Справа № 22-а-8447/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач Василенко Л.А.
Головуючий І інстанції суддя Зінченко Л.М.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 серпня 2008
року Справа
№ 22-а-8447/08

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді: Василенко Л.А.,

суддів: Шаптала Н.К.,

Яманко В.Г.,

при
секретареві Літвіновій Л.О.,

розглянула
апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Стахановської міської ради Луганській області на постанову Стахановського
міського суду Луганської області від 23 червня 2008р. у справі № 2-а-516/08 за
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Стахановської міської ради Луганській області про визнання бездіяльності
суб'єкта владних повноважень та стягнення недоплаченої щорічної допомоги, і

ВСТАНОВИЛА:

17.03.2008р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з Управління
праці та соціального захисту населення Стахановської міської ради Луганської
області (далі УПСЗН) щорічної допомоги, передбаченої ч. 5 ст.14 Закону України
„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту ” за період з 2004
до 2007 року в сумі 4002,21 грн.

Постановою Стахановського міського суду Луганської області від 23 червня
2008р. позов задоволений частково: з
відповідача на користь позивача стягнуто недоплачену щорічну допомогу за 2004
р. в сумі 277,35 грн. та за 2007 р. в сумі 1163,00 грн., при цьому позивачеві
поновлені строки звернення до суду, в задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, УПСЗН подано апеляційну скаргу, в
якій просить постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування
судом норм матеріального та процесуального права, зокрема відповідач
зауважував, що позивачем пропущений строк звернення до суду за позовними
вимогами з 2004 року до 2007 року, виплати щорічної допомоги здійснені на
підставі діючого законодавства та
відповідних Постанов Кабінету Міністрів.

Сторони в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином
повідомленими про дату, час та місце розгляду справи.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач є ветераном
- учасником війни, та має право на отримання грошової допомоги у відповідності
до вимог ч.5 ст.12 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту” в розмірі 3 мінімальних пенсій за віком. Суд вирішив, що
за 2005, 2006 роки відповідач здійснював нарахування та виплати щорічної допомоги згідно діючого законодавства; за 2004, 2006 роки
ухвалив стягнути з відповідача не донараховану та не виплачену частину
одноразової допомоги, оскільки відповідними рішеннями Конституційного Суду були
визнанні неконституційними положення
відповідних статей Законів України «Про державний бюджет України на 2004 рік»,
«Про державний бюджет України на 2007 рік», які обмежували виплати за
спеціальним законом. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що причини пропуску
звернення до суду з позовом заслуговують на увагу, є поважними і тому поновив
строк звернення до суду.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила доводи
апеляційної скарги за матеріалами справи і вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції частковому скасуванню
з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач є ветераном війни -
учасником війни, що підтверджено посвідченням НОМЕР_1 (а.с. 5), у зв'язку з чим та на підставі ч.5 ст.14
Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”
має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 9 травня (яка
повинна виплачуватися до 5 травня) в розмірі 3 мінімальних пенсій за віком. Суд
першої інстанції в описовій та мотивувальній частині постанови помилково
зазначив, що позивач користується пільгами, передбаченими ч.5 ст.12 Закону
№3551.

Статтею 2 Закону України “Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” визначено, що законодавство
України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього
закону та інших актів законодавства України; права та пільги для ветеранів
війни, встановлені раніше законодавством України, не можуть бути скасовані без
їх рівноцінної заміни; нормативні акти органів державної влади, які обмежують
права і пільги ветеранів, передбачені цим законом є недійсними

При нарахуванні та виплаті сум одноразової щорічної допомоги до 9 травня за
2004 -2007 відповідач керувався
положеннями відповідних статей Законів України «Про державний бюджет України на
2004 рік”, «Про державний бюджет України
на 2005 рік”, «Про державний бюджет України на 2006 рік”, «Про державний бюджет
України на 2007 рік”.

Положення пункту 30 статті 71 Закону України “Про Державний бюджет України
на 2007 рік”, яким на 2007 рік зупинено дію в частині виплати компенсацій і
допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати - абзаців
другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого та сьомого частини першої, частини
третьої, абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого, сьомого
частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України „Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду
України у справі № 6-рп від 09.07.2007 р.

Посилання відповідача на необхідність застосування Закону „Про державний
бюджет на 2007 рік" та на вищу юридичну силу даного Закону над Законом,
який надав позивачеві певне майнове право, є безпідставним, таким, що
суперечить діючому законодавству і Конституції, засадам адміністративного
судочинства, оскільки ст. 22 Конституції України передбачає, що конституційні
права та свободи гарантуються законом і не можуть бути скасовані. При прийнятті
нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи вимоги в частині стягнення недоплаченої
щорічної одноразової допомоги за 2007 рік дійшов до правильного висновку, але
допустив помилку при розрахунку суми, яка підлягає стягненню, а саме, невірно
визначив розмір мінімальної пенсії за віком. Враховуючи положення статті 28
Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в
редакції, яка діяла на момент спірної виплати за 2007 рік, мінімальний розмір
пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеному законом, збільшеному на 1 відсоток. Прожитковий
мінімум для осіб, які втратили працездатність на 2007 рік відповідно абзацу 5
ч.1 ст.62 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», з
01.04.2007р. складав 406,0 грн. Таким чином, розмір мінімальної пенсії за віком складав 410,06 грн. (406,0 грн. х 0,01), мінімальна пенсія за віком станом на
05.05.2007року встановлена у розмірі 410,06 грн.. Замість передбачених законом
№3551-12 трьох мінімальних пенсій за віком - а саме 1230,18 грн., позивачеві
виплачено тільки 55,0 грн., тобто недоплачена сума складає 1230,18 грн. - 550,0
грн. = 1175,18 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про задоволення позовних
вимог щодо стягнення щорічної разової допомоги до 5 травня за 2004 рік.
Встановлено, що в запереченнях, які надані суду першої інстанції, відповідач
наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог за приписами ч.1 ст.100 КАС
України. Питання про наслідки пропущення строку розглядається на етапі судового
розгляду першочергово, та якщо позивач
заперечує проти заявленої відповідачем заяви, в тому числі наводячи причини пропущення цього строку, тоді цей
факт підлягає доказуванню. Суд, ухвалюючи постанову, вирішив поновити строк
звернення до суду, визначивши, що причини пропущення цього строку заслуговують
на увагу і є поважними, при цьому позивач в судовому засіданні не була
присутня, в позовній заяві не просила поновити строк звернення до суду, окрім
того, суд першої інстанції не навів в судовому рішенні жодної поважної причини
пропущення строку звернення до суду, відсутні такі докази і в матеріалах
справи.

Частиною 4 статті 17-1 Закону № 3551
передбачено, що особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня,
мають право звернутися за нею та отримати її до З0 вересня відповідного року, в
якому здійснюється виплата допомоги. Таку заяву від позивача відповідачеві за 2004 рік суду не надано.

Згідно ч.1 ст.100 КАС України пропущення
строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна з
сторін, а відповідач в даному випадку наполягає на відмові в задоволенні позовних вимог за 2004-2006
роки саме через пропущення строку і тому це є підставою для відмови в позові за
2004 рік.

КАС України набув чинності з 01.09.2005
року. Позивач звернувся з теперішнім позовом до суду в березні 2008 року, тобто
більш ніж через рік після набрання чинності Кодексом.

Згідно ч.2 ст. 99 КАС України для
звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася
або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач щорічно отримувала грошову
допомогу до 9 травня, яка їй виплачувалася до 5 травня поточного року, тобто з
виплачених сум чи невиплачених сум Милокостенко О.П. повинна була дізнатися, що
її право на отримання цих сум порушено. Юридична необізнаність позивача не може
бути визнана поважною причиною для поновлення йому строку звернення до суду.

Судова колегія вирішила, що позивачем
пропущено строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення
грошової допомоги за 2004 рік і поважних причин пропуску строку звернення до
адміністративного суду не вбачає і тому постанова суду в цій частині підлягає
скасуванню, а позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того судом першої інстанції в
резолютивній частині постанови не зазначений висновок суду про часткове
задоволення позовних вимог позивача про визнання незаконною бездіяльності
відповідача у невиплаті позивачеві щорічної допомоги, передбаченої ч.5 ст.14
Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”,
хоча в мотивувальній частині постанови суд фактично прийшов до вказаного
висновку.

Апеляційний суд у відповідності до ст.195 КАС України здійснює перегляд
справи в межах апеляційної скарги, постанову в частині вирішення решти позовних вимог ніхто із
сторін не оскаржував.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при
розгляді справи допустив порушення норм процесуального та матеріального права,
що призвело до частково неправильного вирішення частини позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 202, 205,
207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія судів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці
та соціального захисту населення Стахановської міської ради Луганській області
задовольнити частково.

Постанову Стахановського міського суду Луганської області від 23 червня
2008р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення Стахановської міської ради Луганській області про визнання
бездіяльності суб'єкта владних повноважень та стягнення недоплаченої щорічної
допомоги скасувати в частині задоволення позовних вимог за 2004 рік.

Визнати незаконною бездіяльність Управління праці та соціального захисту
населення Стахановської міської ради Луганської області щодо не нарахування та
виплати у 2007 році щорічної допомоги, передбаченої ч.5 ст.14 Закону України
„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” ОСОБА_1

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Стахановської
міської ради Луганської області за рахунок коштів Державного бюджету України на
користь ОСОБА_1 недоплачену щорічну допомогу, передбачену ч. 5 ст. 14 Закону
України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2007
рік в сумі 1175,18 грн. (одна тисяча сто сімдесят п'ять грн. 18 коп.).

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління праці та соціального
захисту населення Стахановської міської ради Луганській області про визнання
бездіяльності суб'єкта владних повноважень та стягнення недоплаченої щорічної
допомоги за 2004 рік відмовити.

Решту постанови суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: