Справа № 22-а-8410/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Стоілова Т. В.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 вересня 2008 року справа №
22-а-8410/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бул. Шевченка, 26, 3 корпус

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В.
Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Міронова Г. М.
Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивача:

ОСОБА_1 - особисто,

від відповідача:

не з'явився, надане клопотання про розгляд справи за
відсутністю відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги Управління
праці та соціального захисту населення

Красноармійської
міської ради, м. Красноармійськ,

ОСОБА_1, м. Красноармійськ

на постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької
області

від
19 червня 2008 року

по
адміністративній справі
№ 2-а-76/08 (суддя Стоілова Т. В.)

за позовом
ОСОБА_1, м. Красноармійськ

до
Управління праці та соціального захисту населення

Красноармійської міської ради, м. Красноармійськ

про
визнання дій неправомірними, стягнення

недоотриманих сум на оздоровлення

за 2003 -
2007 роки

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
звернувся 20 березня 2008 року до Красноармійського міськрайонного суду
Донецької області з позовною заявою (арк. справи 2-3) до Управління
праці та соціального захисту населення Красноармійської міської ради, м.
Красноармійськ (далі по тексту - УПСЗН Красноармійської міської ради) про визнання
дій відповідача неправомірними та стягнення недоотриманих сум на оздоровлення
за 2003 - 2007 роки, зобов'язання відповідача в подальшому здійснювати виплату
щорічної допомоги на оздоровлення згідно статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

2 квітня 2008 року позивачем було надане уточнення
позовних вимог з наступним їх визначенням: «Визнати дії УПСЗН Красноармійської
міської ради неправомірними та стягнути з УПСЗН Красноармійської міської ради
недоплачену допомогу на оздоровлення за 2003 - 2007 роки в сумі 5935 грн.,
зобов'язання УПСЗН Красноармійської міської ради в подальшому здійснювати
виплату щорічної допомоги на оздоровлення згідно статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Постановою
Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня
2008 року (арк. справи 34-35) позов ОСОБА_1 був частково задоволений. Суд
першої інстанції визнав неправомірними дії УПСЗН Красноармійської міської ради
щодо виплати компенсації на оздоровлення за 2007 рік, стягнув з УПСЗН
Красноармійської міської ради за рахунок коштів Державного бюджету України на
користь ОСОБА_1 недоотриману щорічну грошову допомогу на оздоровлення за
2007 ріку розмірі 1750 грн., в іншій частині позову ОСОБА_1 відмовив.

В апеляційній
скарзі позивач просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти
нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (арк. справи
40-42).

В апеляційній
скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту
з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову
постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог (арк. справи 37).

Позивач під час
судового розгляду підтримав апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги
відповідача заперечував.

Відповідач в
апеляційній скарзі заявив клопотання про розгляд справи без участі його
представника. Через канцелярію Донецького апеляційного адміністративного суду
надав заперечення на апеляційну скаргу позивача (арк. справи 80).

Колегія суддів,
заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу,
встановила наступне.

Закон України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року, в редакції Закону
України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі змінами та доповненнями станом на
час існування спірних правовідносин, визначає основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення
категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової
діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народження (арк. справи 7-8), віднесена до 1 категорії осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджено посвідченням
(арк. справи 4-5, 59-60). Позивач згідно довідки МСЕК (арк. справи 10, 61, 65)
є інвалідом ІІІ групи.

В обґрунтування позовних
вимог в частині стягнення недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення
позивач посилається на те, що відповідач у 2003 - 2007 роки не доплатив
компенсацію на оздоровлення на загальну суму 5935 грн. та листом № 09/875 від
19 лютого 2008 року (арк. справи 6) відмовив в перерахунку та виплаті вказаної
компенсації в розмірі встановленому статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Згідно
довідки відповідача (арк. справи 54, 77)
позивачу, як інваліду ІІІ групи, було сплачено щорічну допомогу на
оздоровлення: за 2003 рік - 19 серпня 2004 року в розмірі 21 грн. 50 коп., за
2004 рік - 25 листопада 2004 року в розмірі 21 грн. 50 коп., за 2005 рік - 28
листопада 2005 року в розмірі 90 грн., за 2006 рік - 17 жовтня 2006 року в сумі
90 грн., за 2007 рік - 29 листопада 2007 року в розмірі 90 грн.

Абзацом 3
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України від 6 червня 1996 року N
230/96-ВР передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується
інвалідам ІІІ групи в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. Згідно
частин 3, 5, 7 статті 48 вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення
виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту
населення, виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на
момент встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

Пунктами 1, 3
Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій
з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4
березня 2002 року N 256 з наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок
визначає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів
з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок
субвенцій з державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших
самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих
органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту
населення.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 були внесені
зміни до вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002
року № 256 та затвердженого нею Порядку про покладення на управління праці та
соціального захисту населення додаткових завдань щодо ведення персоніфікованого
обліку, нарахування та сплати передбачених законодавчими актами пільгових
виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16
травня 2008 року № 279-VI постанови Кабінету Міністрів України набирають чинності
з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами,
але не раніше дня їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів України від 29
жовтня 2003 року N 1687 була опублікована 14 листопада 2003 року
в Офіційному віснику України N 44.

Колегія суддів,
з огляду на наведену постанову Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003
року N 1687, зазначає, що не приймає доводів скаржника стосовно того, що
управління праці та соціального захисту з моменту прийняття вказаної постанови
не є належними відповідачами в справах щодо стягнення щорічної допомоги на
оздоровлення, оскільки статтею 63 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»
передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону,
здійснюється за рахунок державного бюджету, а управління праці та соціального
захисту населення стосовно виплат щорічної допомоги на оздоровлення є
розпорядниками бюджетних коштів в розумінні пункту 36 частини 1 статті 2
Бюджетного кодексу України.

В апеляційній
скарзі відповідач зазначив, що при виплаті щорічної допомоги на
оздоровлення керувався статтею 62 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення порядку застосування цього
Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення
якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними
органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної
виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті функції щодо
встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету Міністрів
України не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів України
може затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім того,
скаржник посилається як на підставу виплат на підпункт «є» пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була
встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам ІІІ групи в
розмірі 2150 тис. крб. (21 грн. 50 коп.). Вказана постанова була прийнята
Кабінетом Міністрів відповідно до Програми діяльності Кабінету Міністрів
України, схваленої постановою Верховної Ради України від 11 жовтня 1995 року №
373/95-ВР, яка визначала одночасно з бюджетом конкретний план дій лише на 1996
рік. Крім того, підпункт "є" пункту 1 постанови Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 втратив чинність згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року N 562.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» встановлено, що інвалідам ІІІ групи виплата щорічної допомоги на
оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі 90 грн.

Відповідно до
статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства
права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші
нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні
відповідати їй. Пунктом 1 частини 1 статті
92 Конституції України передбачено, що виключно законами України
визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод.

За частиною 2
статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 5
постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року
визначено, якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

При розгляді
даної категорії спору апеляційним судом встановлено, що вищенаведені постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 та № 562 від 12 липня
2005 року були прийняті всупереч вимог статей 48, 62 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому посилання скаржника на ці постанови апеляційним судом не
приймаються та оцінка правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
здійснюється на підставі пункту 1
частини 1 статті 92 Конституції України та статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Згідно довідки
відповідача (арк. справи 77) позивачу щорічну допомогу на оздоровлення було
виплачено за 2003 рік 19 серпня 2004 року в сумі 21 грн. 50 коп. та за 2004 рік
- 25 листопада 2004 року в сумі 21 грн. 50 коп., в той час як за статтею 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції на день виплати) інвалідам ІІІ
групи повинна була сплачуватися щорічна допомога на оздоровлення в розмірі
чотирьох мінімальних заробітних плат, визначених на день виплати.

Згідно статті 89
Закону України «Про державний бюджет України на 2004 рік» № 1344-ІV від 27 листопада
2003 року у редакції Закону України № 1801- ІV від 17 червня 2004 року з 1
січня 2004 року по 31 серпня 2004 року розмір мінімальної заробітної плати
становив 205 грн. на місяць, з 1 вересня
2004 року по 31 грудня 2004 року - 237 грн. на місяць, тому розмір щорічної
допомоги на оздоровлення за 2003 року складає 798 грн. 50 коп. (205 грн. х 4 -
21 грн. 50 коп.), за 2004 рік - 926 грн. 50 коп. (237 грн. х 4 - 21 грн. 50
коп.).

За 2005 рік
позивачу щорічна допомога на оздоровлення була виплачено 28 листопада 2005 року
в розмірі 90 грн., тому з огляду на те, що розмір мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати, сума недоплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення за 2005 рік складає 1238 грн. (332 грн. х 4 - 90
грн., де 332 грн. це мінімальний розмір заробітної плати встановлений з 1 вересня 2005 року по 31
грудня 2005 року статтею 83 Закону України «Про Державний бюджет України на
2005 рік» № 2285-ІV від 23 грудня 2004 року).

Суд першої
інстанції відмовив в задоволення позовних вимог за 2003, 2004, 2005 роки,
застосувавши положення статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дію абзацу 3
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 2006 рік в частині
виплати компенсацій і допоміг у розмірах відповідно до мінімальної заробітної
плати була зупинена згідно з пунктом 37 статті 77 Законом України «Про
державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року N 3235-IV та ця
норма Конституційним судом України неконституційною не визнавалася, тому
відмова в виплаті допомоги на оздоровлення, виходячи з чотирьох мінімальних
заробітних плат за 2006 рік обгрунтувана.

При визначенні щорічної допомоги на
оздоровлення за 2007 рік апеляційний суд враховує, що рішенням Конституційного
Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у справі N 1-29/2007 про
соціальні гарантії громадян були визнані такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційним) положення пункту 30 статті 71 Закону України „Про
Державний бюджет України на 2007 рік” від 19 грудня 2006 року № 489-V, яким було
зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», внаслідок чого положення статті 48 підлягають застосуванню у 2007
році у редакції Закону України від 6
червня 1996 року N 230/96-ВР. Рішення Конституційного Суду України є
обов'язковими до виконання на території України, остаточними, не можуть бути
оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії
положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Колегія суддів
погоджується з висновками суду першої інстанції
про те, що виплата повинна була здійснюватися в порядку, встановленому
абзацом 3 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі
чотирьох мінімальних заробітних плат станом на день виплати. За даними
відповідача (арк. справи 54) позивачу щорічна допомога на оздоровлення за 2007
рік була виплачена 29 листопада 2007 року в розмірі 90 грн., тому сума
несплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік складає 1750 грн.
(460 грн. х 4, де 460 грн. - розмір мінімальної заробітної плати встановлений
на період з 1 жовтня 2007 року по 31 грудня 2007 року статтею 76 Закону України "Про Державний бюджет
України на 2007 рік").

Статтею 63
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного
бюджету.

Стосовно
посилання відповідача на пропущення позивачем строку для звернення до
адміністративного суду з позовною заявою, встановленого статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства України та застосування норм цієї статті до даних
правовідносин колегія суддів зазначає, що оскільки предметом спору є виплата
допомоги на оздоровлення інваліду ІІІ групи 1 категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, до спірних правовідносин застосовуються
приписи частини 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України,
згідно якої для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими
законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного
суду. Так, пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус і
соціальний захист, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»
визначено, що держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам
та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату
працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Частиною 1 статті 76 Закону України «Про використання ядерної
енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року № 39/95-ВР передбачено,
що право на подання позову про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної життю і
здоров'ю особи, не обмежується строком давності. Пунктом 3 частини 1 статті 268
Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Колегія суддів
не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування для
здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в
межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів
з Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою
діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком
держави.

Вимоги позивача
про застосування на майбутнє приписів статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» судом
не задовільняються, оскільки судові рішення приймаються виходячи з існуючих
правових норм у поточному стані, які в подальшому можуть бути змінені або
скасовані. Встановлення судом обов'язків суб'єктів владних повноважень на
майбутнє протирічить вимогам частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного
судочинства України, за якою провадження в адміністративних справах
здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Виходячи з
вищевикладеного, з врахуванням приписів частини 1 статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції прийняв оскаржувану постанову з порушенням матеріального права, що
обумовлює скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової
постанови з частковим задоволенням позовних вимог у відповідності до норм
права, застосованих при вирішенні цього спору, для забезпечення захисту прав та
інтересів фізичної особи від порушень з боку суб'єкту владних повноважень.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення Красноармійської міської ради, м. Красноармійськ
на постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19
червня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-76/08 - задовольнити
частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, м.
Красноармійськ на постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької
області від 19 червня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-76/08 -
задовольнити частково.

Постанову
Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2008 року
по адміністративній справі № 2-а-76/08 - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1, м.
Красноармійськ до Управління праці та соціального захисту населення
Красноармійської міської ради, м. Красноармійськ про визнання дій
неправомірними та стягнення недоотриманих сум на оздоровлення за 2003 - 2007
роки на загальну суму 5935 грн., зобов'язання в подальшому здійснювати виплату
щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі, встановленому статтею 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління
праці та соціального захисту населення Красноармійської міської ради, м.
Красноармійськ щодо відмови в виплаті ОСОБА_1, м. Красноармійськ недоплаченої
щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі, встановленому статтею 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за 2003, 2004, 2005, 2007 роки.

Стягнути з Управління праці та
соціального захисту населення Красноармійської міської ради, м. Красноармійськ
на користь ОСОБА_1, м. Красноармійськ недоплачену щорічну допомогу на
оздоровлення за 2003, 2004, 2005, 2007 роки на загальну суму 4713 грн., з якої
за 2003 рік - 798 грн. 50 коп., 2004 рік - 926 грн. 50 коп., за 2005 рік - 1238
грн., за 2007 рік - 1750 грн.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

На підставі
частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України відкласти з
дня закінчення судового розгляду справи на строк п'ять днів складання судового
рішення у повному обсязі.

Вступна та
резолютивна частини постанови складені, підписані колегією суддів у нарадчій
кімнаті та проголошені в судовому засіданні 17 вересня 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня складення постанови в повному обсязі.

Постанова складена в повному обсязі
та підписана колегією суддів 19 вересня 2008 року.

Головуючий:
В.Г.Яманко

Судді:
Г.М.Міронова

К.П.Горбенко

З оригіналом
згідно:

Суддя В.Г.Яманко