Справа № 22а-7643/08
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2008-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа
№22а-7643/08 головуючий суддя у 1-ій
категорія статобліку-49
інстанції - Турлакова Н.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16
жовтня 2008 року м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого,
судді Сафронової С.В. (доповідача),

суддів Проценко
О.А.

Туркіної Л.П.

при секретарі Резніков Ю.М

за
участі: представника позивача - ОСОБА_1
та представника відповідача - Тоболок Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Ленінської районної ради у м. Дніпропетровську на постанову
Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 травня 2008 року

у адміністративній справі № 2а-1542/08 за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення Ленінської районної ради у м. Дніпропетровську та
третьої особи без самостійних вимог
Міністерство праці та соціальної політики України про стягнення недоплаченої щорічної
допомоги на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі Управління праці та
соціального захисту населення Ленінської районної ради у м. Дніпропетровську
ставить питання про скасування постанови Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 21 травня 2008 року, якою на користь ОСОБА_2 з
відповідача стягнуто недоплачені суми одноразової щорічної допомоги на
оздоровлення за 2005 р. та 2007 р загальною сумою 2888,50 грн. В іншій частині позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

На обґрунтування апеляційної скарги відповідач
вказує на його невідповідність вимогам чинного законодавства, оскільки суд не в
повній мірі з'ясував обставини справи, що призвело до неправильного вирішення
питання та дав неналежну оцінку тому, що розміри виплат залежать від фінансових
ресурсів доходної частини державного бюджету України. Оскільки цільові кошти
передбачаються до виплати щорічно Державним бюджетом, а УПСЗН є лише
розпорядником цих бюджетних коштів, він позбавлений можливості провести виплати
у іншому порядку, ніж це визначено Кабінетом Міністрів України та у розмірі
більшому, ніж це передбачено Державним бюджетом. Вказує, що після постановлення
Конституційним Судом України рішення № 6-рп2007 від 09.07.2007 р. будь-яких
змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 р» не вносилося, а
видатки бюджету на виплати соціальної допомоги не були збільшені. Крім того,
апелянт вказує, що він не може бути належним відповідачем у справі, і рішення
суду не може бути ним виконано, оскільки виникне загроза виконання його
поточних зобов'язань перед іншими пільговими категоріями громадян та утвориться
заборгованість по нарахуванню і виплаті бюджетних коштів не тільки пільговим
категоріям громадян, а й працівникам управління. Просить винести нову
постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 та залучити до
участі у справі належних відповідачів Кабінет Міністрів України, Міністерство
фінансів України та Державне казначейство України.

В судовому засіданні представник відповідача
підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з підстав, наведених у
скарзі та скасувати постанову суду першої інстанції і відмовити позивачу у
задоволені його вимог у повному обсязі. Також представник відповідача
наполягала на застосуванні судом наслідків пропущення позивачем строку
звернення до адміністративного суду за захистом.

Представник позивача в судовому засіданні
заперечувала проти задоволення апеляційної скарги Управління праці та
соціального захисту населення, просить залишити постанову суду першої інстанції
в силі.

При
перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що
предметом спору по даній справі є захист прав позивача від протиправної
бездіяльності відповідача щодо належного соціального забезпечення,
гарантованого йому державою та діючим законодавством як потерпілому аварії на
ЧАЕС 1-ї категорії, інваліду 3-ї групи захворювання, пов'язаного з наслідками
Чорнобильської катастрофи.

Право позивача на оскарження рішень, дій та
бездіяльності відповідача, який підпадає під визначення суб'єкту владних повноважень (п.7 ст.3 КАС
України) та уповноважений державою на надання пільг передбачених Законом України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» -
встановлено безпосередньо цим Законом та у ст.4, ст.6, п.1 ч.1 ст.17 КАС
України.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що
позивач перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту
населення, як потерпілий аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, інвалід 3-ї групи захворювання,
пов'язаного з наслідками Чорнобильської катастрофи та користується пільгами,
встановленими Законом України «Про соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи». Обмежень у 2005 р., 2007 р. щодо
можливостей застосування розміру мінімальної заробітної плати з метою
реалізації норм ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» судом першої інстанції не
встановлено.

Судом першої
інстанції встановлено, що щорічна допомога на оздоровлення позивачу повинна
була виплачуватися у 2005 р. та 2007 р. в розмірі чотирьох мінімальних
заробітних плат, проте відповідачем у вказаний період цей вид допомоги був
виплачений у меншому розмірі, ніж це визначено ст. 48 Закону України «Про
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», що суперечить нормам Конституції України. Зменшення суми виплати
допомоги позивачу сталося з тих підстав, що відповідач при її нарахуванні та виплаті керувався
постановами Кабінету Міністрів від 26.07.1996 р. № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із змінами
і доповненнями та від 12.07.2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»

За
висновками суду підзаконні акти не можуть звужувати зміст та обсяг існуючих
конституційних прав громадян, а Кабінет Міністрів України не уповноважений
зменшувати встановлені конкретні розміри доплат, пенсій і компенсацій, зокрема
допомоги на оздоровлення.

Вищенаведені
обставини стали підставою для задоволення позову ОСОБА_2 в частині стягнення на
його користь з Управління праці та соціального захисту населення Ленінської
районної ради у м. Дніпропетровську недоплаченої у 2005 р та 2007 рік суми
щорічної допомоги на оздоровлення загальним розміром 2888,50 грн.

Колегія суддів погоджується з
наведеним висновком суду, оскільки право позивача на отримання щорічної
грошової допомоги на оздоровлення у розмірі, визначеному ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» є визначеним
Законом та безспірним, а виходячи з особливого статусу учасників ліквідації
наслідків ЧАЕС, яким обумовлена необхідність
їх адекватного соціального захисту, законодавець визначив, що встановлені
Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
державні соціальні гарантії не можуть бути обмежені або скасовані іншими
нормативно-правовими актами. Перевірений колегією суддів розрахунок суми
стягнення відповідає вимогам ч.7 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Разом з тим,
виходячи із заявлених ОСОБА_2 позовних вимог та встановлених обставини по
справі, які свідчать про звернення позивача за захистом від протиправної
бездіяльності відповідача, якою порушуються його права на належний соціальний
захист, що гарантований державою та чітко визначений нормами діючого
законодавства, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновку
суду першої інстанції про відмову у визнанні неправомірними дій відповідача
щодо нарахування щорічної одноразової допомоги на оздоровлення, оскільки
часткове нарахування та часткова виплата позивачу цього виду допомоги не
виправдовує бездіяльності відповідача стосовно надання соціального
допомоги у визначеному законом порядку
та розмірі.

Окрім того,
колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції при постановлені
рішення по справі не вирішив всі позовні вимоги та питання, які б
забезпечували повний захист прав позивача та виконання визначеного у ч.1 ст.2
КАС України завдання адміністративного судочинства.

Так, за змістом позовної заяви ОСОБА_2 наголошував
на порушенні відповідачем його прав на належний соціальний захист, просив
визнати неправомірною відмову відповідача в перерахунку щорічної одноразової
допомоги на оздоровлення. Проте, зазначені вимоги позивача в рішенні суду не
обговорювалися та не знайшли свого відображення у резолютивній частині
постанови, хоча судом встановлені та матеріалами справи підтвердженні .

Відповідно до ч.1 ст.2, ч.2 ст.11
та ст.201 КАС України, для повного захисту прав позивача в межах
адміністративного позову колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення
суду першої інстанції шляхом доповнення резолютивної частини щодо протиправної бездіяльності відповідача в
частині нарахування та виплати позивачу щорічної разової допомоги на
оздоровлення .

Щодо доводів апеляційної скарги
стосовно пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду за
захистом, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач по справі в
письмових запереченнях на адміністративний позов (а.с. 37-40, 44-45) та представник відповідача в ході розгляду
справи - не заявляли про пропущення позивачем строку звернення до суду та не
наполягали на застосуванні судом наслідків пропуску строку звернення до
адміністративного суду.

Разом з тим, оскільки апеляційний
суд по даній справі за позовом ОСОБА_2
постановляє змінене рішення, доповнюючи його в частині не вирішених судом першої інстанції вимог, яких безпосередньо
стосується заява відповідача про застосування наслідків пропущення строку звернення
до адміністративного суду - колегія суддів звертає увагу на причини пропуску
позивачем строку звернення до суду за захистом, які вважає поважними та такими,
що дають підстави для поновлення строку звернення до суду за захистом.

При цьому колегія суддів виходить з того, що по даній справі звернення
ОСОБА_2 до суду відбулося після ухвалення Конституційним Судом України рішення
№ 6-рп/2007 від 09.07.2007 р. та на підставі викладених в цьому рішенні
обґрунтувань неконституційності положень Закону України «Про Державний бюджет
на 2007 р.». З огляду на існування до прийняття вказаного Рішення іншого
розуміння норм Закону та іншого порядку їх застосування, про що в свою чергу
відповідними державними органами доводилося до населення, а також з врахуванням
недосвідченість позивача в юридичних питаннях,
колегія суддів приходить до висновку про поважність причини не звернення
позивача до суду на протязі року після виплати йому допомоги на оздоровлення у
2005 році не у повному розмірі.

Доводи апеляційної скарги про
відсутність в діях посадових осіб відповідача порушень ст.48 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» з посиланням
на положення ст.116 Конституції України, Бюджетний кодекс України, Закону
України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та постанови Кабінету Міністрів України - є
непереконливими та суперечать матеріалами справи і нормам діючого
законодавства, в тому числі і тим на які посилається відповідач, а тому не
можуть бути прийняті до уваги і слугувати підставою для скасування постанови
суду першої інстанції.

Законом про Державний
бюджет України регулюється
вичерпний перелік правовідносин, про які зазначено ст.95 Конституції
України та ч.2 ст. 38 Бюджетного
Кодексу України,

Зі змісту наведених
положень Конституції України та Кодексу
вбачається, що закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко
зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових
ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України
- він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на
загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне
забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних
законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання
відносин, що є предметом інших законів України. Таке положення закріплено і в
частині третій статті 27 Бюджетного Кодексу
України.

Метою і особливістю
закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації
положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов'язання держави
перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання
пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет
України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави,
верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені
пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення
права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України ) .

Таким чином, на
законодавчому рівні визначено, що предмет закону про Державний бюджет України
чітко визначений у Конституції України , Кодексі , і цей закон не може
скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і
гарантій, передбачених іншими законами України.

Крім того, виходячи із принципу пріоритетності закону
над урядовими нормативними актами та положень п.6 ч.1 ст.92 Конституції України
, якою встановлено, що основи соціального захисту визначаються виключно
законами, а єдиним органом законодавчої
влади в України згідно ст.75 Конституції є парламент, який не наділений правом
делегувати свої повноваження іншим державним органам, і відповідач не мав права при нарахуванні позивачу та
виплаті щорічної допомоги на оздоровлення за 2005 р. та 2007 р. надавати перевагу урядовим
нормативним актам і керуватися ними при відсутності змін до Закону, яким
регулюються дані правовідносини. Дані спірні правовідносини регулюються саме
Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»

Діючим законодавством встановлено, що функції по
формуванню відповідних заяв та документів учасників ліквідації ЧАЕС, а також
нарахування сум допомоги і подання цих даних до Головного управління та
Міністерства - покладено на відповідні органи управління праці та соціального
захисту населення, а тому відповідач по справі, заперечуючи проти
адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України
повинен доказати правомірність своєї бездіяльності стосовно позивача.

Проте відповідачем не було надано достатніх доказів
щодо правомірності його дій та бездіяльності, а тому в цій частині рішення суду
першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Безпідставними є також доводи апелянта про те, що
Управління праці та соціального захисту є неналежним відповідачем по справі,
оскільки між ОСОБА_2 та Кабінетом Міністрів України і Міністерство фінансів
України не виникало будь-яких публічно правових відносин, а заявлені позивачем
щодо протиправності невиплати йому у повному розмірі допомоги на оздоровлення
за 2005 р., 2007 р. стосуються лише відповідача по справі, оскільки позивач
отримує щорічну допомогу на оздоровлення в органах соціального захисту населення,
на обліку якого перебуває та який розташований за місцем його проживання.

З
урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції повинна бути
змінена шляхом доповнення резолютивної частини

Керуючись
ст.198, ст.201, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Ленінської районної ради у м. Дніпропетровську - залишити без
задоволення, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від
21 травня 2008 року Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21
травня 2008 року - змінити, доповнивши
резолютивну частину постанови наступним.

Поновити ОСОБА_2 строк звернення
до адміністративного суду за захистом від протиправної бездіяльності Управління
праці та соціального захисту населення Ленінської районної ради у м.
Дніпропетровську щодо нарахування та сплати у 2005 році щорічної допомоги на
оздоровлення у розмірі встановленому ст.48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»

Визнати протиправною бездіяльність
Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної ради у м.
Дніпропетровську щодо нарахування та сплати позивачу ОСОБА_2 у 2005 році та
2007 році щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі встановленому ст.48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» .

В іншій частині постанову
Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06
травня 2008 року - залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з дня виготовлення її
тексту у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги разом з копіями скарги
відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі, а також копією
оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій .

У повному обсязі постанова суду
виготовлена 21 жовтня 2008 року

Судді
Сафронова С.В.

Проценко О.А.

Туркіна Л.П.