Справа № 22-а-7545/08
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2008-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
вул.Володарського, 46 (1 корпус)
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26
листопада 2008 року

м.Харків

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді - Ємельянової
В.І.

суддів
- Дюкарєвої С.В., Макаренко Я.М.

секретаря судового засідання
Маймуліної А.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного
адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною
скаргою управління Пенсійного фонду України Київського району в м. Полтаві на
постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2008
року по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Пенсійного фонду України в Полтавській області, Управління Пенсійного фонду
України Київського району в м. Полтаві про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

25.07.2008 року
ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернулась до Полтавського окружного
адміністративного суду з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду
України в Полтавської області (надалі по
тексту перший відповідач, ГУПФУ в Полтавській області) , Управління Пенсійного
фонду України Київського району м. Полтави (надалі по тексту другий відповідач,
УПФУ Київського районі ), в якому просила суд:

- відновити пропущений строк
звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів за період з
01.01.2006 року по 31.12.2007 року;

- зобов'язати відповідачів нарахувати та
виплатити йому, як дитині війни, несплачену щомісячну державну соціальну
допомогу в сумі 2733 грн. 30 коп. за 2006-2007 роки включно.

Постановою
Полтавського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2008 року
зазначений позов задоволено частково.

Визнано
протиправною бездіяльність УПФУ Київського району. Зобов'язано УПФУ Київського
районі здійснити перерахунок пенсії позивачу з підвищенням її на 30%
мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та провести відповідні виплати за період з 09 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, УПФУ
Київського району не погодившись з постановою суду першої інстанції подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог.

В обґрунтування
вимог апеляційної скарги відповідач посилається на прийняття оскаржуваної
постанови з порушенням норм чинного законодавства. Відповідач вважає, що судом
при прийнятті рішення не було враховано, що протягом 2007 року на виконання
вимог Рішення Конституційного суду України від 09.07.2007 року за №6-рп2007 та
ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не було прийнято
жодного нормативного акту. Таким чином, на думку відповідача, на законодавчому
рівні залишилось невизначеним питання щодо органу на який покладено обов'язок
здійснення виплат підвищення до пенсії особам, які мають статус дитини війни,
за рахунок яких коштів повинні здійснюватися ці виплати та який розмір
мінімальної пенсії за віком необхідно застосовувати при обчисленні таких
доплат. При цьому, відповідач зазначив, що задовольняючи позов, суд першої
інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки
розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї
статті застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених за
цим Законом.

Колегія суддів,
заслухавши суддю доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення
суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої
інстанції встановлено, що позивач є дитиною війни та відповідно до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей війни» має право на отримання державної
соціальної підтримки, а саме підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної
пенсії за віком.

Відповідач не здійснює позивачу зазначені виплати, посилаючись на
відсутність у нього коштів на ці виплати та на невизначеність розрахункової величини
(мінімальної пенсії за віком) для розрахунку підвищень до пенсії категорії
громадян, які мають статус дітей війни.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову,
суд першої інстанції виходив з Рішення Конституційного Суду України від
09.07.2007 року за №6-рп2007, яким визнано неконституційним положення п. 12
ст.71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» щодо зупинення на 2007
рік дії ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Таким чином,
суд дійшов висновку, що з моменту ухвалення рішення Конституційним судом
України відповідач, УПФУ Київського району повинен був діяти у відповідності з
діючою нормою ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та
здійснювати позивачеві доплату до пенсії у розмірі встановленому зазначеної
нормою Закону. При цьому, суд зазначив, що при розмірі мінімальної пенсії за
віком, яка підлягає застосуванню при розрахунку 30% доплати до пенсії дітям
війни, відповідач повинен виходити з розміру мінімальної пенсії за віком,
встановленої ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Колегія суддів
погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни», дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання
чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на
30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», фінансове забезпечення державних соціальних гарантій,
передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету
України.

Відповідно до п. 12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007
рік», дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з
урахуванням ст. 111 цього Закону, було зупинено.

Рішенням Конституційного
Суду України від 09.07.2007 за №6-рп2007 року, у справі за поданням 46 народних депутатів України
щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29,
36 ч. 2 ст. 56, ч. 2 ст. 62, ч. 1 ст. 66, пп. 7, 9, 12, 13,14, 23, 29, 30, 39,
41, 43, 44, 45, 46, ст. 71, ст. ст. 98, 101, 103, 111 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про соціальні гарантії громадян),
визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним)
положення п. 12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік», яким
зупинено дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з
урахуванням ст. 111 цього Закону.

Рішення Конституційного Суду України у цій справі
має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які
виникли внаслідок дії положень статей зазначеного закону, що визнані
неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до
виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що
відповідач, УПФУ Київського району з 09 липня 2007 року повинен був
нараховувати та сплачувати позивачу доплату до пенсії, передбачену ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей війни», яка набула чинності із зазначеної
дати, оскільки з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо
неконституційності пункту 12 статті 71 Закону України «Про державний бюджет
України», ця норма втратила чинність та не підлягала застосуванню.

Посилання відповідача на порушення судом першої інстанції норм
матеріального права через неврахування законодавчої неврегульованості питання
щодо механізму виплати пенсії, відповідно до Закону України «Про соціальний
захист дітей війни», колегія суддів, вважає хибними, з таких підстав.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи
людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених
Конституцією України.

Згідно ч.ч.3 та 4 ст.8 Кодексу адміністративного
судочинства України звернення до адміністративного суду для захисту прав і
свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України
гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної
справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності
законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано
задовольнити позов, застосувавши до спірних правовідносин норми Конституції
України та положення ст.8 КАС України.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтоване
застосування до спірних правовідносин ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів зазначає
наступне.

Судом обґрунтовано було встановлено, що позивач,
відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має право
на отримання доплати до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії
за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», іншого
нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший
розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів, вважає, що
суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги положення ч. 3 ст. 28
зазначеного Закону, з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для
визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки
наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за
віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної
гарантії, встановленої ст. 46 Конституції України та права на отримання доплати
до пенсії, передбаченої ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей
війни».

Також, колегія
суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо не визначеності на
законодавчому рівні питання відносно органу на який покладено обов'язок
здійснення виплат підвищення до пенсії особам, які мають статус дитини війни.

Пенсійний фонд
України діє у відповідності до Положення Про Пенсійний фонд України, ,
затвердженого Указом Президента України від 01.03.2002 року за №1212001 і
здійснює свої повноваження на підставі п. 15 зазначеного положення через
створені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до
Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» рішення
про призначення та перерахунок пенсій приймаються районними управліннями
Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Таким чином, суд
першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обов'язок по нарахуванню та
виплаті доплати до пенсії позивача,
передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» покладено
на УПФУ Київського району, за місцем проживання позивача.

Крім того,
колегія суддів, вважає безпідставним посилання відповідача на відсутність
коштів щодо забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії.

Статтею 22
Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються.
Таким чином, держава взяла на себе зобов'язання забезпечити реалізацію
громадянами своїх конституційних прав.

За змістом ч.1 ст.
46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України
«Про соціальний захист дітей війни» реалізовано конституційне право на соціальний
захист громадян, які мають статус «дитини війни», серед яких їм надано право на
отримання 30% доплати до пенсії.

Відповідно до ч.
2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади
здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до
законів України.

Згідно абз.1 п.1
Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України
від 01.03.2002 року за №1212001 Пенсійний фонд України є центральним органом
виконавчої влади.

Відповідно до зазначеного
Положення на Пенсійний фонд України покладено обов'язок щодо:

- щодо призначення пенсії;

- підготовки документів для її виплати;

- забезпечення своєчасного і в повному
обсязі фінансування та виплату пенсій.

Пунктом 1.1
Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у
містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від
30.04.2002 року за №8-2 управління Пенсійного фонду України у районах, містах і
районах у містах є органами Пенсійного фонду України, підвідомчими відповідно
головним управлінням цього фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах
Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему органів Пенсійного фонду
України та мають завданням -забезпечення призначення та виплати пенсії.

Отже, обов'язок
по нарахуванню та виплати доплати до пенсії, яка передбачена Законом України
«Про соціальний захист дітей війни», покладено саме на органи Пенсійного фонду
України.

Враховуючи, що
держава взяла на себе обов'язок щодо виплати позивачу 30% доплати до пенсії та
поклала виконання цього обов'язку на
центральний орган виконавчої влади - Пенсійний фонд України, який діє через
свої місцеві органи, що входять в систему його органів, але вони не вчинили
жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, колегія суддів вважає, що
вони не виконали своїх повноважень без поважних причини.

Виходячи із
системного аналізу приписів Конституції України та наведених
нормативно-правових актів, колегія суддів, вважає безпідставними посилання відповідача
на відсутність коштів, як на обґрунтування правомірності невиконання своїх
зобов'язань перед позивачем.

Крім того,
відповідачем, в порушення ч.2 ст.71 КАС України не доведено та не надано суду
доказів щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладеного на
нього обов'язку щодо нарахування та виплати позивачу доплати до пенсії у
розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком.

Отже,
відсутність коштів у відповідача, який не вчинив жодної дії щодо їх отримання
для забезпечення виконання своїх зобов'язань або невиконання іншим органом
виконавчої влади свого обов'язку щодо виділення коштів на здійснення позивачу
виплат, гарантованих йому Конституцією України, не є підставою для відмови в
задоволенні позову та визнання правомірними дій або бездіяльності
відповідача.

Таким чином,
колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої
інстанції, вважає, що при його
прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення
обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.
ст. 160, 195, п.1 ч.1 ст.198, ст.ст. 200, 205,
206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,
-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду України Київського району в м. Полтаві - залишити без задоволення.

Постанову
Полтавського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2008 року по
справі ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській
області, Управління Пенсійного фонду України Київського району в м. Полтаві про
зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає
чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку
протягом місяця з дня складання ухвали у повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст
ухвали виготовлено 27.11.2008 року.

Головуючий (підпис) В.І. Ємельянова

Судді: (підпис) С.В. Дюкарєва

(підпис) Я.М.
Макаренко

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя

Харківського
апеляційного

адміністративного суду В.І.
Ємельянова