Справа № 2-а-431/07
Суддя: Жук М.І.
Дата ухвалення: 2007-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №2-а-431/2007
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2007 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі: головуючого -судді Жук М.І., за участю секретаря судового засідання
Очерет О.В., позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_1, представника
відповідача Шевченко В.Л. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом представника
позивача ОСОБА_1в інтересах ОСОБА_2до Чернігівського обласного
військового комісаріату про визнання неправомірними дії у визначенні
розміру грошового забезпечення для
призначення пенсії за вислугу років та спонукання до вчинення певних дій , -

ВСТАНОВИВ:

11 липня 2007 року представник позивача ОСОБА_1, діючи на підставі
довіреності від 29 січня 2007 року , звернувся до суду з адміністративним позовом в інтересах полковника
запасу ОСОБА_2 до Чернігівського обласного
військового комісаріату ( далі - ОВК ) з вимогами :

1) визнати неправомірними дії Чернігівського ОВК 20.12.2006
року щодо проведення розрахунку пенсії з умовного посадового окладу в розмірі 181 грн та щомісячних додаткових видів грошового
забезпечення за 24 останніх календарних місяців служби,
а не з посадового окладу за останньою штатною
посадою у розмірі 844 грн та щомісячних додаткових видів грошового
забезпечення за останній місяць служби ;

2)
визнати, що ОСОБА_2, згідно ч. З ст.
43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової
служби, та деяких інших осіб" , має право на пенсію
виходячи з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим званням, процентної
надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видив
грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в
розмірах установлених законодавством, з

2

наступним перерахунком пенсії у разі
підвищення грошового забезпечення відповідної категорії військовослужбовців , а саме:

- посадового
окладу за останньою штатною посадою, займаною перед

звільненням , визначеного згідно з наказом Національного
космічного

агенства України № 62 від 09.03.2006 року , у
розмірі - 844 грн ;

- окладу за військове звання , відповідно до Указу
Президента України від

29.01.1999 року № 98, у розмірі -135 грн;

·
процентної надбавки за вислугу років
відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2000
року у розмірі - 40% ;

·
надбавки згідно Указу Президента
України від 23.02.2002 року № 173, у розмірі- 100% ;

·
надбавки згідно Указу Президента України від 05.05.2003
року № 389/2003 , за 23 роки безперервної
військової служби , у розмірі - 70% ;

·
надбавки за роботу в умовах
режимних обмежень військовослужбовцям відповідно до
постанови Кабінету Міністрів від 15.06.1994 року № 414, у розмірі- 10% ;

·
премії згідно постанови КМУ від
22.05.2000 року № 829, у розмірі - 33,3%, які він отримував за останньою
штатною посадою на день звільненням із військової
служби ;

3) зобов'язати
Чернігівській обласний військовий комісаріат виправити
раніше наданий „ Розрахунок пенсії за вислугу років " від 20.12.2006 року
, згідно з його правом на
встановлений розмір пенсії.

Позивач підтримав в судовому
засіданні позов у повному розмірі.

Представник відповідача позов не
визнала.

Заслухавши
пояснення сторін , дослідивши докази по справі - суд вважає, що позов підлягає
задоволенню.

Суд встановив , що позивач , як військовослужбовець офіцерського складу
Збройних Сил України , на підставі наказу Міністра оборони України № 640 від 27
листопада 2003 року був відряджений в розпорядження Генерального директора
Національного космічного агенства України (далі - НКАУ) із залишенням на
військовій службі.

Наказами Генерального директора НКАУ № 5 - КО від 25 січня 2004 року та № 26 - КО
від 19 серпня 2005 року ОСОБА_2,
відповідно , був призначений на посади
: начальника фінансово - економічної групи та начальника контрольно - ревізіної групи Чернігівського
представництва генерального замовника
_- Національного космічного агенства України.

Наказом Міністра
оборони України від 29 листопада 2006 року № 1898 позивач був звільнений з
військової служби у запас за станом здоров'я
(у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України ) і з 4 грудня 2006 року був виключений із списків особового
складу Чернігівського представництва генерального замовника - НКАУ.

Посадовий оклад позивача на день звільнення з військової служби , згідно довідки № 321/1 від 30 листопада 2006 року , виданого
Чернігівським представництвом генерального
замовника - НКАУ , складав - 844 грн.

В розрахунку
пенсії позивача , зробленого в Чернігівському обласному військовому комісаріаті
20 грудня 2006 року, посадовий оклад позивача визначений в розмірі 181грн і в
зв'язку з чим був суттєво зменшений розмір
грошових нарахувань ( надбавки за вислугу років , за безперервну службу
, таємність , премії ) при обчисленні яких береться
до розрахунку , в тому числі, і
посадовий оклад.

3

Оскільки відповідно до положень п. п. 7 , 8 постанови Кабінету Міністрів України № 1540 від 23 грудня 1996 року за
відрядженими до Національного космічного агентства
України військовослужбовцями зберігаються всі види матеріального забезпечення ,
гарантії та пільги, передбачені Законом України "
Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей " і позивачеві виплачувався оклад за військовим званням та інші види грошового забезпечення ( включаючи посадовий оклад в розмірі 844 грн ) - дії відповідача
щодо визначення позивачеві розміру посадового окладу
в розмірі 181 грн для призначення пенсії за вислугою років є протиправними.

Згідно ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби , та деяких інших осіб»
пенсії особам офіцерського складу, які мають право на пенсію за цим
Законом обчислюються з розміру грошового
забезпечення за останньою штатною посадою
перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим званням, процентну надбавку за вислугу
років, щомісячні додаткові види
грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в
розмірах, установлених законодавством.

Стаття 37 Закону України « Про Державний Бюджет України на 2007 рік » від 19.12.07 р. № 489 встановлює, що звільненим у
2006-2007 роках особам офіцерського складу, які
мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" до грошового забезпечення для обчислення пенсій враховуються відповідні оклади за посадою, військовим
званням, процентна надбавка за вислугу років у
розмірах, встановлених за останньою штатною посадою перед звільненням, а також щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в
розмірі, що визначаються за 24 останні календарні місяці служби
підряд перед звільненням у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вказані положення Закону України «Про Державний Бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2007 року № 489 обмежують
конституційні права громадян на соціальний захист,
заробітну плату, встановлені законами України пільги, компенсації і гарантії,
розміри та порядок їх надання. Зупинення Законом дії положень
інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій суперечить частині другій статті 8, статті 16,
частині п'ятій статті 17, частині другій
статті 19, частині третій статті 22, частинам першій, четвертій статті 43, частині першій статті 46, статтям 48, 49,
пунктам 1, 6 частини першої статті 92,
частині другій статті 95 Конституції України.

Конституційний
Суд України, вирішуючи питання щодо конституційності
оспорюваних норм Закону від 19.12.2007 року № 489, своїм рішення від 9 червня
2007 року визначив, що у Конституції України Україну проголошено демократичною, соціальною, правовою
державою (стаття 1), визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є
людина, її права і свободи та їх
гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним
обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та
непорушними (стаття 21), їх

4

зміст і обсяг при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений
(стаття 22).

Аналіз законодавчої діяльності Верховної Ради України свідчить про те, що при прийнятті законів про Державний бюджет України
систематично зупиняється дія інших законів України щодо надання пільг,
компенсацій і гарантій, які є складовою
конституційного права громадян на соціальний захист і забезпечення достатнього рівня життя кожному (статті 46, 48 Конституції
України).

Зупинення дії положень законів, якими визначені права і свободи громадян,
їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У
статті 64 Конституції України вичерпно
визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням
строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і
свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин.

Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних
гарантій, відбувається фактичне зниження
життєвого рівня громадян, який не може бути нижчим
від встановленого законом прожиткового мінімуму (частина третя статті 46 Конституції України), та порушується гарантоване у статті
48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень.

Отже, відповідно до частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші
соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому
числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах
воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

Таку правову позицію Конституційний Суд України висловив у Рішенні
від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) (пункт шостий
мотивувальної частини).

Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні
пільги, компенсації і гарантії. Такі засоби реалізації
права громадян на соціальний захист відповідно до
частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України є
загальнообов'язковими, їх однаковою мірою мають додержуватися органи державної
влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи. Невиконання
державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб
ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів
соціальної, правової держави.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих

Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про
економічні, соціальні

і культурні права 1966 року, Європейській
соціальній партії (переглянутій)

1996 року, Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950

року, та рішеннях Європейського суду з прав
людини. Зокрема, згідно зі

статтею
12 Європейської соціальної хартії (переглянутої)

1996 року -
згідно яких держава ( Україна ) зобов'язана підтримувати

5

функціонування
системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль
для поступового посилення системи соціального забезпечення тощо.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав за зверненнями суб'єктів права на конституційне подання справи і приймав
рішення, у яких визнавав окремі положення законів
про Державний бюджет України щодо зупинення або обмеження пільг,
компенсацій і гарантій такими, що не відповідають
Конституції України (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (справа
про соціальний захист військовослужбовців та
працівників правоохоронних органів), від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року №
8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового
утримання). Проте, незважаючи на зазначені рішення
Конституційного Суду України, ревізія законами про Державний бюджет України
пільг, компенсацій і гарантій, яку започатковано у 1995 році, набула системного
характеру.

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено однозначну вимогу щодо законів України - усі вони приймаються
виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

До повноважень
Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої
влади в Україні належить прийняття законів (пункт 3 частини першої статті 85, стаття 91 Конституції України).
Виключно законами України
встановлюються, зокрема, Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1 частини другої статті 92
Конституції України). Державний
бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за
особливих обставин - на інший період
(частина перша статті 96 Конституції України), шляхом прийняття відповідного
закону.

Питання змісту, складення, розгляду, затвердження, звіту та контролю за використанням коштів Державного бюджету України
регламентовані положеннями статей 95, 96, 97, 98
Конституції України та Бюджетним кодексом України (далі - Кодекс).

Вимоги щодо змісту закону про Державний бюджет України містяться в
частині другій статті 95 Конституції України, положення якої конкретизовано у
статті 38 Кодексу.

Встановлені частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38 Кодексу перелік і обсяг правовідносин,
які регулюються законом про Державний бюджет України, є вичерпними.

Зі змісту наведених положень Конституції України та Кодексу вбачається, що закон про Державний бюджет України як
правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану
формування та використання фінансових ресурсів, має особливий
предмет регулювання, відмінний від інших законів
України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема, і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, а тому цим
законом не можуть вноситися зміни,
зупинятися дія чинних
законів України, а
також

6

встановлюватися
інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів
України. Таке положення закріплено і в частині третій статті 27
Кодексу.

Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших
законів України, які передбачають фінансові
зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист,
у тому числі й надання пільг, компенсацій і
гарантій. Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної,
правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а
також збережені пільги, компенсації
і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень
(стаття 48 Конституції України).

Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений
у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій,
передбачених іншими законами України.

Проаналізувавши зазначені положення Конституції України, Кодексу, практику зупинення законом про Державний бюджет України
дії інших законів України, Конституційний Суд
України дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії
інших законів України щодо надання пільг,
компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення
іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, З, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині
другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 3 частини
першої статті 85, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій,
третій статті 95 Конституції України.

Таким чином, Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього
положення про внесення змін до чинних законів
України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати
визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

Рішення
Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне
значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними.

Виходячи з вищезазначеного, дії посадових осіб Чернігівського обласного військового комісаріату від 20.12.2007 року
щодо обчислення позивачу пенсії за вислугу років з урахуванням вимог ст.
37 Закону України «Про Державний Бюджет
України на 2007 рік» від 19.12.07 р. № 489 ( обчислення додаткових видів грошового забезпечення за останні 24 календарних
місяця) є також протиправними.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 6, 8, 24 Конституції України, ст. 43. Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»,
рішення Конституційного Суду України від 09.06.2007 року, ст. ст.
158 , 159 , 161-163 КАС України , суд -

ВИРІШИВ:

7

Позов задовольнити повністю.

Визнати дії посадових осіб Чернігівського обласного військового комісаріату від 20 грудня 2006 року по проведенню
розрахунку пенсії за вислугу років полковнику запасу ОСОБА_2, виходячи з посадового
окладу в розмірі 181 грн та додаткових видів грошового забезпечення за останні 24 календарні місяця перед звільненням в запас протиправними.

Зобов'язати посадових осіб Чернігівського обласного військового комісаріату здійснити новий розрахунок пенсії ОСОБА_2за вислугу років , виходячи з посадового окладу в розмірі
844 ( вісімсот сорок чотири ) грн та додаткових видів
грошового забезпечення , виходячи з їх розміру за
останній місяць перед звільненням в запас у відповідності до вимог ст. 43. Закону України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Стягнути з Чернігівського обласного військового комісаріату на користь
держави судовий збір в розмірі 3 грн 40 коп.

Постанова может бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду.

Заява про апеляційне оскарження подається протягом десяти днів , починаючи з 21 серпня 2007 року - з дня складення в
повному обсязі рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк , встановлений для
подання заяви про апеляційне оскарження.