Справа № 22-а-4526/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач Василенко Л.А.
Головуючий І інстанції суддя Грубник
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2008 року Справа
№ 22-а-4526/08

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді: Василенко Л.А..

суддів: Сіваченка І.В.

Дяченко С.П.,

при
секретареві Безруковій В.М.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянула
апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Дружківської міської ради Донецької області на постанову Дружківського
міського суду Донецької області від 27
грудня 2007р. по адміністративній справі № 2-а-197/08 за позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального захисту населення Дружківської міської ради
Донецької області про визнання дій незаконними та стягнення недоотриманих сум
на оздоровлення, і

В
С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2008 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про
визнання дій незаконними та стягнення на
його користь недоплачених сум на
оздоровлення за 2000-2006 роки, виходячи із розміру мінімальної заробітної
плати на день фактичної виплати.

Постановою Дружківського
міського суду Донецької області від 27 грудня 2007 року позов ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального захисту населення виконкому Дружківської
міської ради Донецької області про визнання дій незаконними та стягнення
недоотриманих сум на оздоровлення за 2000- 2006 роки задоволено в повному
обсязі, поновлені строки на звернення до суду, дії відповідача визнані
незаконними і з відповідача на користь
позивача стягнуто недоплачені суми на оздоровлення за 2000-2006 роки у сумі
7300,5 гривень.

Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій
просив постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні
позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування
судом норм матеріального та процесуального права, а саме: судом не враховано,
що позивачем пропущений річний строк для звернення до адміністративного суду,
те, що відповідач здійснював виплати на оздоровлення у порядку, встановленому
Постановою КМУ № 836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та
Постановою КМУ від 12.07.2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Всі виплати,
передбачені Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у тому числі виплати щорічної
допомоги на оздоровлення, і які базуються на розмірі мінімальної заробітної
плати, виплачуються у розмірах, встановлених вказаними постановами Кабінету
Міністрів України.

Відповідач в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про
розгляд у його відсутність.

Позивач у судовому засіданні апеляційної інстанції просив залишити апеляцію
без задоволення, а рішення суду без змін.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач перебуває на
обліку у відповідача як особа, яка є учасником ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській атомній електростанції (надалі
ЧАЕС), категорія 1, має 3 групу інвалідності, у зв'язку з чим
користується правами та пільгами, передбаченими Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
йому передбачена щорічна допомога на оздоровлення інваліда 3 групи в розмірі 4
мінімальних заробітних плат. Суд першої інстанції дійшов до висновку,що дії
відповідача щодо відмови позивачеві у виплаті допомоги на оздоровлення з
урахуванням положень ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є незаконними і
що на підставі вказаного Закону відповідач повинен виплатити позивачеві щорічну
допомогу на оздоровлення за 2000 - 2006 роки, здійснюючи розрахунок із суми
мінімальної заробітної плати на момент виплати, а саме, 7300,5 гривень.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали
справи, обговорила доводи апеляційної скарги і дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд апеляційної
інстанції при розгляді справи встановив, що позивач є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у спірний період часу був віднесений до
категорії 1, має 3 групу інвалідності що підтверджується копією відповідного
посвідчення (а.с.9).

На підставі ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. №
796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) передбачена щорічна допомога на оздоровлення
особам, віднесеним 3 групи інвалідності - чотири мінімальних заробітних плати.
Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати щорічної
допомоги.

При виплаті щорічної допомоги на оздоровлення відповідач керувався
Постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі - Постанова № 836), якою розмір такої допомоги встановлений в
21,5 грн., з 2005 року - Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від
12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Постанова № 562), якою
розмір такої допомоги встановлений в 90,0 грн.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами
України.

Зазначеними Постановами № 836 та № 562 всупереч Закону № 796-ХІІ (який
встановив розмір щорічної допомоги як величину, кратну відносно до розміру
мінімальної заробітної плати, визначеної Законом на час здійснення виплати)
установлено конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі, зокрема,
і для інвалідів 3 групи - 21,5 грн. та з 2005 року - 90,0 грн.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими
нормативними актами при вирішенні спору підлягають застосуванню ст.48 Закону №
796-ХІІ та Закони України про встановлення розміру мінімальної заробітної плати
на 2004, 2005 роки, а не Постанови № 836 та № 562.

Таким чином, дії відповідача в частині виплати позивачеві щорічної допомоги
на оздоровлення у сумі 21,5 грн. за 2003-2004 роки та 90,0 грн. за 2005р. суд
першої інстанції обґрунтовано визнав неправомірними Щорічна допомога на оздоровлення позивачеві
на підставі листів відповідача (а.с. 10,11) за 2003 рік виплачена 30.09.2004р.
в сумі 21,50грн., за 2004р. - 18.04.2005 - 21,50грн., за 2005 р. 28.08.2006р. -
90грн. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена
щорічна допомога на оздоровлення за 2003 рік в сумі 926,5 гривень (237грн.х 4
-21,5грн); за 2004р. в сумі 1138,5 грн. (290,0грн.х4 - 21,5 грн.), за 2005р. в
сумі 1410,0 гривень (375,0 грн. х 4 -
90,0 грн.), всього 3475 гривень.

Суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку відносно
неправомірності дій відповідача при нарахуванні позивачеві допомоги на
оздоровлення в 2006 році, оскільки дія абзацу другого та третього частини
четвертої статті 48 спеціального Закону була зупинена в частині виплати
компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати на
2006 рік згідно із п. 37 ст. 77 Закону України N 3235-IV (3235-15) від
20.12.2005р. “Про Державний бюджет України на 2006 рік”, який до теперішнього
часу не визнаний неконституційним Конституційним Судом України.

Також суд першої інстанції допустив помилку щодо зобов'язання управління
праці та соціального захисту населення
Дружківської міської ради Донецької області провести перерахунок
щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2000 - 2002 роки. Ці позовні
вимоги задоволенню не підлягають, оскільки виплату щорічної допомоги на
оздоровлення здійснюють органи соціального захисту населення, але починаючи з
жовтня 2003 року, відповідно до п.2 Порядку фінансування видатків місцевих
бюджетів та здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів від 04.03.2002 року №256 (із змінами та
доповненнями), а також згідно Закону України №2638-Ш від 11.07.2001року. Тому в
частині стягнення з відповідача щорічної допомоги на оздоровлення за 2000-2002
роки необхідно відмовити.

Колегія суддів не приймає доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо скасування рішення
суду першої інстанції в зв'язку з пропуском строку звернення до
адміністративного суду, оскільки ч.1 ст.100 КАС України встановлено, що
пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін і в ч.3 цієї ж статті зазначено,
що позовні вимоги приймаються до розгляду адміністративним судом незалежно від
закінчення строку звернення до адміністративного суду. Із матеріалів справи
встановлено, що при розгляді справи в суді першої інстанції відповідачем не ставилося питання щодо
відмови в задоволенні позовних вимог в зв'язку з пропущенням строку на звернення
до суду, відсутні заперечення щодо поновлення цього строку, заявлені позивачем,
тому суд 1 інстанції правильно розглядав справу, не застосовуючи ст.99 КАС
України.

Водночас при апеляційному розгляді справи встановлено, що суд першої
інстанції допустив описку в рішенні суду, а саме, у вступній частині не вказав імені позивача, двічі зазначивши по
батькові «ІНФОРМАЦІЯ_1», в резолютивній частині вказав по батькові позивача як
«ІНФОРМАЦІЯ_2». У матеріалах адміністративної справи та документах, що встановлюють
особу позивача по батькові зазначено «ІНФОРМАЦІЯ_3». Тому суд апеляційної
інстанції у відповідності до ст.ст. 11,
169, 195 КАС України вважає за необхідне в інтересах позивача виправити описку,
допущену судом першої інстанції і вважати, що судами першої та апеляційної
інстанцій розглянуто адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління
праці та соціального захисту населення Дружківської міської ради Донецької
області про визнання дій незаконними та стягнення недоотриманих сум на
оздоровлення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд порушив норми
матеріального права і дійшов до
неправильного вирішення справи в частині визнання дій відповідача
неправомірними та виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2000-2002, 2006
роки, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду
скасуванню.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202,
205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Дружківської міської ради Донецької області
задовольнити частково.

Постанову Дружківського міського суду Донецької області від 27 грудня
2007р. у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Дружківської міської ради Донецької області про
визнання дій незаконними та стягнення недоотриманих сум на оздоровлення скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Дружківської міської ради Донецької області про
визнання дій незаконними та стягнення недоотриманих сум на оздоровлення за
2000-2006 роки задовольнити частково.

Визнати дії Управління праці та соціального захисту населення виконкому
Дружківської міської ради щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 допомоги на
оздоровлення, в розмірі передбаченому ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за 2003, 2004, 2005 роки незаконними.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконкому Дружківської
міської ради за рахунок коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1
недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за 2003 р. в сумі 926,5
грн., за 2004р. в сумі 1138,5 грн., за 2005р. в сумі 1410,0 грн., а всього
3475,0 грн. (три тисячі чотириста сімдесят п'ять грн. 00 копійок).

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає
законної сили з моменту проголошення. Постанова може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: