Справа № 22-а-9811/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Павленко Л. М
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 вересня 2008 року справа №
22-а-9811/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Міронова Г.
М. Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивача:

ОСОБА_1 -
особисто,

від відповідача:

Пащенко І. С. -
за дов. № 3993/01 від 22 вересня 2008р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління
праці та соціального захисту населення
Київської районної у м. Донецьку ради

на постанову Київського районного суду м. Донецька

від

10 червня 2008 року

по адміністративній справі

№ 2-а-53/08 (суддя Павленко Л. М.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Донецьк

до

Управління праці та соціального захисту населення
Київської районної у м. Донецьку ради

про

стягнення недоотриманих грошових виплат на оздоровлення

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
звернувся 11 лютого 2008 року до Київського районного суду м. Донецька з
позовною заявою (арк. справи 1-2) до Управління праці та соціального захисту
населення Київської районної у м. Донецьку ради (далі по тексту - УПСЗН
Київської районної у м. Донецьку ради) про стягнення з УПСЗН Київської районної
у м. Донецьку ради суми недоплаченої допомоги на оздоровлення в розмірі 10199
грн.

Постановою
Київського районного суду м. Донецька від 10 червня 2008 року (арк. справи
80-83) позов ОСОБА_1 був задоволений в повному обсязі. Суд першої інстанції
стягнув з УПСЗН Київської районної у м. Донецьку ради на користь ОСОБА_1
недоотриману компенсацію на оздоровлення за 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006,
2007 роки в розмірі 10199 грн.

В апеляційній
скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту
з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову
постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог (арк. справи 20).

Позивач під час
судового розгляду проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити без
задоволення апеляційну скаргу відповідача, постанову суду першої інстанції -
без змін.

Відповідач під
час судового розгляду апеляційну скаргу підтримав.

Колегія суддів,
заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Закон України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року, в редакції Закону
України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі змінами та доповненнями станом на
час існування спірних правовідносин, визначає основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення
категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової
діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

ОСОБА_1
віднесений до 2 категорії учасників ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням (арк. справи 4).

В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач за період 2001 - 2007
роки виплатив допомогу на оздоровлення в розмірі, меншому ніж передбачено
законодавством.

Згідно довідки
відповідача (арк. справи 4-5) позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 2 категорії було сплачено щорічну допомогу на
оздоровлення: за 2001 рік - 28 грудня 2004 року в розмірі 26 грн. 70 коп., за
2002 рік - 8 липня 2005 року в розмірі
26 грн. 70 коп., за 2003 рік - 31 серпня 2004 року в розмірі 26 грн. 70 коп.,
за 2004 рік - 4 лютого 2005 року в розмірі 26 грн. 70 коп., за 2005 рік - 17
листопада 2005 року в розмірі 100 грн., за 2006 рік - 12 липня 2006 року в
розмірі 100 грн., за 2007 рік - 16 березня 2007 року в розмірі 100 грн.

Абзацом 4
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції станом на час
виплат) передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат.

Згідно частин 3,
5, 7 статті 48 вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується
громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення,
виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

Пунктами 1, 3
Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій
з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4
березня 2002 року N 256 з наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок
визначає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів
з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок
субвенцій з державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших
самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих
органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту
населення.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 були внесені
зміни до вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002
року № 256 та затвердженого нею Порядку про покладення на управління праці та
соціального захисту населення додаткових завдань щодо ведення персоніфікованого
обліку, нарахування та сплати передбачених законодавчими актами пільгових
виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно
до статті 55 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16 травня 2008
року № 279-VI постанови Кабінету Міністрів України набирають чинності з дня їх
офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не
раніше дня їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів України від 29 жовтня
2003 року N 1687 була опублікована 14 листопада 2003 року в
Офіційному віснику України N 44.

Колегія суддів,
з огляду на наведену постанову Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року
N 1687, зазначає, що не приймає доводів скаржника стосовно того, що управління
праці та соціального захисту з моменту прийняття вказаної постанови не є
належними відповідачами в справах щодо стягнення щорічної допомоги на
оздоровлення, оскільки статтею 63 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»
передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону,
здійснюється за рахунок державного бюджету, а управління праці та соціального
захисту населення стосовно виплат щорічної допомоги на оздоровлення є
розпорядниками бюджетних коштів в розумінні пункту 36 частини 1 статті 2
Бюджетного кодексу України.

В апеляційній
скарзі відповідач зазначив, що при виплаті щорічної допомоги на
оздоровлення керувався статтею 62 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення порядку застосування цього
Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення
якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними
органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної
виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті функції щодо
встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету Міністрів
України не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів України
може затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім того,
скаржник посилається як на підставу виплат на підпункт «є» пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була
встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: 2 категорії - 2670 тис. крб. (26 грн.
70 коп.). Вказана постанова була прийнята Кабінетом Міністрів відповідно до
Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої постановою Верховної
Ради України від 11 жовтня 1995 року № 373/95-ВР, яка визначала одночасно з
бюджетом конкретний план дій лише на 1996 рік. Крім того, підпункт
"є" пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року № 836 втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року N
562.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» встановлено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС: 2 категорії виплата щорічної допомоги на оздоровлення
повинна здійснюватися в розмірі 100 грн.

Відповідно до
статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства
права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші
нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні
відповідати їй. Пунктом 1 частини 1 статті
92 Конституції України передбачено, що виключно законами України
визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод.

За частиною 2
статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 5
постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року
визначено, якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

При розгляді
даної категорії спору апеляційним судом встановлено, що вищенаведені постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 та № 562 від 12 липня
2005 року були прийняті всупереч вимог статей 48, 62 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому посилання скаржника на ці постанови апеляційним судом не
приймаються та оцінка правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
здійснюється на підставі пункту 1
частини 1 статті 92 Конституції України та статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Згідно довідки
відповідача (арк. справи 4-5) позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 2 категорії було сплачено щорічну допомогу на
оздоровлення: за 2001 рік - 28 грудня 2004 року в розмірі 26 грн. 70 коп., за
2002 рік - 8 липня 2005 року в розмірі
26 грн. 70 коп., за 2003 рік - 31 серпня 2004 року в розмірі 26 грн. 70 коп.,
за 2004 рік - 4 лютого 2005 року в розмірі 26 грн. 70 коп., за 2005 рік - 17
листопада 2005 року в розмірі 100 грн., в той час як за статтею 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (в редакції на день виплати) учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії щорічна допомога на
оздоровлення повинна виплачуватися в розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат, визначених на день виплати.

Згідно статті 89
Закону України «Про державний бюджет України на 2004 рік» № 1344-ІV від 27
листопада 2003 року у редакції Закону України № 1801- ІV від 17 червня 2004
року з 1 січня 2004 року по 31 серпня 2004 року розмір мінімальної заробітної
плати становив 205 грн. на місяць, з 1
вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року - 237 грн. на місяць.

Статтею 83
Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» від 23 грудня 2004
року № 2285-IV
встановлено, що з 1 січня 2005 року розмір мінімальної заробітної плати складає
262 грн. на місяць, з 1 квітня 2005 року - 290 грн. на місяць, з 1 липня 2005
року - 310 грн. на місяць, з 1 вересня 2005 року - 332 грн.

Таким чином,
розмір недоплаченої позивачу щорічної допомоги на оздоровлення складає:

- за 2001 рік -
1158 грн. 30 коп. (237 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп. (виплата відбулася 28 грудня
2004 року),

- за 2002 рік -
1523 грн. 30 коп. (310 грн. х 5 - 26
грн. 70 коп. (виплата відбулася 8 липня 2005 року),

- за 2003 рік -
998 грн. 30 коп. (205 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп. (виплата відбулася 31 серпня
2004 року),

- за 2004 рік -
1283 грн. 30 коп. (262 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп. (виплата відбулася 4 лютого
2005 року),

- за 2005 рік
1560 грн. (332 грн. х 5 - 100 грн. (виплата відбулася 17 листопада 2005 року),
як і було правильно визначено судом першої інстанції.

Дію статті 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 2006 рік в частині виплати компенсацій
і допоміг у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати була зупинена
згідно з пунктом 37 статті 77 Законом України «Про державний бюджет України на
2006 рік» від 20 грудня 2005 року N 3235-IV та ця норма Конституційним судом
України неконституційною не визнавалася, тому відмова відповідача в виплаті
позивачу допомоги на оздоровлення, виходячи з п'яти мінімальних заробітних плат
за 2006 рік обґрунтована. Судом першої інстанції до спірних правовідносин
помилково застосовано норми статті 48 «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та стягнуто з відповідача
недоплачену щорічну допомогу на оздоровлення за 2006 рік.

При визначенні
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік апеляційний суд враховує, що
рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у
справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян були визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційним) положення пункту 30
статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19
грудня 2006 року № 489-V, яким
було зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», внаслідок чого положення статті 48 підлягають застосуванню у 2007
році у редакції Закону України від 6 червня
1996 року N 230/96-ВР. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до
виконання на території України, остаточними, не можуть бути оскаржені та мають
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними.

Колегія суддів
погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виплата повинна була
здійснюватися в порядку, встановленому абзацом 4 частини 4 статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат станом
на день виплати. За даними відповідача (арк. справи 4-5) позивачу щорічна допомога
на оздоровлення за 2007 рік була виплачена 16 березня 2007 року в розмірі 100
грн., тому сума несплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік
складає 1900 грн. (400 грн. х 5 - 100 грн., де 400 грн. - розмір мінімальної
заробітної плати встановлений на період з 1 січня 2007 року по 31 березня 2007
року статтею 76 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007
рік"), як і було правильно визначено судом першої інстанції.

Статтею 63
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного
бюджету, проте судом першої інстанції в резолютивній частині постанови вказано
про стягнення недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення з рахунків
відповідача.

Стосовно
посилання відповідача в апеляційній скарзі на положення статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що оскільки
предметом спору є виплата допомоги на оздоровлення учаснику ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, до спірних правовідносин
застосовуються приписи частини 3 статті 99 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно якої для захисту прав, свобод та інтересів особи
цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду. Так, пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону
України «Про статус і соціальний захист, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» визначено, що держава бере на себе відповідальність
за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження
здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи. Частиною 1 статті 76 Закону України «Про
використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року №
39/95-ВР передбачено, що право на подання позову про відшкодування ядерної
шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи, не обмежується строком давності. Пунктом
3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна
давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом,
іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Колегія суддів
не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування для
здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в
межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів
з Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою
діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

Виходячи з
вищевикладеного, з врахуванням приписів частини 1 статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції прийняв оскаржувану постанову з порушенням матеріального права в
частині присудження до стягнення допомоги на оздоровлення за 2006 рік, що
обумовлює скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової
постанови з частковим задоволенням позовних вимог у відповідності до норм
права, застосованих при вирішенні цього спору, для забезпечення захисту прав та
інтересів фізичної особи від порушень з боку суб'єкту владних повноважень.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту населення Київської районної у
м. Донецьку ради на постанову Київського районного суду м. Донецька від 10
червня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-53/08 - задовольнити
частково.

Постанову
Київського районного суду м. Донецька від 10 червня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-53/08 - скасувати.

Позовні
вимоги ОСОБА_1, м. Донецьк до Управління праці та соціального захисту
населення Київської районної у м. Донецьку ради про стягнення
недоплаченої допомоги на оздоровлення в сумі 10199 грн. задовольнити частково.

Стягнути з
Управління праці та соціального захисту населення Київської районної у м.
Донецьку ради недоотриману щорічну допомогу на оздоровлення за 2001 - 2005,
2007 роки на загальну суму 8423 грн. 20 коп., з якої за 2001 рік - 1158 грн. 30
коп., 2002 рік - 1523 грн. 30 коп., 2003 рік - 998 грн. 30 коп., 2004 рік -
1283 грн. 30 коп., 2005 рік - 1560 грн., за 2007 рік - 1900 грн. на користь
ОСОБА_1, м. Донецьк за рахунок коштів Державного бюджету України.

В задоволенні
іншої частини позовних вимог - відмовити.

На підставі
частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України відкласти з
дня закінчення судового розгляду справи на строк п'ять днів складання судового
рішення у повному обсязі.

Вступна та
резолютивна частини постанови складені, підписані колегією суддів у нарадчій
кімнаті та проголошені в судовому засіданні 24 вересня 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня складення в повному обсязі.

Постанова складена в повному обсязі
та підписана колегією суддів 29 вересня 2008 року.

Головуючий:
В.Г.Яманко

Судді:
Г.М.Міронова

К.П.Горбенко

З оригіналом
згідно:

Суддя В.Г.Яманко