звільненим робітникам. На заяву ОСОБА_1від 7 грудня 2007 року про звернення до
суду (арк. справи 9) 27 грудня 2007 року Торезьким міським відділом була надана
відповідь (арк. справи 10).

Статтею 2 Закону
України "Про джерела фінансування
органів державної влади" від 30
червня 1999 року N 783-XIV визначено, що органи державної влади здійснюють свою
діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених
Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Кошти на
фінансування органу державної влади передбачаються у Державному бюджеті України
окремим рядком. Відповідач стверджував, що за період з лютого 2004 року по
грудень 2007 року та в поточному 2008 році фінансування витрат по виплаті
компенсації за не отримане речове майно звільненим працівникам не
передбачалося, що підтверджується кошторисами (арк. справи 24-29).

Суд першої
інстанції, як на підставу задоволення позовних вимог посилався на:

· статтю 16 Закону
України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року N 565-XII, якою
передбачено, що працівники міліції мають єдиний формений одяг,

· пункт 12
Положення про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року N 114, за яким особи
рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і
речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством;

· пункт 2
постанови Кабінету Міністрів України "Про
формений одяг осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ,
військовослужбовців спеціальних моторизованих військових частин міліції
внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу
податкової міліції" від 17 листопада 2001 р. N 1515, за яким Міністерству
внутрішніх справ і Державній податковій адміністрації за погодженням з
Міністерством економіки та з питань європейської інтеграції і Міністерством
фінансів доручалося розробити та затвердити: норми забезпечення форменим одягом
(у мирний час) осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ,
військовослужбовців спеціальних моторизованих військових частин міліції
внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу
податкової міліції; правила носіння форменого одягу і знаків розрізнення
зазначеними особами;

· пункт 4.6 Положення про забезпечення речовим майном осіб начальницького і
рядового складу органів внутрішніх справ і військовослужбовців внутрішніх
військ МВС України та форми обліку речового майна, затверджене наказом
Міністерства внутрішніх справ України № 1489 від 5 грудня 2003 року, згідно
якого особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які
звільняються в запас чи відставку з правом носіння форми одягу, видається
належне на день звільнення обмундирування чи виплачується грошова
компенсація за нього. При цьому, судом першої інстанції було вказано на те,
що зміни та доповнення до вказаного Положення були внесені наказом Міністерства
внутрішніх справ України №1265 від 30 грудня 2005 року, а саме пункт 4.6
викладений в новій редакції, за якою в разі звільнення в запас чи відставку осіб
начальницького складу органів внутрішніх справ з правом носіння форменого одягу
видається лише належне на день звільнення обмундирування.

Судом
першої інстанції підставою задоволення позову був зазначений саме пункт 4.6
вказаного Положення, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ
України № 1489 від 5 грудня 2003 року, без врахування змін внесених наказом №
1265 від 30 грудня 2005 року, оскільки, як вказано судом першої інстанції,
зміни були внесені після звільнення позивача та не зареєстровані в Міністерстві
юстиції України.

Колегія
суддів апеляційного суду з приводу висновків суду першої інстанції зазначає, що
спірні правовідносини насамперед регулюються Законом України
"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей",
оцінка якому судом першої інстанції надана не була. Щодо наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1489 від 5
грудня 2003 року, то він так само, як й наказ № 1265 від 30 грудня 2005 року,
не був зареєстрований в Міністерстві юстиції України.

Згідно
до частин 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України
адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно
до частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України
пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із
сторін.

Як
вбачається з матеріалів справи відповідач наполягав, як під час розгляду справи
судом першої інстанції, так і у апеляційній скарзі, на застосуванні наслідків
пропущення річного строку встановленого статтею 99 Кодексу адміністративного
судочинства України (арк. справи 16-18), посилаючись на те, що ОСОБА_1 був
звільнений з ОСОБА_2з 10 лютого 2004 року, а до суду звернувся лише - 21 січня
2008 року. Належна оцінка зазначеним
доводам відповідача не була надана судом першої інстанції, що призвело до
невірного вирішення справи по суті.

Згідно частини
2 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, що діяла станом до 3
листопада 2006 року) військовослужбовці
одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і
продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію
замість них. Дію частини другої статті 9 вказаного закону було
призупинено в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків
або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна
(за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки
України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби
України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ
Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який
зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців) згідно з Законом
України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" від 17 лютого 2000 року N 1459-III.

Законом України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців,
військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або
перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» № 328-V від 3 листопада
2006 року, що набрав чинності з 1 січня 2007 року, Закон України "Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів їх сімей" був доповнений статтею 91
«Продовольче, речове та інше
забезпечення військовослужбовців».

Згідно пункту 2
статті 91 Закону України "Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей"
військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або
перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість
належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової
компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Порядок виплати грошової
компенсації визначається Кабінетом Міністрів України. Дія цього пункту була
зупинена на 2007 рік пунктом 59 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік» № 489-V від 19 грудня
2006 року. Вказане зупинення Конституційним судом неконституційним
не визнавалося. Надане позивачем листування з відповідачем щодо сплати
компенсації за речове майно, на яке посилається відповідач, як на підтвердження
неправомірності дій міського відділу, відбувалося саме в 2007 році.

Позивач
був обізнаний про порушення його майнових прав на момент звільнення з органів
внутрішніх справ, тобто 10 лютого 2004 року, про що зазначено ним в позові
(арк. справи 1) та під час апеляційного розгляду, так як на день звільнення
грошова компенсація за обмундирування відповідно до пункту 4.6 Положення про
забезпечення речовим майном осіб начальницького і рядового складу органів
внутрішніх справ і військовослужбовців внутрішніх військ МВС України та форми
обліку речового майна, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ
України № 1489 від 5 грудня 2003 року, виплачена не була, оскільки дія
частини другої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей" була призупинена в частині
одержання військовослужбовцями грошової компенсації замість речового майна
згідно з Законом України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів"
від 17 лютого 2000 року N 1459-III.

Звернувшись
до суду у січні 2008 року позивачем не ставилося питання про поновлення строку для звернення до суду з
адміністративним позовом, що підтверджено позивачем під час апеляційного
розгляду.

З
огляду на вищевикладене позовні вимоги ОСОБА_1задоволенню не підлягають. Крім
того, судом першої інстанції за відсутності письмової заяви про зміну позовних
вимог була прийнята постанова про стягнення з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1грошової
компенсації за речове майно у сумі 3761 грн. 49 коп., в той час як предметом
позову позивач визначив: визнання дій - відмови в виплаті заборгованості за
речове майно відповідача - незаконними та зобов'язання ОСОБА_2 виплатити
заборгованість за речове майно в сумі 3761 грн. 49 коп. Під час апеляційного
розгляду позивач підтвердив, що не змінював позовні вимоги, в матеріалах справи
відповідна заява відсутня, тому самостійна зміна судом першої інстанції
позовних вимог є порушенням вимог статей 49, 50, 51, 162 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Колегія
суддів приймає доводи скаржника з приводу невідповідності висновків суду першої
інстанції обставинам справи.

Враховуючи
вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції
неповно встановлені обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам
справи та постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального
права.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Задовольнити
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2008 року у справі
№ НОМЕР_1.

Скасувати
постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня
2008 року у справі № НОМЕР_1.

У задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2про визнання дій - відмови в
виплаті заборгованості за речове майно відповідача - незаконними та зобов'язання
ОСОБА_2виплатити заборгованість за речове майно в сумі 3761 грн. 49 коп. відмовити
повністю.

На підставі
частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України відкласти з
дня закінчення судового розгляду справи на строк п'ять днів складання постанови
у повному обсязі. Вступна та резолютивна частини постанови складені, підписані
колегією суддів у нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 30 липня
2008 року об 11 годині 43 хвилини.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий В.Г.Яманко

Судді
Г.М.Міронова

К.П.Горбенко

Постанова складена в повному обсязі
та підписана колегією суддів 1 серпня 2008 року.

З оригіналом
згідно:

Суддя В.Г.Яманко