Справа № 22-а-16236/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Москаленко
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

24
грудня 2008 року справа №
22-а-16236/08

зал судового засідання № 2
у приміщенні суду за адресою: м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного
суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Міронова Г. М.
Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивача:

не з'явився, повідомлені належним чином,

від відповідачів:

не з'явився, надане клопотання про розгляд справи за
відсутності представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Рубіжанської
міської ради Луганської області,
м. Рубіжне

на постанову Рубіжанського міського суду Луганської
області

від

2 жовтня 2008 року

по адміністративній справі

№ 2-а-91/08 (суддя Москаленко В. В.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Рубіжне

до

Управління праці та соціального захисту
населення Рубіжанської міської ради Луганської області, м. Рубіжне

про

визнання дій незаконними, стягнення
недоотриманої щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2004 - 2007 роки

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся 22 серпня
2008 року до Рубіжанського міського суду Луганської
області з позовною заявою (арк. справи 1-2) до Управління
праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської
області, м. Рубіжне (далі по тексту - УПСЗН Рубіжанської
міської ради) про визнання дій незаконними,
стягнення щорічно грошової допомоги на оздоровлення за 2004 - 2007 роки в сумі
6666 грн. 60 коп.

Позивач 2 жовтня 2008 року
уточнив позовні вимоги (арк. справи 18, 19), виклавши їх наступним чином:
«визнати дії відповідача щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення
неправомірними та стягнути з відповідача недоотримані кошти на оздоровлення в
сумі 5732 грн. 60 коп.»

Постановою Рубіжанського
міського суду Луганської області від 2 жовтня 2008 року (арк. справи
23-25) позовні вимоги ОСОБА_1. були задоволені
частково. Суд першої інстанції визнав дії УПСЗН Рубіжанської
міської ради, пов'язані з виплатою ОСОБА_1. щорічної
допомоги на оздоровлення в 2004-2005, 2007 роках в розмірі меншому, ніж
встановлено статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними, стягнув з УПСЗН Рубіжанської міської ради на користь ОСОБА_1. за рахунок Державного бюджету України 4102
грн. 60 коп. недоплачених компенсаційних виплат на оздоровлення за 2004, 2005,
2007 роки, стягнув з УПСЗН Рубіжанської міської ради
судовий збір в сумі 2 грн. 55 коп. в доход держави, в задоволенні інших
позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати
постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм матеріального та
процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні
позовних вимог. Також, в апеляційній скарзі відповідач просив розглянути справи
без присутності представника відповідача.

Позивач про час, місце та дату судового розгляду був
повідомлений належним чином, проте своїм правом бути присутнім на судовому
розгляді не скористався.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила
наступне.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого
1991 року, в редакції Закону України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі
змінами та доповненнями станом на час існування спірних правовідносин, визначає
основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я
та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених
територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту
потерпілого населення.

ОСОБА_1. був віднесений до 3 категорії
учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, з 2005 року позивач віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та є інвалідом 2 групи, що підтверджено посвідченням
(арк. справи 3, 15).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те,
що відповідач за період 2004 - 2007 роки виплачував йому компенсацію на
оздоровлення, в розмірі, меншому ніж передбачено статтею 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Згідно заперечень відповідача на позовну заяву (арк.
справи 16-17) позивачу було сплачено щорічну допомогу на оздоровлення за 2004
рік - 21 серпня 2004 року в сумі 15 грн. 70 коп., за 2005 рік - 27 травня 2005
року в сумі 26 грн. 70 коп., за 2006 рік - 21 червня 2006 року в розмірі 120
грн., за 2007 рік - 23 липня 2007 року в розмірі 120 грн.

Абзацом 2 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції
Закону України від 6 червня 1996 року N 230/96-ВР передбачено, що
щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам ІІ групи в
розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 3 категорії - три
мінімальні заробітні плати.

Згідно частин 3,
5, 7 статті 48 вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується
громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення,
виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

Пунктами 1, 3 Порядку фінансування видатків місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року N 256 з наступними
змінами, передбачено, що вказаний Порядок визначає механізм фінансування
видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм
соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету та
головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних
управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів
місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких
належать питання праці та соціального захисту населення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 жовтня
2003 року N 1687 були внесені зміни до вищенаведеної постанови Кабінету
Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256 та затвердженого нею Порядку
про покладення на управління праці та соціального захисту населення додаткових
завдань щодо ведення персоніфікованого обліку, нарахування та сплати
передбачених законодавчими актами пільгових виплат громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до статті 55 Закону України
«Про Кабінет Міністрів України» від 16 травня 2008 року № 279-VI постанови
Кабінету Міністрів України набирають чинності з дня їх офіційного
опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня
їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року
N 1687 була опублікована 14 листопада 2003 року в Офіційному віснику
України N 44.

Колегія суддів, з огляду на наведену постанову Кабінету
Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687, зазначає, що не приймає
доводів скаржника стосовно того, що управління праці та соціального захисту з
моменту набуття законної сили вказаною постановою не є належними відповідачами
в справах щодо стягнення щорічної допомоги на оздоровлення, оскільки статтею 63
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного
бюджету, а управління праці та соціального захисту населення стосовно виплат
щорічної допомоги на оздоровлення є розпорядниками бюджетних коштів в розумінні
пункту 36 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що при виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення
керувався статтею 62 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення
порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами
та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно
від їх відомчої підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті
функції щодо встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету
Міністрів України не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів
України може затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім того, скаржник посилається як на підставу виплат на підпункт
«є» пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №
836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», якою була встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення
інвалідам 2 групи в розмірі 2670 тис. крб. (26 грн. 70 коп.), інвалідам 3 групи
в розмірі 2150 тис. крб. (21 грн. 50 коп.). Вказана постанова була прийнята
Кабінетом Міністрів відповідно до Програми діяльності Кабінету Міністрів
України, схваленої постановою Верховної Ради України від 11 жовтня 1995 року №
373/95-ВР, яка визначала одночасно з бюджетом конкретний план дій лише на 1996
рік. Крім того, підпункт "є" пункту 1 постанови Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 втратив чинність згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року N 562.

Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня
2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що інвалідам 2 групи виплата
щорічної допомоги на оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі 120 грн.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі
Конституції України і повинні відповідати їй. Пунктом 1 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно
законами України визначаються права і свободи людини і громадянина,
гарантії цих прав і свобод.

За частиною 2 статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 9
від 1 листопада 1996 року визначено, якщо при розгляді справи буде встановлено,
що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи
суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці
правовідносини.

При розгляді даної категорії спору апеляційним судом
встановлено, що вищенаведені постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року № 836 та № 562 від 12 липня 2005 року були прийняті всупереч вимог
статей 48, 62 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому посилання скаржника на
ці постанови апеляційним судом не приймаються та оцінка правовідносин щодо
виплати щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, здійснюється на підставі пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції
України та статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За 2004 рік відповідачем позивачу, як учаснику ліквідації
аварії на Чорнобильській АЕС 3 категорії, щорічну допомогу на оздоровлення було
виплачено 21 серпня 2004 року в сумі 15 грн. 70 коп., тому з огляду на те, що
розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, сума
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2004 рік складає 599 грн. 30
коп. (205 грн. х 3 - 15 грн. 70 коп., де 205 грн. - це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений на період з 1 січня 2004 року по 31 серпня 2004 року статтею
89 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» від 27 листопада 2003 року
№ 1344-IV), як правильно було визначено судом першої інстанції.

За 2005 рік відповідачем позивачу, як інваліду 2 групи,
щорічну допомогу на оздоровлення було виплачено 27 травня 2005 року в сумі 26
грн. 70 коп., тому сума недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2005
рік складає 1423 грн. 30 коп. (290 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп., де 290 грн. - це
мінімальний розмір заробітної плати встановлений на період з 1 квітня по 30
червня 2005 року статтею 83 Закону України «Про Державний бюджет України на
2005 рік»), як і було правильно визначено судом першої інстанції.

Дія абзацу 2 частини 4 статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допоміг у розмірах
відповідно до мінімальної заробітної плати була зупинена згідно з пунктом 37
статті 77 Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 20
грудня 2005 року N 3235-IV та ця норма Конституційним судом України
неконституційною не визнавалася, тому дії відповідача щодо відмови позивачу, як
інваліду 2 групи, в виплаті допомоги на оздоровлення, виходячи з п'яти
мінімальних заробітних плат за 2006 рік є обґрунтованими, а висновок суду
першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з
відповідача щорічної допомоги на оздоровлення за 2006 рік не є вірним.

При визначенні щорічної допомоги на оздоровлення за 2007
рік апеляційний суд враховує, що рішенням Конституційного Суду України N
6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії
громадян були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційними) положення пункту 30 статті 71 Закону України „Про Державний
бюджет України на 2007 рік” від 19 грудня 2006 року № 489-V, яким було зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», внаслідок чого положення статті 48
підлягають застосуванню у 2007 році у редакції
Закону України від 6 червня 1996 року N 230/96-ВР. Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України,
остаточними, не можуть бути оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані
неконституційними.

Колегія суддів зазначає, що виплата повинна була
здійснюватися в порядку, встановленому абзацом 2 частини 4 статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат станом
на день виплати. За даними відповідача позивачу щорічна допомога на
оздоровлення за 2007 рік була виплачена 23 липня 2007 року в розмірі 120 грн.,
тому сума несплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік складає
2080 грн. (440 грн. х 5 - 120 грн., де 440 грн. - розмір мінімальної заробітної
плати встановлений на період з 1 липня 2007 року по 30 вересня 2007 року
статтею 76 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007
рік"), як і було правильно визначено судом першої інстанції.

Статтею 63 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що
фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за
рахунок державного бюджету.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника на
відсутність бюджетного фінансування для здійснення соціальних виплат, з огляду
на те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого законодавства в
незалежності від причин ненадходження коштів з Державного бюджету України на
виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3 Конституції України права і
свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності
держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Також, колегія суддів зазначає, що оскільки предметом
спору є виплата допомоги на оздоровлення інваліду 2 групи 1 категорії осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до спірних правовідносин
застосовуються приписи частини 3 статті 99 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно якої для захисту прав, свобод та інтересів особи
цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду. Так, пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону
України «Про статус і соціальний захист, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» визначено, що держава бере на себе відповідальність
за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження
здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи. Частиною 1 статті 76 Закону України «Про
використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року №
39/95-ВР передбачено, що право на подання позову про відшкодування ядерної
шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи, не обмежується строком давності.
Пунктом 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України передбачено, що
позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника на відсутність
бюджетного фінансування для здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що
судові рішення ухвалюються в межах норм діючого законодавства в незалежності
від причин ненадходження коштів з Державного бюджету України на виплату
допомоги та згідно частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави,
держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення
прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного
місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

Частинами 3, 4 статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові
витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених
вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено. У справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а
відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем,
з відповідача не стягуються.

Судом першої інстанції в резолютивній частині
постанови вказано про стягнення судового збору в розмірі 2 грн. 55 коп. з
відповідача - УПСЗН Рубіжанської міської ради
на користь держави, тобто судом першої інстанції не вірно визначена сторона
справи, на користь якої здійснюється стягнення судового збору та не вірно
визначена сторона, з якої стягується судовий збір. Оскільки адміністративний
позов містить декілька вимог, розмір компенсації судових витрат визначається
виходячи з кількості задоволених/незадоволених позовних вимог, тому зважаючи на
часткове задоволення двох позовних вимог, сума судового збору, яка повинна бути
стягнута на користь позивача складає 1 грн. 70 коп., а не 2 грн. 55 коп. як
визначено судом першої інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, з врахуванням приписів статті
201 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що
суд першої інстанції розглянув справу по суті правильно, проте з порушенням
норм процесуального права при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат,
що обумовлює зміну постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 201,
205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління
праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської
області, м. Рубіжне на постанову Рубіжанського
міського суду Луганської області від 2 жовтня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-91/08 - задовольнити частково.

Постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 2
жовтня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-91/08 - змінити.

Викласти абзац 4 резолютивної частини постанови Рубіжанського міського суду Луганської області від 2
жовтня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-91/08 в наступній редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1судовий збір в розмірі 1 грн. 70 коп.».

В іншій частині постанову Рубіжанського
міського суду Луганської області від 2 жовтня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-91/08 залишити без змін.

Постанова складена в повному обсязі, підписана колегією
суддів у нарадчій кімнаті та проголошена в судовому засіданні 24 грудня 2008
року.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з
дня складення в повному обсязі.

Головуючий: /підпис/
В.Г.Яманко

Судді: /підпис/
Г.М.Міронова

/підпис/
К.П.Горбенко