Справа № 22-а-3933/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач Василенко Л.А.
Головуючий І інстанції суддя Кошкош О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 травня 2008
року Справа
№ 22-а-3933/08

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді: Василенко Л.А.

суддів: Сіваченка І.В.

Дяченко С.П.

при
секретареві Скопинській А.О.

за участю
позивача ОСОБА_1, представника відповідача Камишанській Т.К.

розглянула
апеляційну скаргу Управління Пенсійного Фонду України в Калінінському районі м.
Горлівки Донецької області на постанову Донецького окружного адміністративного
суду від 06 лютого 2008р. у справі № 2а-3174/08 за позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного Фонду України в
Калінінському районі м. Горлівки Донецької області про визнання дій
протиправними та спонукання до перерахунку пенсії з 19.11.2007року, і

В С Т А Н О В И Л А :

09 січня 2008 року позивач звернувся
до суду з позовом, в якому просив визнати незаконними дії Управління Пенсійного Фонду
України (УПФУ) Калінінському м. Горлівки Донецької області щодо відмови у перерахунку додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю, яка відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян
постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи»
повинна бути призначена в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком, але йому
було відмовлено у перерахунку пенсії, просив визнати відмову неправомірною та
зобов'язати відповідача зробити перерахунок додаткової пенсії за період з
2000р. до 2007 р., стягнути за цей період з відповідача недоотриману суму
пенсії в сумі 12311,04 грн. та зобов'язати відповідача в подальшому
нараховувати та виплачувати додаткову пенсію з урахуванням мінімальної пенсії
за віком, яка встановлюється кожен рік Законом України «Про державний бюджет».
В судовому засіданні позивач змінив позовні вимоги і просив тільки визнати дії
відповідача протиправними та спонукати до перерахунку пенсії з 19.11.2007 року.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2008
року позовні вимоги задоволені в повному обсязі: визнані неправомірними дії
відповідача про відмову в перерахунку додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, зобов'язано відповідача здійснити перерахунок пенсії виходячи із
розміру мінімальної пенсії за віком з 19 листопада 2007р.

Не погодившись з таким судовим рішенням, Калінінському м. Горлівки
Донецької області подало апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду
скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог
відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального
права.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач віднесений
до першої категорії як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської
катастрофи (ЧАЕС), є інвалідом 3
групи, а тому, згідно Закону України
“Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи”, розмір пенсії позивача повинен дорівнювати 6
мінімальним пенсіям за віком, а розмір додаткової пенсії за шкоду заподіяну
здоров'ю в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної
скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні вважав апеляційну скаргу необґрунтованою та
такою, що задоволенню не підлягає, просив постанову суду першої інстанції
залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції зміні з наступних
підстав.

Згідно ч. 3 ст. 46 Конституції України пенсії,
інші види соціальних виплат та допомоги,
що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого
Законом.

ОСОБА_1 належить (віднесений) до першої категорії як особа, яка потерпіла
внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1
(а. с. 9), є інвалідом ІІІ групи, що підтверджено посвідченням НОМЕР_2 від
10.08.2004 р. (а. с. 8).

19.11.2007 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення
пенсії на підставі ст. 49, 50 Закону України “Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, на яку
відповідач надав письмову відмову, посилаючись на відсутність законних підстав
для здійснення такого перерахунку.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, соціальний захист
потерпілого населення, визначені Законом України „Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (надалі
спеціальний закон), оскільки відповідно до статті 50 Конституції України кожен
має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування
завданої порушенням цього права шкоди.

Розділ 8 даного Закону передбачає правила призначення та виплати пенсій і
компенсацій особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4. Стаття 49 цього розділу
визначає пенсії особам, віднесеним до вказаних категорій у вигляді: а)
державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
призначається після виникнення права на державну пенсію.

Стаття 50 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” передбачає, що особам,
віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у відповідних розмірах, зокрема інвалідам ІІ групи - 75
відсотків мінімальної пенсії за віком. Виплата зазначеної пенсії відповідно до
статті 53 даного Закону здійснюється повністю незалежно від заробітку, пенсії
чи іншого доходу.

Нормами статті 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” визначені підстави та
умови призначення державних пенсій особам, віднесеним до категорії 1 та у
зв'язку з втратою годувальника. Зазначені норми розповсюджуються на позивача як
віднесеного до категорії 1.

Частина перша та друга даної статті передбачає призначення пенсії за
бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в
1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається
згідно з законодавством, але у всіх випадках розмір середньомісячної заробітної
плати для обчислення пенсії за роботу в зоні відчуження у наведених роках не
може перевищувати 3,0 тис. грн.

Частина третя зазначеної статті (із змінами, внесеними згідно із Законом №
3108-4 від 17 листопада 2005 року) визначає, що обчислення і призначення пенсій
по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання (у спірних
відносинах має місце захворювання) внаслідок Чорнобильської катастрофи із
заробітку за межами зони відчуження проводиться на загальних підставах
відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування” (загальний закон), у якому призначення пенсій по інвалідності
визначено розділом 4.

Частиною 1 статті 33 Закону України „Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування” визначені розміри пенсії по інвалідності залежно від
групи інвалідності. Для інвалідів ІІ групи такий розмір складає 90 відсотків
пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.

Зазначене посвідчує, що після внесення змін у частину 3 статті 54
спеціального закону (17 листопада 2005 року), обчислення і призначення пенсії
по інвалідності здійснюється за правилами загального закону, внаслідок чого
розмір пенсії по інвалідності поставлений в залежність від розміру пенсії за
віком, обчисленої за нормами загального закону.

Колегія судів не приймає посилання відповідача на те, що мінімальний розмір
пенсії за віком встановлений абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”, застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, з огляду на те,
що зазначена стаття частиною третьою доповнена Законом України № 2505 від 25
березня 2005 року (набрав чинності 31 березня 2005 року), тоді як частина третя
статті 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” змінена Законом України від 17
листопада 2005 року № 3108-15 (набрав
чинності 13 грудня 2005 року). Саме неврахування відповідачем зазначених змін
стало однією з причин хибного висновку щодо неможливості застосування стосовно
позивача норм абзацу 1 статті 28 загального закону в частини визначення
мінімального розміру пенсії за віком на рівні прожиткового мінімуму.

Частина 4 статті 54 Закону України „Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” передбачає, що в
усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з
Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчим по ІІ групі інвалідності - 8
мінімальних пенсій за віком. Приписи зазначеної норми співпадають з приписами
пункту 4 Порядку обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок
каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв'язку з втратою годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи, що затверджений постановою Кабінету Міністрів
України від 30 жовтня 1997 року № 523 (з наступними змінами та доповненнями).

Посилання відповідача на частину 5
статті 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, якою визначено, що порядок
обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи
захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України, внаслідок
чого відповідач керувався розміром 19 гривень 91 копійка, визначеним Кабінетом
Міністрів України, зокрема постановою № 1 від 3 січня 2002 року „Про підвищення
розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів,
фінансування яких здійснюється за рахунок державного бюджету”, (а з 1 вересня
2004 року - 22 грн. 30 коп.), колегія судів не приймає, оскільки ототожнювати
порядок і розмір в силу різного правового навантаження цих визначень неможливо.

Наведена частина статті викладена із змінами згідно із Законами
України № 2532-12 від 1 липня 1992 року,
та № 3285-12 від 17 червня 1993 року (в редакції Закону № 230/96 від 6 червня
1996 року), тоді як частина третя, яка визначає обчислення і призначення пенсії
по інвалідності змінена Законом № 3108-15 від 17 листопада 2005 року (набрав
чинності 13 грудня 2005 року) і регулює безпосередньо правила обчислення пенсій
за нормами статті 54 спеціального закону.

Правовою підставою позовних вимог є частина 3 статті 67 Закону України „Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” якою
зазначено, що у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії,
визначений відповідно до статті 54 цього Закону, а також розмір додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, у тому числі віднесеним до
категорії 1. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру
прожиткового мінімуму.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його
встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної
гарантії громадян на достатній життєвий рівень, дає Закон України „Про
прожитковий мінімум” від 15 липня 1999 року № 966-14. Частиною 3 статті 4
даного Закону (в редакції Закону № 2505-4 від 25 березня 2005 року, що діє з 31
березня 2005 року) передбачено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також
окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп
населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний
бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних
виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Статтею 62 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19
грудня 2006 року № 489-5, що набрав чинності з 1 січня 2007 року („Урядовий
кур'єр” від 23 грудня 2006 року), був затверджений прожитковий мінімум на одну
особу, яка втратила працездатність з 1 січня 2007 року - 380 гривень, з 1
квітня 2007 року - 387 грн., з 1 жовтня 2007 року - 395 грн.

Зазначена стаття була змінена Законом України від 15 березня 2007 року №
749-5 та існує в новій редакції з 28 березня 2007 року („Урядовий кур'єр” та
„Голос України” від 28 березня 2007 року), якою прожитковий мінімум для особи,
яка втратила працездатність, визначений з 1 січня - 380 гривень, з 1 квітня -
406 гривень, з 1 жовтня - 411 гривень. При цьому, зазначена стаття доповнена
абзацом, яким передбачено встановити, що для визначення мінімального розміру
пенсії за віком відповідно до абзацу першого частини 1 статті 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 1 квітня та з 1
жовтня 2007 року застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили
працездатність, визначений абзацом п'ятим частини першої цієї статті,
збільшений на 1 відсоток, що складає відповідно
410 грн. 06 коп.; 415 грн. 11 коп.

Обґрунтування відповідачем своєї позиції посиланням на застосування у межах
спірних відносин постанов Кабінету Міністрів України, спростовується також
приписами пункту першого та шостого статті 92 Конституції України, статті 71 спеціального
закону, відповідно до якого дія його положень не може призупинятися іншими
законами, крім законів про внесення змін до цього Закону, а також абзацом
другим преамбули, частиною 3 статті 4, пунктом 2 частини першої статті 8 та
пунктами 13, 16 Прикінцевих положень загального Закону якими передбачено що
умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами
про пенсійне забезпечення, і те, що до приведення законодавства України у
відповідність із Законом (Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування), закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в
частині, що не суперечить цьому Закону.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і
нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених конституцією України та
законами України основних соціальних гарантій визначені Законом України «Про
державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5 жовтня 2000
року № 2017-3. Статтею 17 даного Закону до основних державних соціальних
гарантій включаються мінімальний розмір пенсії за віком. Частиною другою
зазначеної статті передбачено, що основні державні соціальні гарантії, які є
основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму,
встановленого законом. Стаття 19 зазначає, що виключно законами України
визначаються мінімальний розмір пенсії за віком.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, (про що зокрема
зазначено у рішенні № 8-рп/2005 від 11 жовтня по справі № 1-21/2005) пов'язану з
реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження
конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював
правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні
категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального
захисту з боку держави. До них зокрема, належать громадяни, яким пенсія
призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України
зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому
звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або
внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не
допускається.

Здійснюючи апеляційне розгляд справи у даній справі колегія суддів виходить
з того, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод
людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення,
передбачені статтями 1, 3, частиною 2 статті 6, статтею 8, частиною 2 статті 19, статтями 22, 23,
частиною 1 статті 24 Конституції України, набуте у сфері пенсійного
забезпечення, не може бути скасоване, звужене. Правовою гарантією забезпечення
державою даного права є виконання прийнятих на себе зобов'язань, виходячи з
положень принципу верховенства права, закріпленого як статтею 8 Конституції
України, так і статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів вважає таким, що не відповідає дійсності посилання
відповідача про те, що позивач не звертався з відповідною заявою про
перерахунок пенсії встановленого зразку, що відповідь на звернення позивача
щодо перерахунку пенсії не можна розцінювати як відмову і тому право позивача
на перерахунок пенсії не було порушено. Суд вважає, що відповідь УПФУ в
Калінінському районі м. Горлівки Донецької області позивачеві від 20.11.2007р. є відмовою в
перерахунку пенсії згідно до Закону України «Про звернення громадян», статтями
1, 4, 15, 16 якого передбачено: порядок звернення громадян органи державної
влади, місцевого самоврядування та їх
посадових осіб, керівників та посадових осіб підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності з заявою щодо реалізації своїх соціально-економічних,
політичних та особистих прав і законних інтересів на рішення, дії; отримання
відповіді на звернення; в разі незгоди з
прийнятим рішенням за зверненням громадянина можливість звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо необхідності застосування норм
спеціального закону у межах спірних відносин і вважає, що судом першої
інстанції правильно встановлені обставини справи, але постанова підлягає зміні,
бо при визначенні дати, з якої необхідно здійснити перерахунок пенсії суд не
застосував ч. 4 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», а саме, не врахував, що перерахунок призначеної пенсії
проводиться у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа
місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну
заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з
першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа. Оскільки
позивач звернувся до відповідача за здійсненням перерахунку додаткової пенсії
19.11.2007 року, то дату зобов'язання
здійснення перерахунку пенсії необхідно змінити з 19.11.2007 року на 01.12.2007 року.

Судом першої інстанції помилково в резолютивній частині зазначено, що
необхідно здійснити перерахунок пенсії
не тільки на підставі ст.50 спеціального закону, а п.4 ст.54 цього закону, що
при апеляційному розгляді справи трактується відповідачем як зобов'язання
здійснення перерахунку і основної
пенсії, а такі позовні вимоги не заявлялися, тому резолютивна частина постанови
підлягає зміні.

Суд апеляційної інстанції здійснює розгляд справи в межах апеляційної
скарги, постанова суду першої інстанції в іншій частині ніким із сторін не
оскаржена.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 201, 205, 207 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

П
О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного Фонду України в Калінінському районі м. Горлівки Донецької області
задовольнити частково.

Змінити постанову Донецького окружного адміністративного суду від 06 лютого
2008р. у справі № 2а-3174/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду
України в Калінінському районі
м.Горлівки Донецької області про визнання дій протиправними та спонукання до
перерахунку пенсії з 19.11.2007року: в четвертому абзаці третього аркушу (п'ятої
сторінки) мотивувальної частини постанови дату перерахунку пенсії з
«19.11.2007» змінити на «01.12.2007»; абзац третій резолютивної частини
постанови викласти в наступній редакції:

«Зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Калінінському районі
м.Горлівки Донецької області перерахувати ОСОБА_1 додаткову пенсію за шкоду,
заподіяну здоров'ю. відповідно до ст.ст.49, 50 Закону України «Про статус і
соціальний захист, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з
розрахунку відповідно до ст..28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» з 01.12.2007 року».

Решту постанови суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає
законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: