Справа № 22-а-5240/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач Василенко Л.А.
Головуючий І інстанції суддя Каліуш О.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 червня 2008
року Справа
№ 22-а-5240/08

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді: Василенко Л.А.

суддів: Сіваченка І.В.

Дяченко С.П.,

при
секретареві Скопинській А.О.,

за участю
позивача ОСОБА_1,

розглянула
апеляційну скаргу Микитівського Управління праці та соціального захисту
населення Горлівської міської ради Донецької області на постанову Микитівського
районного суду м. Горлівки Донецької області від 24 березня 2008р. у справі №
2-а-24/08 за позовом ОСОБА_1 до Микитівського Управління праці та соціального
захисту населення Горлівської міської ради Донецької області про стягнення
недоотриманої допомоги на оздоровлення за 2000-2007 роки, і

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2007 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про
визнання дій незаконними та стягнення на
його користь недоплачених сум на
оздоровлення за 2000-2007 роки, виходячи із розміру мінімальної заробітної
плати на день фактичної виплати.

Постановою Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від
24 березня 2008р. позов ОСОБА_1 задоволений частково: відмова Микитівського
Управління праці та соціального захисту населення Горлівської міської ради
Донецької області (далі УПСЗН) сплатити позивачеві заборгованість з виплат
щорічної допомоги на оздоровлення за 2000 - 2005, 2007 роки визнана
неправомірною та стягнуто з УПСЗН за рахунок коштів Державного бюджету України
на користь позивача недоплачену суму допомоги на оздоровлення за 2000-2005,
2007 роки в розмірі 6977,00 грн. В задоволенні позовних вимог щодо визнання
відмови відповідача сплатити допомогу на оздоровлення за 2006 рік та стягнення
заборгованості за 2006 рік відмовлено.

Не
погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, просив постанову
суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в
повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального права, а саме: не враховано, що відповідач здійснював виплати на
оздоровлення у порядку, встановленому Постановою КМУ №
836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Постановою КМУ від
12.07.2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Всі виплати, передбачені
Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», у тому числі виплати щорічної допомоги на
оздоровлення, і які базуються на розмірі мінімальної заробітної плати,
виплачуються у розмірах, встановлених вказаними постановами Кабінету Міністрів
України.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та
місце апеляційного розгляду сповіщений належним чином.

Позивач у судовому засіданні апеляційної інстанції просив залишити апеляцію
без задоволення, а рішення суду без змін.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач перебуває на
обліку у відповідача як особа, яка є учасником ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській атомній електростанції (надалі
ЧАЕС), категорія 1, має 3 групу інвалідності, у зв'язку з чим
користується правами та пільгами, передбаченими Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», йому передбачена щорічна допомога на оздоровлення інваліду 3 групи
в розмірі 4 мінімальних заробітних плат. Суд першої інстанції дійшов до
висновку, що дії відповідача щодо відмови позивачеві у виплаті допомоги на
оздоровлення з урахуванням положень ст. 48 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» є незаконними і що на підставі вказаного Закону відповідач повинен
виплатити позивачеві щорічну допомогу на оздоровлення за 2000 - 2005, 2007
роки, здійснюючи розрахунок із суми мінімальної заробітної плати на момент
виплати, а саме, 6977,00 грн. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що дія
норми вищезазначеної статті на 2006 рік була зупинена ст. 77 Закону України
«Про державний бюджет України на 2006 рік» № 3235-ІV від 20.12.2005р., тому
виплата допомоги на оздоровлення УПСЗН позивачеві за 2006 р. в розмірі 90,0
грн. була правомірною.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивача,
перевірила матеріали справи, обговорила доводи апеляційної скарги і дійшла до
висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова суду
першої інстанції частковому скасуванню з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи встановив, що позивач є
учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у спірний період
часу був віднесений до категорії 1, має 3 групу інвалідності що підтверджується
копією посвідчення НОМЕР_1 від 14.12.2005 року та довідкою МСЕК (а. с. 6, 8).

На підставі ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. №
796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) передбачена щорічна допомога на оздоровлення
особам, віднесеним до 3 групи інвалідності - чотири мінімальних заробітних
плати. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати
щорічної допомоги.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991
р. № 796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) передбачена щорічна допомога на
оздоровлення, по третій групі інвалідності у розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат.

Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

При виплаті щорічної допомоги на оздоровлення Управління керувалося
постановою Кабінету Міністрів України від № 562 від 12.07.2005 року “Про
щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” (далі - постанова № 562), якою розмір такої допомоги
встановлений в 90 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

На підставі пункту 30 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік», яким зупинено на 2007 рік дію в частині виплати
компенсації і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати - абзаців
другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого та сьомого частини першої,
частини третьої, абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого,
сьомого частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від
№ 6-рп від 09.07.2007 року.

Таким чином, дії відповідача в частині виплати позивачу грошової допомоги
на оздоровлення у сумі 90 гривень за період 2007 р. суд першої інстанції
обґрунтовано визнав неправомірними та стягнув з відповідача на користь позивача
недоплачену суму одноразової щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік.

Дія частини сьомої статті 48 Закону України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зупинено
на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до
мінімальної заробітної плати згідно із Законом України від 20.12.2005 р. N 3235-IV, тому судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимог
позивача за 2006 рік.

Відповідно до ч.2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах
здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Кодекс адміністративного судочинства України набув чинності з 01.09.2005
року. Позивач звернувся з позовом до суду 15 лютого 2008 року, понад рік після
отримання сум щорічної допомоги на оздоровлення, які відповідно довідки УПСЗН
(а. с. 11) позивачеві перераховані: за 2000 рік - 28.04.2004р.; за 2001, 2002 роки - 18.08.2004р., за 2003 рік -
у вересні 2004 р., за 2004р. - 27.09.2004р.; за 2005р. - у червні 2005р..

Згідно ч.2 ст. 99 КАС України для звернення за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін, а відповідачі в даному
випадку на цьому наполягають.

Колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції, при розгляді справи порушив вимоги ч.1 ст.100
КАС України не вирішивши питання про відмову в задоволенні позовних вимог через
пропущення строків звернення до адміністративного суду, оскільки на цьому
наполягав відповідач в письмових запереченнях на позов. Колегія вважає, що позивач, отримуючи суми допомоги на
оздоровлення за 2000 - 2005 роки мав
змогу звернутися до суду за захистом порушених прав та інтересів в межах
річного строку, поважних причин пропущення строку позивачем суду не наведено,
тому позовні вимоги в частині виплати
недоплачених сум за 2000 - 2005 роки. задоволенню не підлягають в зв'язку з
пропущенням строку звернення до адміністративного суду, на якому наполягав
відповідач. Юридична необізнаність
позивача не може бути визнана поважною причиною для поновлення йому строку
звернення до суду.

Крім того за
2000-2002 роки УПСЗН не може бути відповідачем у справі, оскільки
виплату щорічної допомоги на оздоровлення здійснюють органи соціального захисту
населення, починаючи з жовтня 2003 року, відповідно до п.2 Порядку фінансування
видатків місцевих бюджетів та здійснення заходів з виконання державних програм
соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету,
затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 04.03.2002 року №256 (із змінами
та доповненнями), а також згідно Закону України №2638-Ш від 11.07.2001року.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції порушив норми процесуального права при розгляді спору, що привело до
неправильного вирішення справи, тому постанова суду першої інстанції підлягає
скасуванню в частині задоволення позову за період 2000-2005 років в
зв'язку з пропущенням строків звернення
до адміністративного суду.

Керуючись ст.ст. 195-196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, 205, ст. 207 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Микитівського
Управління праці та соціального захисту населення Горлівської міської ради
Донецької області задовольнити частково.

Постанову Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 24
березня 2008р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Микитівського Управління праці та
соціального захисту населення Горлівської міської ради Донецької області про
стягнення недоотриманої допомоги на оздоровлення за 2000-2007 роки скасувати
частково.

Позов ОСОБА_1 до Микитівського Управління праці та соціального захисту
населення Горлівської міської ради Донецької області про стягнення
недоотриманої допомоги на оздоровлення за 2000-2007 роки задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову Микитівського Управління праці та соціального
захисту населення Горлівської міської ради Донецької області щодо відмови у
виплаті ОСОБА_1 заборгованості по щорічній допомозі на оздоровлення за 2007
рік.

Стягнути з Микитівського Управління праці та соціального захисту населення
Горлівської міської ради Донецької області за рахунок коштів Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення
за 2007 рік у розмірі 1590,0 грн. (одна тисяча п'ятсот дев'яносто грн. 00
коп.).

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: