Справа № 22-а-7955/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач
І інстанції суддя Воробйов С.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

21 серпня 2008 року Справа
№ 22-а-7955/08

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді: Василенко Л.А.,

суддів: Шаптала Н.К.,

Яманко В.Г.,

при
секретареві Літвіновій Л.О.,

за участю
позивача ОСОБА_1

розглянула
апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління праці та соціального захисту населення
Красноармійської міської ради Донецької області на постанову Красноармійського
міськрайонного суду Донецької області від 04 червня 2008р. у справі № 2-а-30/08
за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Красноармійської
міської ради Донецької області про стягнення недоотриманих сум на оздоровлення,
і

В
С Т А Н О В И Л А :

Постановою Красноармійського
міськрайонного суду Донецької області від 04 червня 2008р. позов ОСОБА_1
задоволений частково: з Управління праці та соціального захисту населення
Красноармійської міської ради Донецької області (далі УПСЗН) на користь
позивача стягнуто недоплачену суму на оздоровлення за 2007 рік в розмірі
1750,00 грн., в задоволенні позовних вимог за 2004 - 2006 роки відмовлено..

Не погодившись з судовим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, просив постанову суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись
на неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме, судом не
враховано, що відповідач здійснював виплати на оздоровлення у порядку,
встановленому Постановою Кабінету
Міністрів України №836 від 26.07.1996 року
«Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та Постановою КМУ від 12.07.2005 року № 562 «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», які є обов'язковими для виконання.

Позивач також не погодився з постановою
суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення
судом норм матеріального та процесуального права, тому що його позовні вимоги
пов'язані з пошкодженням здоров'я та на них не розповсюджується позовна
давність. Просив постанову суду скасувати та винести нову постанову, якою
задовольнити його позов в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні при
апеляційному перегляді справи доводи своєї апеляційної скарги підтримав в
повному обсязі, апеляцій скаргу відповідача вважав необґрунтовано, просив постанову
суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги в
повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання
не прибув, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи сповіщений
належним чином, в апеляційній скарзі просив розглянути справу у його
відсутність. В запереченнях на апеляційну скаргу зокрема зазначав, що щорічна допомога, передбачена
ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» є допомогою на оздоровлення і не може
розглядатися як відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач перебуває на
обліку у відповідача як особа, яка є учасником ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській атомній електростанції (надалі
ЧАЕС), категорія 1, є інвалідом 3 групи, у зв'язку з чим користується
правами та пільгами, передбаченими Законом України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», йому
повинна виплачуватися щорічна допомога на оздоровлення в розмірі 4 мінімальних
заробітних плат. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що дії відповідача
щодо відмови позивачеві у виплаті допомоги на оздоровлення з урахуванням положень
ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у 2007 році є незаконними і що
на підставі вказаного Закону відповідач повинен виплатити позивачеві суму
недоплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення за 2007 рік. В задоволенні позовних вимог за 2004, 2005 роки
відмовлено, оскільки позивачем пропущений строк звернення до адміністративного
суду і на відмові в задоволенні позову саме з цих підстав наполягав відповідач.
Також суд вирішив, що дії відповідача по виплаті позивачеві допомоги на
оздоровлення у 2006 році в розмірі 90,0 грн. правомірні, оскільки дія абзаців 2
та 3 ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» була зупинена в частині
виплати компенсації на оздоровлення на підставі Закону України «Про державний
бюджет на 2006 рік», які не визнанні неконституційними.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивача,
перевірила матеріали справи, обговорила доводи апеляційних скарг і дійшла до
висновку, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню, постанову суду
першої інстанції необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, з 04.05.2006 року віднесений до 1
категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у зв'язку
зі встановленням з вказаного часу 3 групи інвалідності, що не оспорюється
сторонами та підтверджено поясненнями позивача та довідкою УПСЗН № 02/ від
14.08.2008 р., та користується правами та пільгами, передбаченими Законом
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» і згідно до ст. 48 цього Закону йому повинна
виплачуватися щорічна допомога на оздоровлення в розмірі 4 мінімальних
заробітних плат.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, створення єдиного
порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій,
соціального захисту потерпілого населення визначені Законом України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Порядок надання щорічної допомоги регулюється статтею 48 зазначеного
Закону, якою передбачена виплата особам, віднесеним до 1 категорії осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, інвалідам 3 групи,
допомоги у розміри 4 мінімальних заробітних плат.

При виплаті щорічної допомоги на оздоровлення відповідач керувався
Постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі - Постанова № 836), з 2006 року - Постановою Кабінету
Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»
(далі - Постанова № 562), якою розмір такої допомоги встановлений в розмірі 90,0
грн.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами
України.

Зазначеними Постановами № 836 та № 562 всупереч Закону № 796-ХІІ (який
встановив розмір щорічної допомоги як величину, кратну відносно до розміру
мінімальної заробітної плати, визначеної Законом на час здійснення виплати)
установлено конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі, зокрема,
і для осіб віднесених до 1 категорії,
зокрема інвалідів 3 групи з 2006 року -
90,0 грн.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими
нормативними актами при вирішенні спору підлягають застосуванню ст. 48 Закону №
796-ХІІ та Закон України про встановлення розміру мінімальної заробітної плати
на 2007 рік, а не Постанова № 562.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції
про стягнення недотриманої суми на оздоровлення за 2007 рік.

Колегія суддів не приймає доводів позивача щодо помилкового висновку суду
першої інстанції, що дії відповідача в нарахуванні допомоги відповідачем за
2006 рік правомірні і вважає, що суд обгрунтовано не визнав дії відповідача
неправомірними при нарахуванні позивачеві допомоги на оздоровлення в 2006 році,
врахувавши, що дія абзацу другого та третього частини четвертої статті 48 була
зупинена в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до
мінімальної заробітної плати на 2006 рік згідно із п. 37 ст. 77 Закону України
N 3235-IV (3235-15) від 20.12.2005 р. “Про Державний бюджет України на 2006
рік”, який до теперішнього часу не визнаний неконституційним Конституційним
Судом України. Тому не можна стверджувати, що дії відповідача в цій частини були
неправомірними.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає
доводів позивача про той факт, що на його позовні вимоги не розповсюджується
річний строк для звернення до суду, оскільки він є особою, яка постраждала від
аварії на Чорнобильській АЕС, тобто його вимоги є відшкодуванням шкоди,
заподіяної здоров'ю з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах
здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної
дії, розгляду і вирішення справи.

Кодекс адміністративного судочинства України набув чинності з 01.09.2005
року. Позивач звернувся з позовом до суду 21.02.2008р., тобто понад рік після
отримання сум щорічної допомоги на оздоровлення, які відповідно довідки УПСЗН
(а. с. 5) позивачеві перераховані: за 2004 рік - 25.11.2004р.; за 2005р. - 28.11.2006р.

Згідно ч.2 ст.99 КАС України для звернення за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється
з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову
за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін, а відповідачі в даному
випадку на цьому наполягають.

Колегія суддів вважає, що позивач,
отримуючи суми допомоги на оздоровлення за 2004, 2005 роки мав змогу звернутися до суду за захистом
порушених прав та інтересів в межах річного строку, поважних причин пропущення
строку позивачем суду не наведено, оскільки документи, які свідчать про його
звернення за медичною допомогою, свідчать, що він періодично перебуває на
обстеженнях та на лікуванні, тобто мав змогу звернутися з відповідною заявою до
відповідача про причини не нарахування йому допомоги в розмірах, передбачених
спеціальним законом, тому позовні вимоги в частині виплати недоплачених
сум за 2004, 2005 роки. задоволенню не підлягають в зв'язку з пропущенням
строку звернення до адміністративного суду, на якому наполягав відповідач.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті постанови були
дотримані норми матеріального та процесуального права, і не може бути змінено чи скасоване з підстав, що наведені в апеляційних
скаргах, оскільки доводами апеляційних скарг висновки, викладені в судовому
рішенні не спростовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління праці та соціального захисту
населення Красноармійської міської ради Донецької області залишити без
задоволення.

Постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04
червня 2008р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального
захисту населення Красноармійської міської ради Донецької області про стягнення
недоотриманих сум на оздоровлення залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної
сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом одного місяця
після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в
разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня
складення в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: