Справа № 22-а-7497/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2008 року справа
№ 22-а-7497/08

зал
судового засідання № 2 у приміщенні суду за адресою: м. Донецьк, бул. Шевченка, 26, 3 корпус

Колегія
суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді:
Яманко В. Г.

суддів:
Міронової Г. М.

Горбенко К. П.

при секретарі судового засідання

Білоус К. І.

за участю представників від

позивача:

ОСОБА_1., особисто не з'явився, заявлено
клопотання про розгляд без участі представника відповідача

відповідача:

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу

ОСОБА_2, смт. Старобешеве

на постанову Донецького окружного
адміністративного суду

від

26 травня 2008 року

по адміністративній справі

№ НОМЕР_1 (суддя Могильницький М. С.)

за позовом

ОСОБА_1, смт. Новий Світ

до відповідача

ОСОБА_2

про

стягнення недоотриманої щорічної допомоги на
оздоровлення за 2002-2007 роки

ВСТАНОВИЛА:

Постановою
Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2008 року по справі №
НОМЕР_1 частково задоволений позов
ОСОБА_1, смт. Новий Світ до ОСОБА_2,
смт. Старобешеве про стягнення недоотриманої компенсації на оздоровлення за 2002-2007 роки в сумі 7614
грн. 90 коп. Судом стягнуто з ОСОБА_2, смт. Старобешеве суму заборгованості по
недотриманій компенсації на оздоровлення
у розмірі 5676 грн. 60 коп. на користь ОСОБА_1. за рахунок Державного
бюджету, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В
апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції
як прийняту з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти
нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Позивач
під час судового розгляду проти апеляційної скарги заперечував.

Відповідач
в апеляційній скарзі зазначив про розгляд справи без участі його представника.

Колегія
суддів, заслухавши позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, заперечення на скаргу, встановила наступне.

Закон
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року в редакції Закону
України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі змінами та доповненнями станом на
час існування спірних правовідносин
визначає основні положення щодо реалізації конституційного права
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх
життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон
радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на
них, соціального захисту потерпілого населення.

ОСОБА_1
віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
що підтверджується посвідченням серії А № 027419 виданим 5 жовтня 1993 року
(арк. справи 9). Позивачу була встановлена ІІ група інвалідності, що
підтверджується посвідченням серії Б № 414105 виданим 20 лютого 2008 року (арк.
справи 45).

В
обґрунтування позовуОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 виплатило йому
компенсацію на оздоровлення за 2002-2007 роки на загальну суму 440 грн. 10
коп., при цьому, сума недоплати склала 7614 грн. 90 коп., з якої за 2002 рік -
998 грн. 30 коп., за 2003 рік - 998 грн. 30 коп., за 2004 рік - 998 грн. 30
коп., за 2005 рік - 1540 грн., за 2006 рік - 1540 грн., за 2007 рік - 1540 грн.

Згідно
довідки ОСОБА_2 № 02/2031 від 26 травня 2008 року (арк. справи 18) ОСОБА_1, як
учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії та
інваліду ІІ групи була виплачена щорічна допомога на оздоровлення в наступних
розмірах:

- 18
серпня 2004 року за 2003 рік в сумі 26
грн. 70 коп.,

- 7 лютого 2005 року за 2004 рік в
розмірі 26 грн. 70 коп.,

- 12 жовтня 2005 року за 2005 рік
в розмірі 120 грн.,

- 13 липня 2006 року за 2006 рік в
розмірі 120 грн.,

- 17 травня 2007 року за 2007 рік
в розмірі 120 грн.

Абзацом
2 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в
редакції станом на час виплат) передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення
виплачується інвалідам ІІ групи в розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат. Згідно частин 3, 5, 7 статті
48 вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за
місцем їх проживання органами соціального захисту населення, виплата
здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

Пунктами
1, 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій
з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4
березня 2002 року N 256 з наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок
визначає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів
з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій
з державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на
здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення
є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних
структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до
компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 були внесені
зміни до вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002
року № 256 та затвердженого нею Порядку про покладення на управління праці та
соціального захисту населення додаткових завдань щодо ведення персоніфікованого
обліку, нарахування та сплати передбачених законодавчими актами пільгових
виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16
травня 2008 року № 279-VI постанови Кабінету Міністрів України набирають
чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими
постановами, але не раніше дня їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів
України від 29 жовтня 2003 року N 1687 була опублікована 14 листопада
2003 року в Офіційному віснику України
N 44.

Фактично, повноваження з питань соціального захисту населення, що постраждало
внаслідок Чорнобильської катастрофи разом з інформаційними базами даних та
відповідними документами були передані Управлінню праці та соціального захисту
населення Старобешівської районної державної адміністрації 25 березня
2004 року за розпорядженням голови Старобешівської районної державної
адміністрації № 182 (арк. справи
46).

Виплата
15 грудня 2003 року за 2002 рік в сумі 26 грн. 70 коп. (арк. спр. 18) суми
допомоги на оздоровленняОСОБА_1 була здійснена районною державною
адміністрацією з наданням даних до управління праці та соціального
захисту.

Таким
чином, у 2002 році функції по виплаті щорічної допомоги на оздоровлення згідно
статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» управління праці та
соціального захисту населення не здійснювали, тому висновок суду першої
інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 щорічної допомоги на оздоровлення
за 2002 рік в сумі 998 грн. 30 коп. є правильним.

При
цьому, колегія суддів з огляду на наведену постанову Кабінету Міністрів України
від 29 жовтня 2003 року N 1687 зазначає, що не приймає доводів скаржника
стосовно того, що управління праці та соціального захисту з моменту прийняття
вказаної постанови не є належними відповідачами в справах щодо стягнення
щорічної допомоги на оздоровлення, оскільки статтею 63 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього
Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету, а управління праці та
соціального захисту населення стосовно виплат щорічної допомоги на оздоровлення
є розпорядниками бюджетних коштів в розумінні пункту 36 частини 1 статті 2
Бюджетного кодексу України.

В
апеляційній скарзі відповідач зазначив, що при виплаті щорічної допомоги на
оздоровлення керувався статтею 62 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення порядку застосування цього
Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення
якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними
органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної
виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті функції щодо встановлення
розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету Міністрів України не
делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів України може
затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім
того, скаржник посилається як на підставу виплат на підпункт «є» пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була
встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам ІІ групи в
розмірі 2670 тис. крб. (26 грн. 70
коп.). Вказана постанова була прийнята Кабінетом Міністрів відповідно до
Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої постановою Верховної
Ради України від 11 жовтня 1995 року № 373/95-ВР, яка визначала одночасно з
бюджетом конкретний план дій лише на 1996 рік. Крім того, підпункт
"є" пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року № 836 втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року N
562.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» встановлено, що інвалідам ІІ групи виплата щорічної допомоги на
оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі 120 грн.

Відповідно
до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та
інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і
повинні відповідати їй.

Пунктом
1 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про
застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що
конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими.
Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст
і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів
місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Пунктом
1 частини 1 статті 92 Конституції
України передбачено, що виключно законами України визначаються права і
свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод.

Пунктом
5 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року
визначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України,
нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення
Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого
самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як
Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що
нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи
суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці
правовідносини.

При
розгляді даної категорії спору апеляційним судом встановлено, що постанова
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та
постанова Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» були прийняті всупереч вимог
статей 48, 62 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому посилання скаржника на
цю постанову апеляційним судом не приймаються та оцінка правовідносин щодо
виплати щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, здійснюється на підставі пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції
України та статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивачем
в позові заявлено до стягнення щорічної допомоги на оздоровлення за 2003 рік в
розмірі 998 грн. 30 коп. Згідно довідки № 02/2031 від 26 травня 2008 року (арк.
справи 18) за 2003 рік Управлінням праці та соціального захисту населення
Старобешівської районної державної адміністрації було виплаченоОСОБА_1 18
серпня 2004 року щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 26 грн. 70 коп., в той час як
за статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що діяла
на час виплати інвалідам ІІ групи повинна була сплачуватися щорічна допомога на
оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, визначених на день
виплати. Так, згідно статті 89 Закону України «Про державний бюджет України на
2004 рік» № 1344-ІV від 27 листопада 2003 року у редакції Закону України №
1801- ІV від 17 червня 2004 року з 1 січня 2004 року по 31 серпня 2004 року розмір мінімальної
заробітної плати становив 205 гривень на
місяць, тому розмір щорічної допомоги на оздоровлення Козій О. І. за 2003
рік розраховується з наступного:
(205 грн. х 5) - 26 грн. 70 коп., що дорівнює 998 грн. 30 коп. Таким
чином, висновок суду першої інстанції з приводу виплати допомоги у вказаному
розмірі є правильним, проте є помилковим посилання на розмір мінімальної
заробітної плати, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на
2003 рік», оскільки виплата відбулася 18 серпня 2004 року.

За
2004 та 2005 роки Управлінням праці та соціального захисту населення
Старобешівської районної державної адміністрації була виплачена позивачу, як
інваліду ІІ групи, щорічна грошова допомога на оздоровлення відповідно 7
лютого 2005 року в розмірі 26 грн. 70 коп. та 12 жовтня 2005 року в
розмірі 120 грн., в цей період діяла стаття 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» у вищенаведеній редакції, тому з огляду на
те, що розмір мінімальної заробітної
плати визначається на момент виплати, сума щорічної допомоги на оздоровлення
розраховується наступним чином:

- за 2004 рік в розмірі 1283 грн. 30
коп. з розрахунку 1310 грн. (262 грн. х 5, в якому 262 грн. це мінімальний
розмір заробітної плати встановлений з 1
січня 2005 року по 31 березня 2005 року статтею 82 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2005 рік» № 2285-ІV від 23 грудня 2004 року) мінус
виплачену суму 26 грн. 70 коп.,

-
за 2005 рік в розмірі 1540 грн. з розрахунку 1660 грн. (332 грн. х 5, в якому 332 грн. це
мінімальний розмір заробітної плати встановлений з 1 вересня 2005 року по 31
грудня 2005 року статтею 83 Закону України «Про Державний бюджет України на
2005 рік» № 2285-ІV від 23 грудня 2004 року, що був викладений в новій редакції
Законом України від 25 березня 2005 року N 2505-IV) мінус виплачену суму 120
грн.

Позивачем
за 2004 рік було заявлено до стягнення 998 грн. 30 коп. з розрахунку 262 грн. х
5 - 26,70 грн., судом першої інстанції було стягнуто 1158 грн. 30 коп. з
розрахунку 237 х 5 - 26,70 грн., фактично сума щорічної допомоги на
оздоровлення позивачу з вищенаведеного розрахунку складає 1283 грн. 30 коп.,
тому в цій частині внаслідок неправильного застосування Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік»
постанова суду першої інстанції підлягає
зміні.

Позивачем
за 2005 рік було заявлено до стягнення 1540 грн. з помилкового розрахунку 350
грн. х 5 - 120 грн., оскільки за цим розрахункам сума складає 1630 грн., судом
першої інстанції було стягнуто 1540 грн. з розрахунку 332 х 5 - 120
грн., що відповідає вищенаведеному розрахунку апеляційного суду та даті виплати
допомоги відповідачем.

У
2006 роціОСОБА_1, як інваліду ІІ групи, ОСОБА_2 виплатило 13 липня 2006 року
щорічну допомогу на оздоровлення на загальну суму 120 грн., про що свідчить
довідка (арк. справи 18).

Суд
апеляційної інстанції дійшов висновку, що визнання судом першої інстанції
обґрунтованою невиплату управлінням
праці та соціального захисту населення щорічної допомоги на оздоровлення
за 2006 рік в розмірі встановленому статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відповідно відмова позивачу в стягненні
допомоги за 2006 рік в заявленій сумі
1540 грн. правомірні, оскільки дія абзаців 3 та 4 вказаної статті на 2006
рік в частині виплати компенсацій і допоміг у розмірах відповідно до
мінімальної заробітної плати була зупинена згідно з пунктом 37 статті 77
Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005
р. N 3235-IV та відповідність цього зупинення конституційним нормам
Конституційним судом до дійсного часу не розглядалася.

Стосовно
виплати позивачу, як інваліду ІІ групи, сум щорічної допомоги на оздоровлення
за 2007 рік колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно
визначився з тим, що виплата повинна була здійснюватися в порядку,
встановленому абзацом 3 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат станом на день виплати.
За даними відповідача (арк. справи 18) сума допомоги на оздоровлення позивачу
була виплачена 17 травня 2007 року в розмірі 120 грн., в той час, як за
вказаним законом сума допомоги повинна була скласти 2100 грн. з розрахунку 420
грн. х 5, в якому 420 грн. це
мінімальний розмір заробітної плати встановлений з 1 квітня 2007 року по 30
червня 2007 року статтею 76 Закону України «Про Державний бюджет України на
2007 рік» № 489-V від 19 грудня 2006 року. З врахуванням виплаченої суми
стягненню підлягає щорічна допомога на оздоровлення за 2007 рік в
розмірі 1980 грн. (2100 грн. - 120 грн.). Позивачем було заявлено за 2007 рік до стягнення 1540 грн.,
судом першої інстанції застосований правильний розрахунок належної до виплати
суми.

При
визначенні щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік апеляційний суд
враховує, що рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007
року у справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян були визнані такими,
що не відповідають Конституції України (є неконституційним) положення пункту 30
статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, яким було
зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», внаслідок чого положення статті 48 підлягають застосуванню у 2007
році.

Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України,
остаточними, не можуть бути оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які
виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані
неконституційними.

Відповідно
до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами
України.

При вирішенні цього спору, колегією суду було враховано, що відповідно до
статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, ратифікованої Законом України
N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року зі змінами внесеними Законом України
від 9 лютого 2006 року N 3436-IV, кожна
фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути
позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У параграфі
22 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Кечко проти
України" (заява № 63134/00) від 8 листопада 2005 року визначено, що
поняття “власності”, яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має
автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від
формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та
інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як
“майнові права”, і, таким чином, як “власність” в цілях вказаного положення.
Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин
справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений
статтею 1 Протоколу № 1. В параграфі 23 цього ж рішення Європейський суд з прав
людини зауважує, що в межах свободи дій
держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету.
Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи
відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення
передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки
відповідні положення є чинними.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного
фінансування в обсязі передбаченому Законом України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», для здійснення соціальних виплат, з огляду на
те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого законодавства в
незалежності від причин ненадходження коштів з Державного бюджету України на
виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3 Конституції України права і
свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності
держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Стосовно
посилання відповідача на пропущення позивачем процесуального строку для
звернення з позовом до суду, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини
3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав,
свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду. Відповідно
до пункту 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України позовна давність не
поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю. Застосування цієї норми Цивільного кодексу
України, до правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи узгоджується з
тим, що згідно частини 3 статті 1 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» державна
політика в галузі соціального захисту потерпілих від Чорнобильської катастрофи
та створення умов проживання і праці на забруднених територіях, серед інших,
базується на принципах пріоритету життя та здоров'я людей, які потерпіли від
Чорнобильської катастрофи, повної відповідальності держави за створення
безпечних і нешкідливих умов праці, соціального захисту людей, повного відшкодування
шкоди особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Крім
того, частиною 1 статті 76 Закону України «Про використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року № 39/95-ВР передбачено, що право на
подання позову про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної життю і здоров'ю
особи, не обмежується строком давності.

З огляду на вище наведене, колегія
суддів зазначає, що суд першої інстанції, правильно вирішивши питання щодо
часткового задоволення позову та стягнення недоплачених сум щорічної допомоги на оздоровлення за 2003, 2004, 2005
та 2007 року, припустився помилки в розрахунках, завдяки не врахуванню вимог частини 7 статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та статті 82 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005
рік» № 2285-ІV від 23 грудня 2004 року, так за 2003 рік підлягає стягненню -
998 грн. 30 коп., за 2004 рік - 1283 грн. 30 коп., за 2005 рік - 1540 грн., за
2007 рік - 1980 грн., усього на суму 5801 грн. 60 коп., а не на суму 5676
грн. 60 коп., як вказано судом першої інстанції, тому з врахуванням
приписів частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, за
якими суд може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під
час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції,
виходячи з завдання адміністративного судочинства, яким є захист прав, свобод
та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з
боку суб'єктів владних повноважень (частина 1 стаття 2 Кодексу
адміністративного судочинства України) та враховуючи приписи статті 1 Протоколу
№ 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,
колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни судового
рішення згідно пункту 1 частини 1 статті 201 Кодексу адміністративного
судочинства України. Так, стягненню з ОСОБА_2 на користьОСОБА_1 підлягає
недоплачена сума щорічної допомоги на оздоровлення за 2003, 2004, 2005, 2007
роки на загальну суму 5801 грн. 60 коп., з якої за 2003 рік - 998 грн. 30 коп.,
за 2004 рік - 1283 грн. 30 коп., за 2005 рік - 1540 грн., за 2007 рік - 1980
грн., в той час як за постановою
Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2008 року по справі
НОМЕР_1 було стягнуто за 2003, 2004,
2005, 2007 роки - 5676 грн. 60 коп., тому в цій частині вказана постанова суду
підлягає зміні з зазначенням того, що стягненню
з ОСОБА_2 підлягає визначена частиною 4 статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» щорічна допомога на оздоровлення, а не компенсація на оздоровлення.
Крім того, колегія суддів зазначає, що в резолютивній частині постанови повинні
міститися посилання не тільки на загальну суму задоволених позовних вимог, але
й конкретні суми за кожний рік, зважаючи на часткову відмову в позові за 2002
та 2006 роки.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 197, 198, пунктом 1 частини
1 статті 201, статтями 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2008 року по справі НОМЕР_1
задовольнити частково.

Постанову
Донецького окружного адміністративного суду
від 26 травня 2008 року по справі НОМЕР_1 за позовомОСОБА_1, смт. Новий
Світ до ОСОБА_2, смт. Старобешеве про стягнення недоотриманої компенсації на
оздоровлення за 2002-2007 роки на загальну суму 7614 грн. 90 коп. змінити.

Абзац
2 резолютивної частини постанови Донецького окружного адміністративного
суду від 26 травня 2008 року по справі
НОМЕР_1 викласти в наступній редакції: «Стягнути з Управління праці та
соціального захисту населення
Старобешівської районної державної адміністрації недоотриману щорічну допомогу
на оздоровлення за 2003, 2004, 2005, 2007 роки на загальну суму 5801 грн. 60
коп., з якої за 2003 рік - 998 грн. 30 коп., за 2004 рік - 1283 грн. 30 коп.,
за 2005 рік - 1540 грн., за 2007 рік - 1980 грн. на користьОСОБА_1, смт. Новий
Світ за рахунок коштів Державного
бюджету України».

В
іншій частині постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26
травня 2008 року по справі НОМЕР_1
залишити без змін.

Повний
текст постанови складений та підписаний колегією суддів у нарадчій кімнаті та
проголошений в судовому засіданні 25 липня 2008 року об 10 годині 40 хвилин.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий:
В.Г.Яманко

Судді: Г.М.Міронова

К.П.Горбенко

З оригіналом згідно:

Суддя
В.Г.Яманко