Справа № 22-а-6330/08
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2008-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №-22-а-6330/08 Головуючий у 1 інстанції Мусійко Т.В.
Суддя доповідач Ситников О.Ф.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23 вересня 2008 року. м. Київ.

Київський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

Головуючого: Ситникова
О.Ф.,

Суддів: Бєлової
Л.В., Василенко
Я.М.,

при секретарі: Кожокар
М.Ю.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу
за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення
Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області на
постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 26 червня 2007
року у справі за позовомОСОБА_1 до УПСЗН Звенигородської РДА Черкаської області
про стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги інваліду війни
другої групи та відшкодування завданої моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до УПСЗН Звенигородської РДА
Черкаської області про стягнення недоплаченої щорічної разової грошової
допомоги інваліду війни другої групи та відшкодування завданої моральної шкоди.

Постановою Звенигородського районного суду Черкаської області від
26.06.2007 року позов - задоволено, а саме:

Стягнуто на користь позивачаОСОБА_1 з Управління праці та соціального
захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації недоплачену
йому разову щорічну грошову допомогу як інваліду війни другої групи за
2004-2007 роки в сумі 8451,04 грн., 994,76 грн. в рахунок відшкодування втрат
від інфляції внаслідок несвоєчасно проведених виплат та три проценти річних від
прострочених сум платежів в розмірі 335, 36 грн., а всього 9781,16 грн.

Стягнуто з Управління праці та соціальною захисту населення Звенигородської
районної державної адміністрації на користь позивачаОСОБА_1 100 грн. в рахунок
відшкодування понесених ним витрат по оплаті за надану юридичну допомогу.

Допущено до негайного виконання постанову суду в частині стягнення із
відповідача-Управління праці та соціального захисту населення Звенигородської
районної державної адміністрації на користь позивачаОСОБА_1 суму недоплаченої
йому щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни другої групи з
урахуванням втрат від інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 9781,16 грн.

Не погоджуючись з прийнятою постановою відповідач - УПСЗН Звенигородської
РДА Черкаської області звернулося з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що
вказана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального
права, судом не повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи,
тому вона підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу відповідача до суду апеляційної
інстанції у встановлений судом строк від інших осіб не надійшло.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення з'явившихся
учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1. є інвалідом війни
другої групи, про що свідчить посвідчення серії Б № 108957, видане 15.11.2000
року УПСЗН Звенигородської РДА Черкаської області та довідка відповідача №
К-133/07-08 від 28.04.2007 року.

Відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» він має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5
травня, яку отримував у 2005-2007 роках на підставі Закону України про
Державний бюджет на кожен рік відповідно, в розмірах: в 2004 році - 160 грн., в
2005 році - 330 грн., в 2006 році - 330 грн. та 360 грн. в 2007 році.

Задовольняючи позов ОСОБА_1суд першої інстанції посилався на вимоги ч. 5
ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту», якою встановлено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни другої групи
виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за
віком.

Згідно ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного
законом.

Виходячи з цього, суд першої інстанції вважав, що розмір недоплаченої
щорічної разової допомоги до 5 травня інваліду війни другої групи ОСОБА_1 за
період 2004 - 2007 років складає: у 2004 році 822,56 грн. - 160 грн. = 662,56
грн., у 2005 році 2656 грн. - 330 грн. = 2326 грн., у 2006 році 2872 грн. - 330
грн. = 2542 грн. і в 2007 році 3280,48 грн. - 360 грн. = 2920,48 грн., а всього
8451,04 грн.

Роблячи такі висновки суд першої інстанції вважав, що виходячи з положень
ст.ст. 8, 22, 46 Конституції України виплата щорічної разової грошової допомоги
учасникам бойових дій, інвалідам війни та іншим категоріям осіб, зазначеним у
Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є
соціальною гарантією і не можуть бути скасованими, а також не можуть бути
звужені за їх змістом і обсягом при прийнятті нових законів або внесенні змін
до чинних законів. Тому в даному спорі щодо розміру разової грошової допомоги,
суд вважав за необхідне керуватись не законами про Державний бюджет України на
відповідний рік, а Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», оскільки він, як Закон постійної дії, має прерогативу над
законами про Державний бюджет України на 2004 рік, 2005 рік, 2006 рік та 2007
рік.

Проте з такими висновками суду щодо виплати разової щорічної допомоги до 5
травня за 2005 та 2006 роки не можна погодитися виходячи з наступного:

Згідно з вимогами ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним
органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого
закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також
закону, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають
однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини
рішення від 03.10.1997 року №
4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна
сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними
нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один
одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме
застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.
Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено
самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі
раніше».

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну
сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах повинні
застосовуватися положення закону з урахуванням закону в часі за принципом
пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Виходячи з наведених положень Конституції України та рішення
Конституційного Суду України, а також враховуючи, що статтею 34 Закону України
«Про Державний Бюджет України на 2005 рік», статтею 30 Закону України «Про
Державний Бюджет України на 2006 рік» фактично змінено положення Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який діяв у часі
раніше, пріоритетними в даному випадку слід вважати положення ст. 34 Закону
України «Про Державний Бюджет України на 2005 рік», ст. 30 Закону України «Про
Державний Бюджет України на 2006 рік», а не Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до вимог ст.ст. 92, 96 Конституції України виключно законом
встановлюється Державний бюджет України, який затверджується щорічно, і який
підлягає обов'язковому виконанню на всій території України.

Крім того, відповідно до вимог ст. 95 Конституції України виключно законом
про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного
Кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення
нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не
суперечать положенням Конституції України, цього Кодексу та закону про
Державний бюджет України.

Відповідно до вимог ст. 152 Конституції України закони, що визнані
неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх неконституційність.

Положення ст. 34 Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік»
та ст. 30 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» в
Конституційному Суді України на предмет конституційності не розглядалися, тому
вони не втратили своєї чинності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цій
частині рішення не відповідають встановленим обставинам по справі, постановлені
з порушенням норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення
справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає позовні вимоги ОСОБА_1в частині
стягнення на його користь разової щорічної грошової допомоги за 2005 та 2006
рік у розмірах, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» безпідставними.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що Рішенням Конституційного
Суду України від 01.12.2004 року за № 20 рп/2004 положення статей 44, 47, 78,
80 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» визнано такими, що
не відповідають Конституції України.

З цього виходить, що ОСОБА_1. формально мав право на отримання разової
грошової допомоги за 2004 рік у розмірі визначеному Законом України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Однак, ч. 4 ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» передбачає, що особи, які не отримали разової грошової
допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30
вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

В 2004 році ОСОБА_1. із вказаними вимогами до органів, які здійснюють
виплату вказаної допомоги не звертався. З позовними вимогами щодо виплати
щорічної допомоги до 5 травня за 2004 рік він звернувся до суду лише 03.05.2007
року.

Частиною другою статті 5 КАС України передбачено, що провадження в
адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час
вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути
подано в межах звернення до адміністративного суду, який встановлено в один
рік.

Частиною першою статті 100 КАС України передбачено, що пропуск строку
звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1щодо стягнення грошової допомоги за
2004 рік, суд першої інстанції взагалі не з'ясовував з яких причин позивач
пропустив строк на звернення до адміністративного суду, а висновки суду, що
позивач ОСОБА_1. вперше дізнався про порушення свого права 28.04.2007 року,
(тобто фактично в момент звернення до суду), а тому строки звернення до суду за
захистом порушеного його права ним не пропущені, слід визнати такими, що не
відповідають встановленим обставинам по справі, оскільки на підтвердження своїх
висновків суд першої інстанції не навів жодних доказів.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення
щорічної разової допомоги учаснику війни до 5 травня за 2004 рік підлягає
скасуванню з постановленням нового рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, в зв'язку з пропуском строку звернення до
адміністративного суду.

Задовольняючи позов ОСОБА_1в повному обсязі, суд першої інстанції вважав
суму недоплаченої разової щорічної допомоги боргом та застосував до вказаних
правовідносин законодавство України про індексацію грошових доходів населення
та вимоги ст. 625 ЦК України.

Проте, вказані висновки суду не відповідають встановленим обставинам по
справі та слід визнати такими, що постановлені з порушенням норм матеріального
права.

Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів
населення» № 1282-XII від 3 липня 1991 року, індексації підлягають грошові
доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають
разового характеру.

Таким чином, щорічна разова грошова допомога, виплата якої передбачена
Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»
не підлягає індексації відповідно до вказаного закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором або законом.

Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» не встановлено такої відповідальності за прострочення виплати разової
щорічної допомоги, тому до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані
положення ст. 625 ЦК України.

Крім того, звертаючи судове рішення до негайного виконання, суд першої
інстанції також порушив норми процесуального законодавства. Так, ст. 256 КАС
України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про: присудження
виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або
позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць;
присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах
публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Разова щорічна допомога не є періодичною виплатою, тому на неї не можуть
бути розповсюджені вимоги вказаної статті. Таким чином, рішення суду в цій
частині також підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким
відмовити у задоволенні клопотання позивача щодо негайного виконання рішення
суду.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції визначив розмір
недоплаченої разової допомоги як інваліду війни другої групи до 5 травня за
2007 рік 3280,48 грн. - 360 грн. = 2920,48 грн. та стягнув її з відповідача
УПСЗН Звенигородської РДА Черкаської області.

Як встановлено судом першої інстанції позивач ОСОБА_1. отримав щорічну
разову допомогу як інваліду війни другої групи до 5 травня в 2007 році в
розмірі 360 грн., відповідно до ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік».

Рішенням Конституційного Суду України по справі № 6-рп/2007 від 9 липня
2007 року визнано неконституційною стаття 29 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік» за якою у
2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до законів
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»
встановлена в розмірі 360 гривень.

Оскільки, позивач ОСОБА_1. звернувся до суду із вимогами про стягнення
допомоги за 2007 рік - 03.05.2007 року, тобто в період встановлений ч. 4 ст.
17-1 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача вказаної
допомоги за 2007 рік, а доводи апеляційної скарги Управління праці та
соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації
Черкаської області відхилити з вищевикладених підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 265 КАС України питання про поворот виконання
судового рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо,
скасувавши судове рішення, він закриває провадження у справі, залишає позовну
заяву без розгляду або відмовляє у задоволенні адміністративного позову чи
задовольняє позовні вимоги у меншому розмірі.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо виконання судового рішення,
тому колегія суддів вважає за недоцільне вирішення питання щодо повороту
виконання рішення суду.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1задоволені частково, відповідно до вимог ч.
3 ст. 94 КАС України судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Управління праці
та соціальною захисту населення Звенигородської районної державної
адміністрації Черкаської області на користь позивачаОСОБА_1 100 грн. в рахунок
відшкодування понесених ним витрат по оплаті за надану юридичну допомогу.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції при
постановці рішення норм процесуального законодавства не можуть бути прийняти до
уваги, оскільки не є такими, що призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись
ст.ст. 159,160, 198, 202, 205, 207 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області
задовольнити частково.

Постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 26 червня
2007 року в частині стягнення на користь позивачаОСОБА_1 з Управління праці та
соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації
недоплачену йому разову щорічну грошову допомогу як інваліду війни другої групи
за 2004, 2005, 2006 роки в сумі 8451,04 грн., 994,76 грн. в рахунок
відшкодування втрат від інфляції внаслідок несвоєчасно проведених виплат та три
проценти річних від прострочених сум платежів в розмірі 335,36 грн., негайного
виконання постанову суду в частині стягнення із відповідача - Управління праці
та соціального захисту населення Звенигородської районної державної
адміністрації на користь позивачаОСОБА_1 суму недоплаченої йому щорічної
разової грошової допомоги як інваліду війни другої групи з урахуванням втрат
від інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 9781,16 грн. - скасувати,
постановити по справі нове рішення, яким у задоволенні адміністративного
позовуОСОБА_1 до УПСЗН Звенигородської РДА Черкаської області в частині
стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни
другої групи за 2004, 2005, 2006 роки та допуску негайного виконання рішення
суду - відмовити.

Постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 26 червня
2007 року в частині стягнення на користь позивачаОСОБА_1 з Управління праці та
соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації
недоплачену йому разову щорічну грошову допомогу як інваліду війни другої групи
за 2007 рік в сумі 2920,48 грн. залишити без змін.

Стягнути з Управління праці та соціальною захисту населення Звенигородської
районної державної адміністрації на користь позивачаОСОБА_1 100 грн. в рахунок
відшкодування понесених ним витрат по оплаті за надану правову допомогу.

В іншій частині Постанову Звенигородського районного суду Черкаської області
від 26 червня
2007 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного
Суду України протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: