Справа № 22-а-6854/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач Василенко Л.А.
Головуючий І інстанції суддя Ястребова Л.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 липня 2008
року Справа
№ 22-а-6854/08

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді: Василенко Л.А.,

суддів: Ханової Р.Ф.

Старосуда М.І.,

при
секретареві Чуріковій А.О.,

за участю
позивача ОСОБА_1

розглянула
апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Жовтневого
району Маріупольської міської ради на постанову Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 13 травня 2008р. у справі № 2-а-99/08 за
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Жовтневого
району Маріупольської міської ради про стягнення недоотриманих сум одноразової
грошової допомоги на оздоровлення, і

В С Т А Н О В И Л А :

04.03.2008 р. позивач звернувся до Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області з позовною заявою до Управління праці та
соціального захисту населення Жовтневого району Маріупольської міської ради
Донецької області (далі - УПСЗН) про стягнення недоотриманих сум на
оздоровлення за 2002-2007 роки, мотивуючи позовні вимоги тим, що він є
ліквідатором наслідків аварії 1 категорії, інвалідом 3 групи на Чорнобильській
АЕС і має право на отримання щорічної
компенсації на оздоровлення в розмірі 4 мінімальних заробітних плат відповідно
до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідач виплатив йому
компенсацію на оздоровлення за 2002-2005 роки по 21,5 грн. щорічно, за
2006-2007 роки по 90,0 грн. щорічно. Загальна сума недоплат компенсації на
оздоровлення за 2002-2007 роки складає 5340,0 грн., яка позивачем до
теперішнього часу не отримана, яку просив стягнути з відповідача.

Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від
13 травня 2008р. позов ОСОБА_1 задоволений: з відповідача на користь позивача
стягнуто недоплачені суми на оздоровлення за 2002-2007 роки у сумі 6002,0 грн.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу,
просив постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні
позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування
судом норм матеріального права, а саме: не враховано, що відповідач здійснював
виплати на оздоровлення у порядку, встановленому Постановою КМУ №
836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Постановою КМУ від
12.07.2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Всі виплати, передбачені
Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», у тому числі виплати щорічної допомоги на
оздоровлення, і які базуються на розмірі мінімальної заробітної плати,
виплачуються у розмірах, встановлених вказаними постановами Кабінету Міністрів
України.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, в апеляційній
скарзі відповідач просив розглянути справу у відсутність свого представника.

Позивач у судовому засіданні апеляційної інстанції просив залишити апеляцію
без задоволення, а рішення суду без змін.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач перебуває на
обліку у відповідача як особа, яка є учасником ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській атомній електростанції (надалі
ЧАЕС), категорія 1, має 3 групу інвалідності, у зв'язку з чим
користується правами та пільгами, передбаченими Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», йому передбачена щорічна допомога на оздоровлення інваліда 3 групи
в розмірі 4 мінімальних заробітних плат. Суд першої інстанції дійшов до
висновку, що дії відповідача щодо відмови позивачеві у виплаті допомоги на
оздоровлення з урахуванням положень ст. 48 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» є незаконними і що на підставі вказаного Закону відповідач повинен
виплатити позивачеві щорічну допомогу на оздоровлення за 2002 - 2007 роки,
здійснюючи розрахунок із суми мінімальної заробітної плати на момент виплати, а
саме, 6002,0 грн.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивача,
перевірила матеріали справи, обговорила доводи апеляційної скарги і дійшла до
висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи встановив, що позивач є
учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у спірний період
часу був віднесений до категорії 1, має 3 групу інвалідності що підтверджується
копією посвідчення НОМЕР_1 та довідкою НОМЕР_2 (а. с. 4, 13).

На підставі ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. №
796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) передбачена щорічна допомога на оздоровлення
особам, віднесеним до 3 групи інвалідності - чотири мінімальних заробітних
плати. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати
щорічної допомоги.

При виплаті щорічної допомоги на оздоровлення відповідач керувався
Постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі - Постанова № 836), якою розмір такої допомоги встановлений в
21,5 грн., з 2005 року - Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від
12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Постанова № 562), якою
розмір такої допомоги встановлений в 90,0 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

На підставі пункту 30 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік», яким зупинено на 2007 рік дію в частині виплати
компенсації і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати -
абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого та сьомого частини
першої, частини третьої, абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого,
шостого, сьомого частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» визнані неконституційними рішенням Конституційного
Суду України від № 6-рп від 09.07.2007 року.

Дія ч. 2 ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на протязі 2003-2005 років
була чинною та підлягає застосуванню.

Отже, дії відповідача в частині
виплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення в сумі по 21,50грн. за 2003, 2004 роки та по 90грн. за
2005, 2007 роки суд першої інстанції обґрунтовано визнав неправомірними.

Проте, суд першої інстанції допустив
помилку щодо зобов'язання УПСЗН провести перерахунок щорічної одноразової
допомоги на оздоровлення за 2002 рік. Ці позовні вимоги задоволенню не
підлягають, оскільки виплату щорічної допомоги на оздоровлення здійснюють
органи соціального захисту населення, але починаючи з жовтня 2003 року,
відповідно до п. 2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів та
здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення
за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів від 04.03.2002 року №256 (із змінами та доповненнями), а також згідно
Закону України №2638-Ш від 11.07.2001року. Тому в частині стягнення з
відповідача щорічної допомоги на оздоровлення за 2002 рік необхідно відмовити.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку відносно
неправомірності дій відповідача при нарахуванні позивачеві допомоги на
оздоровлення в 2006 році, оскільки дія абзацу другого та третього частини
четвертої статті 48 спеціального Закону була зупинена в частині виплати
компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати на
2006 рік згідно із п. 37 ст. 77 Закону України N 3235-IV (3235-15) від
20.12.2005р. “Про Державний бюджет України на 2006 рік”, який до теперішнього
часу не визнаний неконституційним Конституційним Судом України. Тому в частині
стягнення з відповідача щорічної допомоги на оздоровлення за 2006 рік необхідно
відмовити.

Судом першої інстанції правильно розрахована сума недоплаченої допомоги на
оздоровлення за 2003-2005, 2007 роки, виходячи з розміру мінімальної заробітної
плати на момент виплати: допомога на оздоровлення за 2003р. в розмірі 21,5 грн.
виплачена позивачеві у жовтні 2003 року, тому розмір не донарахованої та невиплаченої
допомоги на оздоровлення за 2003 рік складає 718,5 грн. (мінімальна заробітна
плата 185,00 грн. Х 4 - 21,5 грн.); допомога на оздоровлення за 2004р. в
розмірі 21,5 грн. виплачена позивачеві у травні 2004 року, тому розмір не
донарахованої та невиплаченої допомоги на оздоровлення за 2004 рік складає
798,5 грн. (мінімальна заробітна плата 205,00 грн. Х 4 - 21,5 грн.); допомога
на оздоровлення за 2005р. в розмірі 21,5 грн. виплачена позивачеві у березні
2005 року, тому розмір не донарахованої та невиплаченої допомоги на
оздоровлення за 2005 рік складає 1026,5 грн. (мінімальна заробітна плата 262,00
грн. Х 4 - 21,5 грн.); допомога на оздоровлення за 2007р. в розмірі 90,00 грн.
виплачена позивачеві у лютому 2007 року, тому розмір не донарахованої та невиплаченої
допомоги на оздоровлення за 2007 рік складає 1510,00 грн. (мінімальна заробітна
плата 400,0 грн. Х 4 - 21,5 грн.). Всього на користь позивача підлягає
стягненню за період 2003-2005, 2007 року - 4053,5 грн.

Слід зазначити, що судом першої інстанції допущені порушення ст.163 КАС
України, оскільки із змісту мотивувальної частини слідує, що позовні вимоги
задоволені в повному обсязі, а в резолютивній частині зазначено, що позов
задоволений частково.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції порушив норми матеріального і процесуального права при розгляді
спору, що привело до частково неправильного вирішення справи, тому постанова
суду першої інстанції підлягає скасуванню та необхідно прийняти нову постанову.

Керуючись ст.195, ст.196, п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці
та соціального захисту населення Жовтневого району Маріупольської міської ради
задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від
13 травня 2008р. у справі № 2-а-99/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Жовтневого району Маріупольської міської ради про
стягнення недоотриманих сум одноразової грошової допомоги на оздоровлення
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Жовтневого району Маріупольської міської ради про стягнення недоотриманих сум
одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2003-2005, 2007 роки
задовольнити, в решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Жовтневого
району Маріупольської міської ради за рахунок коштів державного бюджету України
недоплачені суми щорічної допомоги на оздоровлення за 2003-2005, 2007 роки в
загальній сумі 4053,50 грн. (чотири тисячі п'ятдесят три грн. 50 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: