Справа № 22а-4668/08
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2008-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 22а-4668/08 (07)
суддя у 1-ій
категорія статобліку - 46
інстанції - Петушков С.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 жовтня 2008 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого, судді Сафронової С.В. (доповідач)

суддів Поплавського В.Ю.

Кожана М.П.

при секретарі Кочковій А.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління
праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради
Кіровоградської області на постанову Олександрійського міськрайонного
суду Кіровоградської області від 28 січня 2008 року

у адміністративній
справі № 2а-73/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального
захисту населення Олександрійської міської ради Кіровоградської області про
стягнення коштів на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі Управління
праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради
Кіровоградської області посилаючись на порушення норм матеріального та
процесуального права, просить скасувати постанову Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 січня 2008 року, якою з
відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто суму недоотриманої допомоги на
оздоровлення за період 2000-2005 р.р. в розмірі 5438,20 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачу виплачувалася допомога у
розмірі встановленому Законом, а дії відповідача узгоджуються з вимогами ч.2
ст.95, ст.113, п.3 ст.116 Конституції України, п.5 ч.1 ст.4, ст.87, ч.2 ч.5
ст.51 Бюджетного кодексу України , Закону України
«Про Державний бюджет на 2007 рік» та на положеннями постанов Кабінету
Міністрів України від 26.07.1996 р. № 836 «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали в наслідок Чорнобильської
катастрофи» і № 562 від 12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Просить у відсутності представника відповідача
постановити нове рішення по справі, яким відмовити у задоволені вимог ОСОБА_1.
про стягнення з відповідача на його користь суми недоотриманої допомоги на
оздоровлення за період 2000-2005 роки в розмірі 5438,20 грн.

Постанова суду першої інстанції в частині відмови позивачу у задоволені
позовних про стягнення недоотриманої суми допомоги на оздоровлення за 2006 рік
сторонами по справі не оскаржувалася.

Позивач в судове засідання не прибув, хоча належним
чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, що відповідно до
вимог ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає розгляду справи, оскільки його участь не взнавалася судом обов'язковою

При перегляді справи в
апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по даній
справі є бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1. суми
щорічної грошової допомоги на оздоровлення за період 2001-2005 років у
відповідності до вимог ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»
, що є порушенням
його прав на належне соціальне забезпечення, яке гарантовано йому
державою та діючим законодавством.

Право позивача на оскарження
рішень, дій та бездіяльності відповідача, уповноваженого державою на виконання
функцій по наданню соціальних пільг, визначених Законом
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» - безпосередньо
передбачено цим Законом та ст.4, ст.6, п.1 ч.1 ст.17 КАС України.

Задовольняючи позов суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що
позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ІІ категорії, а тому у
відповідності із вимогами ст.48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» має право на отримання щорічної
допомоги на оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат на момент
виплати, а не в тому розмірі суми допомоги, який відповідач виплатив позивачу
відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів
України № 562 від 12.07.2005 р
. «Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанови
Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 р. № 836
«Про компенсаційні виплати особам, які постраждали в наслідок Чорнобильської
катастрофи».

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої
інстанції, оскільки відповідно до вимог ст.48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» щорічна допомога на
оздоровлення виплачується учасникам наслідків аварії на ЧАЕС ІІ категорії у
розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, при цьому частиною 7 цієї ж статті
передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент
виплати.

Разом з тим,
виходячи із заявлених ОСОБА_1. позовних вимог та встановлених обставини по
справі, які свідчать про звернення позивача за захистом від протиправної
бездіяльності відповідача, якою порушуються його права на належний соціальний
захист, що гарантований державою та чітко визначений нормами діючого
законодавства, колегія суддів звертає увагу на те, що при постановлені рішення
по справі
судом першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст.2 КАС
України, якою визначено завдання
адміністративного судочинства та принципу офіційності не було вирішено
всі питання, які б забезпечували повний захист прав позивача, що призвело до порушення вимог ст.162 КАС України,
в якій визначено повноваження адміністративного суду при вирішенні справи.

Так, за змістом позовної заяви ОСОБА_1. наголошував на порушенні
відповідачем його прав на належний соціальний захист, просив зобов'язати
відповідача виплатити йому недоплачену щорічну одноразову допомогу на
оздоровлення, право на отримання якої випливає безпосередньо із Закону, що відповідно
свідчить про правильність обраного судом способу захисту прав позивача шляхом
стягнення з відповідача певного розміру коштів.

Однак, при цьому суд першої
інстанції правильно обговоривши в мотивувальній частині рішення заявлені
позивачем вимоги стосовно зобов'язання відповідача виплатити йому недоплачену
щорічну допомогу на оздоровлення за період з 2001-2005 р.р. та правильно
визначивши суму недоплаченої допомоги за цей період у розмірі 5348,20 грн., але
вийшов за межі позовних вимог зазначивши в резолютивній частині про стягнення з
відповідача на користь позивача недоплаченої суми за 2000 рік, що відповідно до
вимог ст.198 та ст.202 КАС України може бути виправлено апеляційною інстанцією
шляхом скасування постанови суду першої інстанції в частині зазначення про
стягнення суми допомоги за 2000 рік.

Крім того, колегія судді звертає увагу на те, що суд першої інстанції
при розгляді справи не придав значення тому, що заявлені позивачем вимоги не
відповідають наведеному в частині третій статті 105 КАС України переліку вимог,
які можуть пред'являтися в адміністративному суді, а при постановлені рішення
суд не використав надане йому ст.7, ст.11, ч.4 ст.111 КАС України право вжити
заходи для всебічного та об'єктивного розгляду і вирішення справи та вийти за межі
позовних вимог задля вирішення публічно-правового спору відповідно до
покладеного на адміністративні суду завдання захисту прав, свобод та інтересів
особи від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкту владних
повноважень,

Проігноровані судом першої інстанції вищенаведені норми КАС України
призвели до того, суд при постановлені рішення не навів обґрунтування
бездіяльності та вини суб'єкта владних повноважень у порушенні прав позивача, що суперечить принципу законності та
обґрунтованості судового рішення.

Відповідно
до ч.1 ст.2, ч.2 ст.11 та ст.201 КАС України, для повного захисту прав позивача
в межах адміністративного позову, колегія суддів вважає за необхідне змінити
рішення суду першої інстанції шляхом доповнення резолютивної частини щодо протиправності бездіяльності відповідача в частині нарахування та
виплати позивачу щорічної разової допомоги на оздоровлення .

Разом з тим,
оскільки апеляційний суд по даній справі
постановляє змінене рішення, доповнюючи його в частині не вирішених судом
першої інстанції визначальних питань публічного-правового спору, які
безпосередньо стосуються суті заявлених вимог позивача, колегія суддів звертає
увагу на наступне

Діючим законодавством
встановлено, що функції по формуванню відповідних заяв та документів учасників
ліквідації ЧАЕС, а також нарахування сум допомоги і подання цих даних для
формування державного бюджету та визначення відповідних витрат на виплату
соціальної допомоги учасника ліквідації ЧАЕС - покладено на відповідні органи управління
праці та соціального захисту населення, а тому відповідач по справі,
заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71
КАС України повинен доказати правомірність своєї бездіяльності стосовно
позивача.

Проте відповідачем не було
надано достатніх доказів щодо правомірності його дій та бездіяльності, а тому
рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь
позивача недоплачених сум щорічної допомоги на оздоровлення за період з
2001-2005 р.р. є законним.

Наслідки
пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду у даному
випадку не повинні застосовуватися, оскільки звернення позивача до суду
відбулося після ухвалення Конституційним Судом України рішення № 6-рп/2007 від
09.07.2007 р., яким визнані
неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет на 2007 р.»,
що відповідно змінило розуміння норм Закону стосовно порядку його застосування як серед населення
так і державними органами, уповноваженими на виплату цієї соціальної
допомоги.

Доводи апеляційної скарги про відсутність в діях
посадових осіб відповідача порушень ст.48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» з посиланням на
положення ст.116 Конституції України, Бюджетний кодекс України, Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007 рік»
та постанови Кабінету Міністрів України - є
непереконливими та суперечать матеріалами справи і нормам діючого законодавства,
в тому числі і тим на які посилається відповідач, а тому не можуть бути
прийняті до уваги і слугувати підставою для скасування постанови суду першої
інстанції.

Законом про Державний бюджет України регулюється вичерпний перелік правовідносин,
про які зазначено ст.95 Конституції України та
ч.2 ст. 38 Бюджетного Кодексу України,

Зі змісту наведених положень Конституції України
та Кодексу вбачається,
що закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений
поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має
особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він
стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на
загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне
забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних
законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання
відносин, що є предметом інших законів України. Таке положення закріплено і в
частині третій статті 27 Бюджетного Кодексу України.

Метою і особливістю закону про Державний бюджет України
є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які
передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх
соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже,
при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи
соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна
стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата
та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття
48 Конституції України ) .

Таким чином, на законодавчому рівні визначено, що
предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції
України , Кодексі , і
цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг,
компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Крім того, виходячи із принципу
пріоритетності закону над урядовими нормативними актами та положень п.6 ч.1
ст.92 Конституції України ,
якою встановлено, що основи соціального захисту визначаються виключно законами,
а єдиним органом законодавчої влади в
України згідно ст.75 Конституції є парламент, який не наділений правом
делегувати свої повноваження іншим державним органам, і відповідач не мав права при нарахуванні позивачу та
виплаті щорічної допомоги на оздоровлення у період 2000 р. - 2005 р. надавати перевагу урядовим нормативним
актам і керуватися ними при відсутності змін до Закону, яким регулюються дані
правовідносини. Дані спірні правовідносини регулюються саме Законом України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої
інстанції повинна бути змінена шляхом доповнення резолютивної частини.

Керуючись ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління праці
та соціального захисту населення Олександрійської міської ради Кіровоградської
області - залишити без задоволення.

Постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області
від 28 січня 2008 р. - скасувати в частині стягнення з Управління праці та
соціального захисту населення Олександрійської міської ради Кіровоградської
області на користь ОСОБА_1 суми щорічної грошової допомоги на оздоровлення за
2000 рік.

Визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального
захисту населення Олександрійської міської ради Кіровоградської області щодо
нарахування та виплати ОСОБА_1 суми щорічної грошової допомоги на оздоровлення
за період 2001-2005 років у відповідності до вимог ст.48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» .

В іншій частині постанову Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 28 січня 2008 року - залишити без змін

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з дня виготовлення її
тексту у повному обсязі

У повному обсязі постанова суду виготовлена 07 листопада 2008 року

Судді:
Сафронова С.В.

Поплавський В.Ю.

Кожан
М.П.