Справа № 22-а-8907/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Смішлива Т. В.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 вересня 2008 року справа №
22-а-8907/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Міронова Г. М.
Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивача:

не з'явився,

від відповідача:

не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні
скарги Управління
Пенсійного фонду України в м. Брянці

Луганської
області,

ОСОБА_1, м. Брянка,

в інтересах якої діє ОСОБА_2

на постанову
Луганського окружного адміністративного суду

від 12 червня
2008 року (повний текст постанови

виготовлений
12 червня 2008 року)

по
адміністративній справі №
2-а-9302/08 (суддя Смішлива Т. В.)

за позовом ОСОБА_1,
м. Брянка

до Управління
Пенсійного фонду України в м. Брянці

Луганської
області

про визнання
бездіяльності незаконною, зобов'язання

вчинити
певні дії

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
звернувся 19 травня 2008 року до Луганського окружного адміністративного суду з
позовною заявою (арк. справи 2-4) до Управління Пенсійного фонду України в м.
Брянці Луганської області (далі по тексту - УПФУ в м. Брянці) про визнання
неправомірною бездіяльності УПФУ в м. Брянці щодо не виплати підвищення до
пенсії, передбаченого статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей
війни» в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з того, що розмір
мінімальної пенсії за віком складає не менше прожиткового мінімуму,
встановленого для непрацездатних осіб, визнання неправомірними дії заступника
начальника УПФУ в м. Брянці Воловської Н. Ю. щодо відмови в прийнятті рішення
про виплату підвищення до пенсії, передбаченого статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», зобов'язання
УПФУ в м. Брянці встановити та виплатити з 1 січня 2006 року щомісячне
підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, передбаченого
статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», виходячи з того,
що розмір мінімальної пенсії за віком складає не менше прожиткового мінімуму,
встановленого для непрацездатних осіб, зобов'язання УПФУ в м. Брянці в
подальшому здійснювати збільшення розміру підвищення до пенсії, передбаченого
статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у випадку
збільшення розміру прожиткового мінімуму, встановленого для непрацездатних
осіб.

Постановою
Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2008 року (арк.
справи 28-30) позовні вимоги ОСОБА_1
були задоволені частково. Суд першої інстанції визнав незаконними дії УПФУ в м.
Брянці та заступника начальника УПФУ в м. Брянці Воловської Н. Ю. щодо відмови
у виплаті ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за
віком як дитині війни, зобов'язав УПФУ в м. Брянці здійснити ОСОБА_1 виплату
підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком як дитині війни
з 9 липня 2007 року до 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року. Також, суд
першої інстанції стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 7 грн. 30 коп.

В
апеляційній скарзі (арк. справи 39-40) позивач просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог
наступного змісту:

«Визнати
неправомірною бездіяльність УПФУ в м. Брянці щодо не виплати з 1 січня 2006
року підвищення до пенсії, передбаченого статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком,
виходячи з того, що розмір мінімальної пенсії за віком складає не менше
прожиткового мінімуму, встановленого для непрацездатних осіб.

Зобов'язати
УПФУ в м. Брянці встановити та виплатити з 1 січня 2006 року щомісячне
підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, передбаченого статтею
6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», виходячи з того, що
розмір мінімальної пенсії за віком складає не менше прожиткового мінімуму,
встановленого для непрацездатних осіб.

Зобов'язати УПФУ в м. Брянці в подальшому здійснювати
збільшення розміру підвищення до пенсії, передбаченого статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни» у випадку збільшення розміру прожиткового
мінімуму, встановленого для непрацездатних осіб».

В апеляційній
скарзі (арк. справи 36-38) відповідач просить скасувати постанову суду першої
інстанції як прийняту з порушенням норм матеріального та процесуального права
та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Позивач та
відповідач про час, місце та дату судового розгляду були повідомлені належним
чином, проте правом бути присутніми на судовому розгляді не скористалися.

Колегія суддів,
заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила наступне.

Закон України
"Про соціальний захист дітей війни" № 2195-IV від 18 листопада 2004
року (зі змінами та доповненнями станом на час розгляду спірних правовідносин),
який набрав чинності з 1 січня 2006 року, встановлює правовий статус дітей
війни та визначає основи їх соціального захисту та гарантує їх соціальну
захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Статтею 1
вказаного закону передбачено, що дитина війни це особа, яка є громадянином
України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни
було менше 18 років.

ОСОБА_1 згідно
паспорту НОМЕР_1, виданого Брянським МВ УМВС України в Луганській області (арк.
справи 5) народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто станом на 2 вересня 1945 року їй було
8 років. Статус позивача як дитини війни підтверджується посвідченням (арк.
справи 6).

Позивач в позові
зазначив, що має право на доплату до пенсії щомісячно в розмірі 30 відсотків
від розміру мінімальної пенсії за віком.

Відповідач в
апеляційній скарзі посилався на те, що відсутні нормативні акти згідно яких органи
Пенсійного фонду України повинні виплачувати заявлену позивачем доплату до
пенсії як дитині війни.

Колегія суддів з
приводу спірних правовідносин зазначає наступне.

Статтею 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни" передбачено, що дітям
війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 17
статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20
грудня 2005 року № 3235-IV, який набрав
чинності з 1 січня 2006 року, встановлено, що з метою приведення окремих норм
законів у відповідність із цим Законом зупинити на 2006 рік дію абзацу 7 статті
5 та статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Законом України
«Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»
від 19 січня 2006 року N 3367-IV, який набрав чинності з 2 квітня 2006 року,
пункт 17 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»
було виключено, а статтю 110 Закону
України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» було викладено в наступній
редакції: «Установити, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті
5 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", запроваджуються
з 1 січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами
виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань
бюджету». При цьому, Порядок надання пільг, передбачених статтею 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни", у 2006 році Кабінетом
Міністрів України розроблено не було.

З огляду на те,
що положення статті 110 Закону України "Про державний бюджет України на
2006 рік" Конституційним Судом України до дійсного часу не визнані
неконституційними, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої
інстанції правильно відмовив у визнанні неправомірною бездіяльності відповідача
у 2006 році та виплаті підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії
за віком з 1 січня по 31 грудня 2006 року.

Пунктом 12
статті 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» було
зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" з урахуванням статті
111 цього Закону, якою було встановлено, що у 2007 році підвищення до пенсії
або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги,
яка виплачується замість
пенсії, відповідно до статті 6
Закону України «Про соціальний захист дітей
війни» виплачується особам, які є
інвалідами (крім тих, на яких
поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки,
встановленої для учасників війни.

Рішенням
Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у справі
N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян був визнаний таким, що не
відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 12 статті 71, стаття
111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" від 19
грудня 2006 року N 489-V, яким була зупинена на 2007 рік дія статті 6 Закону України "Про соціальний захист
дітей війни".

Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України,
остаточними, не можуть бути оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані
неконституційними.

Враховуючи
викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно
визначився щодо зобов'язання відповідача здійснити виплату позивачу підвищення
до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком як дитині війни з 9 липня
2007 року по 31 грудня 2007 року та відповідно правильно відмовив у задоволенні
позовних вимог за період з 1 січня 2007 року по 8 липня 2007 року. Позовні
вимоги в частині визнання неправомірною бездіяльності відповідача підлягають
задоволенню також за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року.

Відповідач в
обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, згідно підпункту 2 пункту
41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року N
107-VI, що набрав чинності з 1 січня 2008 року, стаття 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" була викладена в новій редакції,
яка передбачає, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону
України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується
підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам
війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" дане підвищення
провадиться за їх вибором згідно з одним із законів." Частиною 4 статті 14
Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" № 3551-ХІІ від 22 жовтня 1993 року у редакції Закону України від
5 жовтня 2005 року N 2939-IV передбачено, що учасникам війни, нагородженим
орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну
військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни, пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 15 процентів прожиткового мінімуму для осіб,
які втратили працездатність, іншим учасникам війни - на 10 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Зміни, внесені
підпунктом 2 пункту 41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були
визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними),
згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року N
10-рп/2008. У вказаному рішенні Конституційним судом України було зазначено, що
положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих актів України", визнані
неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом
України цього Рішення. Рішення Конституційного Суду України у цій справі має
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень Закону України
"Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України", визнаних неконституційними.

Статтею 152
Конституції України передбачено, що Закони, інші правові акти або їх окремі
положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином,
право на отримання підвищення до пенсії у 2008 році як дитині війни в розмірі
30 % мінімальної пенсії за віком виникло у позивача з 22 травня 2008 року, тому
позовні вимоги щодо виплати підвищення до пенсії задовільняються з 22 травня 2008 року та
відповідно за період з 1 січня 2008 року по 21 травня 2008 року - в задоволенні позовних вимог відмовляється.

Стосовно
позовних вимог про визнання неправомірними дій заступника начальника УПФУ в м.
Брянці щодо відмови листом № 104 від 20 лютого 2008 року (арк. справи 8)
надісланим у відповідь на заяву ОСОБА_1 від 12 лютого 2008 року (арк. справи 7)
про виплату підвищення до пенсії як дитині війни з 1 січня 2006 року, колегія
суддів зазначає, що за вищенаведеними підставами за 2006 рік, з 1 січня 2007 по
8 липня 2007 року, з 1 січня 2008 року по 21 травня 2008 року відмова у виплаті
підвищення до пенсії була правомірною, крім того, позов був заявлений до УПФУ у
м. Брянці як до державного органу, а не
до заступника начальника Воловської Н. Ю., яка не була залучена до участі у справі
та відповідно не мала можливості скористатися своїми правами як учасник
процесу. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не
підлягають, так само як не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання
неправомірною у 2008 році бездіяльності відповідача з наведених підстав та з
урахуванням наявності дій щодо відмови в перерахунку та виплаті підвищення.

Статтею 7 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни" передбачено, що фінансове
забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом,
здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Колегія суддів
не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування в обсязі
передбаченому Законом України "Про соціальний захист дітей війни" для
здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в
межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів
з Державного бюджету України на виплату допомоги, відповідно до вимог частини 2
статті 3 Конституції України, за якою права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед
людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

Вимоги позивача
про застосування на майбутнє приписів статті 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" судом не задовольняються, оскільки судові
рішення приймаються виходячи з існуючих правових норм у поточному стані, які в
подальшому можуть бути змінені або скасовані. Встановлення судом обов'язків суб'єктів
владних повноважень на майбутнє протирічить вимогам частини 2 статті 5 Кодексу
адміністративного судочинства України, за якою провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи
викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню в частині визнання зобов'язання Управління Пенсійного
фонду України в м. Брянці Луганської області здійснити виплату позивачу
підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком як дитині війни
з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року, виходячи з
встановленого відповідними законами прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність. Бездіяльність відповідача визнається неправомірною
лише за період з 9 липня по 31 грудня 2007 року. В іншій частині позовних вимог
судом відмовляється та відповідно постанова з огляду на викладене в даному
судовому рішенні скасовується, тим більше що суд першої інстанції визначивши
про часткове задоволення позовних вимог - про відмову в задоволенні певних
позовних вимог в резолютивній частині не зазначив.

Крім того, суддею першої інстанції
неправильно вирішене питання щодо стягнення судових витрат. Судом першої
інстанції поставлено про стягнення з Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 судових витрат в сумі 7 грн. 30 коп.,
з яких витрати на правову допомогу - 6 грн. 45 коп., 85 коп. - судовий
збір.

Колегія
суддів з приводу питання компенсації судових витрат позивачу зазначає, що
частиною 1 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено,
що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з
розглядом справи. До складу останніх відносяться і витрати на правову допомогу.
За загальним правилом витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги, несуть
сторони. Сторона, яка не є суб'єктом владних повноважень і виграла справу, має
право на компенсацію їх іншою стороною судових витрат, зокрема й витрат на
правову допомогу, але в межах, встановлених законом, а до прийняття
відповідного закону і набрання ним чинності - Кабінетом Міністрів України. До
набрання чинності вказаним законом граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу відповідно до пункту 2 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні
положення» Кодексу адміністративного судочинства України встановлено Постановою
Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та адміністративних справ, порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня
2006 року № 590. Як вбачається з матеріалів справи, правова допомога з
представництва інтересів на судовому розгляді справи позивачу не надавалася, процесуальні
документи (позов, апеляційна скарга) складалися за довіреністю від ім'я
ОСОБА_1 її представником ОСОБА_2, в той
час як довідка (арк. справи 11) про витрати свідчить про сплату 55 грн. за
складення заяви та позову ОСОБА_3, про наявність договірних правовідносин з
яким позивачем не зазначено, тому колегія суддів, дійшла до висновку, що
складання позовної заяви та заяви для отримання довідки до Управління
Пенсійного фонду України в м. Брянці Луганської області є правовою допомогою,
проте в розумінні статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України та
постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат,
пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня
2006 року № 590 її вартість стягненню з
Державного бюджету України не підлягає.

Частиною
3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо
адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу -
відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Тобто, оскільки адміністративний позов містить декілька вимог негрошового
характеру, розмір компенсації судових витрат визначається виходячи з кількості
задоволених/незадоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем було заявлено чотири вимоги негрошового характеру, з яких судом
задовільняються перша та третя вимога частково, а в задоволенні третьої та
четвертої відмовляється повністю (черговість вимог за позовом - арк. справи 4),
тому з урахуванням належних судових витрат на розгляд справи в апеляційній
інстанції 1 грн. 70 коп. (арк. справи
42) та 3 грн. 40 коп. (арк. справи 1) по першій інстанції стягненню на користь
позивача підлягає судового збору в
розмірі 1 грн. 28 коп. (25 %).

Виходячи з
вищевикладеного, з врахуванням приписів частини 1 статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції прийняв оскаржувану постанову з порушенням матеріального та
процесуального права, що обумовлює скасування постанови суду першої інстанції
та прийняття нової постанови з частковим задоволенням позовних вимог у
відповідності до норм права, застосованих при вирішенні цього спору для
забезпечення захисту прав та інтересів фізичної особи від порушень з боку
суб'єкту владних повноважень.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Брянці Луганської області на постанову
Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-9302/08 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, м. Брянка на постанову
Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-9302/08 -
задовольнити частково.

Постанову
Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-9302/08 - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1, м. Брянка до
Управління Пенсійного фонду України в м. Брянці Луганської області про визнання
неправомірної бездіяльності відповідача, визнання неправомірними дій заступника
начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Брянці Воловської Н. Ю.
щодо відмови в прийнятті рішення про виплату підвищення до пенсії,
передбаченого статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в
розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, зобов'язання встановити та виплатити
з 1 січня 2006 року щомісячне підвищення до пенсії, передбачене статтею 6
Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком, зобов'язання в подальшому при рості розміру прожиткового мінімуму,
встановленого для непрацездатних осіб, збільшувати розмір підвищення до пенсії,
- задовольнити частково.

Визнати
неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Брянці
Луганської області щодо невиплати позивачу підвищення до пенсії у розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком як дитині війни з 9 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року.

Зобов'язати
Управління Пенсійного фонду України в м. Брянці Луганської області здійснити
перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1, м. Брянка підвищення до пенсії у
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком як дитині війни з 9 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року, виходячи з встановленого
відповідними законами прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

В задоволенні
іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з
Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, м. Брянка судовий збір в розмірі
1 грн. 28 коп.

На підставі
частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України відкласти з
дня закінчення судового розгляду справи на строк п'ять днів складання судового
рішення у повному обсязі.

Вступна та
резолютивна частини постанови складені, підписані колегією суддів у нарадчій
кімнаті та проголошені в судовому засіданні 24 вересня 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня складення в повному обсязі.

Постанова складена в повному обсязі
та підписана колегією суддів 29 вересня 2008 року.

Головуючий:
В.Г.Яманко

Судді: Г.М.Міронова

К.П.Горбенко

З оригіналом згідно:

Суддя
В.Г.Яманко