Справа № 22а-1000/08
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2008-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2008 року

м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного
суду в складі:

головуючого -

Димерлія О.О.

суддів -

Яковлева Ю.В., Кравця О.О.

при секретарі -

Вихренко К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу
приватного підприємства «ІНФОРМАЦІЯ_1» на постанову господарського суду
Миколаївської області від 20.03.2007 року, ухвалу господарського суду
Миколаївської області від 20.03.2007 року про відмову в забезпечені доказів та
на окрему ухвалу від 20.03.2007 р. за адміністративним позовом приватного підприємства «ІНФОРМАЦІЯ_1» до
управління Пенсійного Фонду України в Заводському районі м. Миколаєва про
визнання недійсною вимогу про сплату боргу

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2007 року позивач звернувся до суду з вказаним
вище адміністративним позовом та просив: визнати недійсним (скасувати) вимогу
управління Пенсійного Фонду України в Заводському районі м. Миколаєва (далі
УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва) про сплату боргу від 04.01.2007 р.
№Ю-178/03 на суму 3067,11 грн.

Під час розгляду справи позивачем було заявлено
клопотання про забезпечення доказів, де він просив: зобов'язати УПФУ в
Заводському районі м. Миколаєва надати платіжні документи (банківські виписки
тощо), які засвідчують факт надходження на рахунки відповідача частини
сплаченого позивачем єдиного податку в розмірі 42% і надати копії платіжних
документів (платіжних доручень тощо) про перерахування частини коштів (42%), що
надійшли від приватного підприємства «ІНФОРМАЦІЯ_1» далі (ПП «ІНФОРМАЦІЯ_1»)
за єдиний податок на розрахунки
відповідача.

Ухвалою від 20.03.2007 року в задоволенні заяви ПП
«ІНФОРМАЦІЯ_1» від 19.03.2007 року
відмовлено. Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції послався на ту
обставину, що заявник за період 2004 по 2007 р. р. не надавав платіжних
документів і на те, що цієї інформації у позивача не має.

Постановою господарського суду Миколаївської області від
20.03.2007 року в задоволенні позову ПП «ІНФОРМАЦІЯ_1» відмовлено повністю.

Крім того, 20.03.2007 р. судом постановлено окрему ухвалу
про необхідність розгляду прокурором питання щодо притягнення до
відповідальності осіб винних у невиплаті заробітної плати працівникам
приватного підприємства ПП «ІНФОРМАЦІЯ_1».

У поданих апеляційних скаргах ПП «ІНФОРМАЦІЯ_1», з
посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповне
з'ясування обставин справи, що мають значення для вирішення справи, просить
скасувати оскаржувані судові рішення та постановити нові рішення про
задоволення заяви про забезпечення доказів та про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши
доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає,
що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ПП «ІНФОРМАЦІЯ_1»
є суб'єктом підприємницької діяльності, платником єдиного податку, що
перераховував внески до ПФУ, виходячи з мінімальної заробітної плати за кожного
працюючого робітника, а не із суми фактично нарахованого фонду оплати праці.

В січні 2007 року УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва
була проведена перевірка правильності, повноти нарахування сум страхових
внесків та збору на обов'язкове державне пенсійне страхування цим підприємством
за період з 01.07.2004 р. по 03.01.2007 р. та складено акт №2 від 03.01.2007 р.
Документальною перевіркою виявлено порушення п.п.6 п.2 ст. 17, п.1 ст.19 Закону
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003
р., а саме, підприємство протягом листопада, грудня 2004 року, січня, квітня
-грудня 2005 року та січня-травня 2006 р. не нараховувало внески до ПФУ за
ставкою 32% (з 31.03.2005 р.-32,3%, а з 01.01.2006 року - 31,8%). З цих
підстав, позивачу було направлено вимогу про сплату боргу від 04.01.2007 р.
№Ю-178/03 на суму 3067 грн.11 коп. донарахованих страхових внесків за ставкою
32%.

ПП «ІНФОРМАЦІЯ_1» вважає вимоги УПФУ в Заводському районі
м. Миколаєва незаконними, посилаючись на п.6 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» де передбачено, що суб'єкт малого підприємництва, який сплачує
єдиний податок, не є платником збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд
першої інстанції послався на ч.1 ст.14 Закону України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», яка передбачає, що страхувальниками є, у тому
числі, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи
(включаючи юридичних осіб, які обрали особливий вид оподаткування (у тому числі
єдиний податок) та використовують працю фізичних осіб, на умовах, передбачених
законодавством, які згідно до ч.1 ст.15, згаданого вище Закону, є платниками
страхових внесків до солідарної системи загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування.

Пункт 6 ч.2 ст.17 Закону зобов'язує страхувальників
нараховувати, обчислювати та сплачувати в установлені строки та в повному
обсязі страхові внески.

Крім того, ч.6 ст.18 цього ж Закону визначено, що
законодавством не можуть встановлюватись пільги з нарахування та сплати
страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Отже, відповідачем обґрунтовано донараховано ПП
«ІНФОРМАЦІЯ_1» страхові внески в сумі 3067 грн. 11 коп., оскільки суми
страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у
визначені Законом строки, в тому числі обчислені територіальними органами ПФУ,
вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (недоїмкою)
і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафних санкцій.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною та
підтримує правову позицію, яку зайняв суд першої інстанції посилаючись на
наступне.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» регулюються відносини, що виникають між
суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія
інших нормативно-правових актів на ці правовідносини може поширюватися лише у
випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому не суперечать.
Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи
загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають
загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; перелік платників
страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та
сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

Пунктом 1 ст.11 Закону встановлено, що
загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які
працюють на підприємстві, в установах, організаціях, створених відповідно до
законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та
господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях, в об'єднаннях громадян,
у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи
юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент) на умовах
трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених
законодавством.

Згідно з ч.1 ст.14 Закону України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», страхувальниками є, у тому числі, фізичні особи
- суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних осіб,
які обрали особливий вид оподаткування (у тому числі єдиний податок) та використовують
працю фізичних осіб, на умовах, передбачених законодавством, які згідно до ч.1
ст.15, згаданого вище Закону, є платниками страхових внесків до солідарної
системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

У ст.18 Названого Закону зазначено, що страхові внески є
цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території
України в порядку, встановленому цим Законом; вони не включаються до складу
податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування, на
ці внески не поширюється податкове законодавство, а іншим законодавством не
можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або
звільнення від їх сплати.

Ставки, механізм справляння та пільги щодо сплати збору
на обов'язкове державне пенсійне страхування встановлені Законом «Про збір на
обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 р., яким разом із
Законом «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не встановлено
такої пільги, як звільнення від сплати збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування для об'єктів підприємницької діяльності, котрі перейшли на спрощену
систему оподаткування.

Проаналізувавши наведені правові норми, колегія суддів
приходить до висновку, що страхові внески на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування не входять до системи оподаткування, на них не поширюється
податкове законодавство, Ішим законодавством не можуть встановлюватись пільги з
нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

З цього можна зробити висновок, що обов'язок по сплаті
страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не
зумовлюється статусом платника податку як суб'єкта підприємницької діяльності.

Указ Президента України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» регулює
питання оподаткування суб'єктів малого підприємництва. Згідно з вимогами ст..15
прикінцевих положень Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим
Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в
частині, що не суперечать цьому Закону. Положення ст.6 Указу Президента про
звільнення суб'єктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок, від збору
на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, суперечить Закону «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і застосуванню не підлягає.

Статтею 19 Закону «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» встановлено, що страхові внески до солідарної системи
загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нараховуються
роботодавцем на суми фактичних витрат на оплату праці (грошового забезпечення)
працівників , що включають витрати на виплату основної та додаткової заробітної
плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат.

При розгляді справи судом правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини
справи та дана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо
повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та
відповідають чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують,
оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні позивачем фактичних обставин і
норм матеріального права.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду та
задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Не має підстав для задоволення апеляційних скарг на
ухвали суду про відмову у забезпеченні доказів та на окрему ухвалу суду.

Заявляючи клопотання про забезпечення доказів, заявник не
звернув уваги на ту обставину, що предметом заявленого ним позову є не
встановлення факту надходження на рахунки УПФУ в Заводському районі м.
Миколаєва відсотків від сум єдиного податку, що був ним сплачений, а
правомірність застосування до підприємця, який сплачує єдиний податок Закону України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» і
правомірність, в зв'язку з цим, рішення відповідача про донарахування та сплату
боргу від 04.01.2007 р. на суму 3067 грн. 11 коп.

Крім того, ст..73 КАС України передбачає забезпечення
доказів в тому разі, коли надання потрібних доказів стане згодом неможливим або
ускладненим. Докази, що просив забезпечити позивач ніяк не можна вважати такими.

Як вбачаться з матеріалів справи, факт заборгованості по
заробітній платі за квітень-грудень 2003 року в сумі 3950 грн. виявлено під час
проведення перевірки УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва. Виходячи з цього,
суд першої інстанції цілком правомірно та у відповідності з ст..166 КАС України
вирішив звернути увагу прокурора на порушення закону власником
підприємстваОСОБА_1. Це право суду і судовий орган цим правом скористався. При
розгляді питання судом правильно застосовані норми матеріального та процесуального
права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо
повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та
відповідають чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують,
оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні позивачем фактичних обставин і
норм матеріального права.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду та
задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись: ст.. ст. 185, 195, 198, 199, 200, 205, 206 КАС
України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «ІНФОРМАЦІЯ_1»
- залишити без задоволення, а постанову господарського суду Миколаївської
області від 20.03.2007 року, ухвалу господарського суду Миколаївської області
від 20.03.2007 року про відмову в забезпечені доказів та на окрему ухвалу від
20.03.2007 р. за адміністративним позовом
приватного підприємства «ІНФОРМАЦІЯ_1» до управління Пенсійного Фонду
України в Заводському районі м. Миколаєва про визнання недійсною вимогу про
сплату боргу - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її
проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного
суду України протягом одного місяця.

Головуючий суддя:

Судді: