Справа № 22-а-10369/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Шальєва В. А.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

5 листопада 2008 року справа №
22-а-10369/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Міронова Г.
М. Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

прокурор від позивача:

Цурін А. В. -
посвідчення № 2000 видане 09.04.02 р.
ОСОБА_1 - особисто, ОСОБА_2. -
за дов. від 07.10.08 р. ОСОБА_3,
ОСОБА_4. - за усною заявою,

від відповідача:
від третьої особи - ГУ ПФУ в Донецькій області від третьої особи - ГУДКУ в Донецькій
області

не з'явився, надане клопотання про розгляд справи
за відсутності відповідача, не
з'явився, надане клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, ОСОБА_5. - за дов. № 14/10 від 29.12.07р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні
скарги Управління
Пенсійного Фонду України в Червоногвардійському
районі м. Макіївки
Донецької області,
Головного управління Пенсійного фонду України
в Донецькій області, м. Донецьк на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 1 серпня 2008 року по
адміністративній справі № НОМЕР_1 (суддя Шальєва В. А.) за позовом ОСОБА_1, м. Макіївка до ОСОБА_6
за участю третіх осіб без
самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача 1)
ОСОБА_7 2) Головного управління Державного казначейства України в Донецькій
області, м. Донецьк про визнання дій неправомірними, зобов'язання
перерахувати пенсію за віком, стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

Позивач 6 травня
2008 року звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною
заявою (арк. справи 1-3) до Управління Пенсійного Фонду України в
Червоногвардійському районі м. Макіївки (далі по тексту - УПФУ в
Червоногвардійському районі м. Макіївки) про визнання дій відповідача щодо
нарахування пенсії неправомірними, зобов'язання відповідача здійснити
перерахунок призначеної пенсії за період з березня 2003 року по дійсний час,
стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 31000 грн., зобов'язання відповідача
в подальшому виплачувати розмір пенсії з відповідною індексацією.

Ухвалою
від 26 червня 2008 року (арк. справи 13) суд першої інстанції залучив до участі
в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, Головне управління Державного казначейства України в Донецькій
області.

Ухвалою
від 18 липня 2008 року (арк. справи 28) суд першої інстанції залучив до участі
в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

18 липня
2008 року позивачем було надане клопотання (арк. справи 32-33) з вимогами про:
«визнання неправомірними дій відповідача в частині неправильного нарахування
основного розміру пенсії та доплат як інваліду війни з числа
військовослужбовців, зобов'язання відповідача донарахувати пенсію, суми доплат,
стягнення з відповідача моральної шкоди з розрахунку 1000 грн. за кожний місяць
по 3 групі інвалідності, зобов'язання відповідача в подальшому здійснювати
виплату пенсії з відповідною індексацією».

Постановою
Донецького окружного адміністративного суду від 1 серпня 2008 року (арк. справи
62-65) позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково. Суд першої
інстанції постановив наступне: 1) визнати
протиправними дії УПФУ в Червоногвардійському районі м. Макіївки з відмови у
нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за інвалідністю у розмірах, визначених
статтями 22, 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших осіб»; 2) зобов'язати УПФУ в
Червоногвардійському районі м. Макіївки здійснити з 21 березня 2003 року
нарахування пенсії за інвалідністю ОСОБА_1 у розмірі 2 мінімальних пенсій за
віком, встановленому статтею 22 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та доплату у вигляді
підвищення до пенсії по інвалідності на 200 процентів мінімальної пенсії за
віком у відповідності до пункту «в» статті 25 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; 3)
зобов'язати УПФУ в Червоногвардійському районі м. Макіївки виплатити ОСОБА_1
недоотриману пенсію, починаючи з 21 березня 2003 року; 4) стягнути з УПФУ в
Червоногвардійському районі м. Макіївки за рахунок коштів Пенсійного фонду
України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.; 5) в решті
позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній
скарзі відповідач та третя особа - ГУ ПФУ в Донецькій області просили скасувати
постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм матеріального та
процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні
позову.

Позивач
та його представники під час судового розгляду проти апеляційних скарг
заперечували, наполягали на стягненні моральної шкоди в розмірі 60000 грн.
(арк. справи 125-126). Прокурор виступив в захист інтересів ОСОБА_1, підтримав
заявлені ним позовні вимоги та заперечував проти апеляційних скарг. Представник
третьої особи - ГУ ДКУ в Донецькій області підтримав вимоги позивачів та
заперечував проти апеляційних скарг.

Відповідач надав
через канцелярію суду пояснення (арк. справи 183-186) та клопотання про розгляд
справи за відсутності відповідача (арк. справи 189). Третьою особою - ГУ ПФУ в
Донецькій області через канцелярію суду було надане клопотання про розгляд
справи за відсутності представника (арк. справи 187).

Колегія суддів,
заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, встановила наступне.

Право вибору
пенсійних виплат передбачене статтею 10 Закону України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» і означає, що особі, яка має одночасне право на
різні види пенсії: за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника,
призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

ОСОБА_1 є
інвалідом 3 групи внаслідок поранення, отриманого при виконанні
інтернаціонального боргу в Афганістані, та особою, яка має право на пільги,
встановлені законодавством України для ветеранів - інвалідів війни, що
підтверджено посвідченням, довідкою МСЕК (арк. справи 7). Як вбачається з
матеріалів справи, позивач знаходиться на обліку в Управлінні Пенсійного Фонду
України в Червоногвардійському районі м. Макіївки Донецької області з 21
березня 2003 року та отримує пенсію як інвалід війни 3 групи (арк. справи
183-186).

Відповідно до
статті 18 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 9 квітня 1992 року
пенсії по інвалідності призначаються військовослужбовцям, особам, які мають
право на пенсію за цим Законом, які стали інвалідами, якщо інвалідність настала
в період проходження ними служби чи не пізніше 3 місяців після звільнення зі
служби або якщо інвалідність настала пізніше цього строку, але внаслідок
поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, одержаних у період проходження
служби. Той факт, що ОСОБА_1 має право на отримання пенсії за Законом України
«Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких
інших осіб», як інвалід війни 3 групи не є спірним у даній справі.

В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач виплачує йому пенсію,
як інваліду війни 3 групи, в розмірі, меншому ніж передбачено статями 22, 25 Закону
України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб».

Згідно частини 1
статті 22 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших осіб» мінімальні розміри пенсій по
інвалідності встановлюються інвалідам війни з числа солдатів і матросів
строкової служби III групи у сумі двох мінімальних пенсій за віком. Позивач
наполягає на тому, що подальші зміни внесені до цієї норми значно звужують його
право на отримання встановленого законом
розміру пенсії, тому їх застосування протирічить вимогам Конституції
України та приписам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Утверджуючи і
забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила
певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного
права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому
відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої
статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою
мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх
посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо
окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до
держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової
держави.

За частиною 2
статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи
зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. Тобто, однією з найважливіших
ознак правової держави є її пов'язаність правовим законом. Це означає, що
діяльність державних органів, їх посадових осіб повинна здійснюватися на основі
правових актів, у їх межах і за процедурою, встановленою цими актами. За
статтею 3 Конституції України, частиною 1 статті 8 Кодексу адміністративного
судочинства України в Україні діє принцип верховенства права, відповідно до
якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності держави та суди при вирішенні справи повинні
керуватися цим принципом та приписами частини 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України, в якій передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб.

В рішеннях
Конституційного суду України неодноразово наголошувалося на тому, що закон про
Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як
плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет
регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно
встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема
і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не
можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також
встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом
інших законів України. Таке положення закріплено і в частині третій статті 27
Кодексу. Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення
належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають
фінансові зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний
захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при
прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи
соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна
стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата
та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття
48 Конституції України). Оскільки предмет закону про Державний бюджет України
чітко визначений у Конституції України, Бюджетному кодексі України, то цей
закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг,
компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України, у зв'язку з чим
рішеннями Конституційного суду України від 9 липня 2007 року N 6-рп/2007 та від
22 травня 2008 року № 10-рп/2008 певні норми законів про державний бюджет на
2007 та 2008 роки, що змінювали взяті на себе державою соціальні зобов'язання
та вносили зміни до діючих законів, були визнані неконституційними.

До того ж при
наявності прямої норми закону, яка регулює спірні правовідносини, постанови
Кабінету Міністрів України, що приймаються всупереч закону, як підзаконні
нормативні акти при розгляді позовів фізичних осіб щодо захисту порушених прав
судами не застосовуються.

Відповідач посилався
на те, що пенсія ОСОБА_1 як інваліду війни 3 групи була обчислена з 21 березня
2003 року згідно статті 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 60 процентів
відповідних сум грошового забезпечення (заробітку) з наступним перерахунком
розміру пенсії за постановами Кабінету Міністрів України від 27 червня 2003
року № 997, № 654 від 16 липня 2008 року та законами України про державний
бюджет України на 2006, 2007, 2008 роки (арк. справи 183-186). Тобто, з дня призначення - 21 березня 2003
року пенсії по інвалідності ОСОБА_1 як інваліду війни 3 групи згідно протоколу
№ 76 від 9 квітня 2003 року (арк. справи 136), відповідачем застосовувалися правові
норми про встановлення меншого розміру пенсії ніж встановленого частиною 1
статті 22 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших осіб»,
що судом першої інстанції обґрунтовано визнано неправомірним, тому в
частині визнання протиправними дій відповідача, зобов'язання здійснити
перерахунок пенсії по інвалідності з дня її призначення, колегія суддів
погоджує висновок суду першої інстанції. Прокурор вступив в процес на боці
позивача, вказував на протиправність дій відповідача та підтримав рішення суду
першої інстанції щодо зобов'язання УПФУ в Червоногвардійському районі м.
Макіївки здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії по інвалідності 3 групи з дня
призначення. Стягнення судом першої інстанції моральної шкоди в розмірі 5000
грн., узгоджується з приписами статті 1167 Цивільного кодексу України,
підтримано прокуратурою та відповідає вимогам законодавства щодо захисту прав
фізичної особи у даній справі, підстав для застосування іншого розміру
моральної шкоди, ніж застосований судом першої інстанції, позивач не довів.

Щодо прийнятого
судом першої інстанції рішення про зобов'язання відповідача здійснити доплату у
вигляді підвищення пенсій по інвалідності 3 групи на 200 процентів мінімальної
пенсії за віком за пунктом «в» частини 1 статті 25 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», то ця
норма діяла по квітень 2006 року. Законом України "Про внесення змін до
деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту
військовослужбовців" від 4 квітня 2006 року № 3591-IV, що набув чинності з
29 квітня 2006 року, є чинним на дійсний час та неконституційним не визнавався,
стаття 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших осіб» була викладена в наступній редакції
«Особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам,
зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 12 цього
Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та
особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії по інвалідності
підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом».
Відповідно до частини 4 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту" інвалідам війни 3 групи пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 30 процентів прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Таким чином, відповідач
зобов'язаний здійснити доплату у вигляді підвищення пенсій по інвалідності 3
групи на 200 процентів мінімальної пенсії за віком за пунктом «в» частини 1
статті 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших осіб» лише за період дії цієї норми
починаючи з дня призначення пенсії по інвалідності з 21 березня 2003 року по
квітень 2006 року.

Стосовно
позовних вимог позивача - зобов'язання відповідача в подальшому при підвищенні
встановленого законом розміру прожиткового мінімуму збільшувати з дня
встановлення нового розміру суму пенсії та підвищення до пенсії, передбачених
статтями 22, 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших осіб», колегія суддів погоджується з
відмовою судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог в цій частині,
оскільки в межах Кодексу адміністративного судочинства України захисту підлягає
порушене право позивача, внаслідок чого зобов'язання Управління Пенсійного
фонду України в подальшому робити перерахунок пенсії з її збільшенням згідно
змін, що будуть вноситися до законодавства, є безпідставним, оскільки встановлює
обов'язки на майбутнє без наявності спірних правовідносин, які можуть бути в
подальшому припиненні або зміненні в сторону зменшення шляхом внесення змін до
закону. Згідно частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України
провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону,
чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Виходячи з
вищевикладеного, з врахуванням приписів частини 1 статті 201 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції прийняв оскаржувану постанову з порушенням матеріального права в
частині визначення періоду перерахунку підвищення до пенсії, що обумовлює зміну
постанови суду першої інстанції.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргуОСОБА_6 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 1
серпня 2008 року по адміністративній справі № НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_7 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 1
серпня 2008 року по адміністративній справі № НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Постанову
Донецького окружного адміністративного суду від 1 серпня 2008 року по
адміністративній справі № НОМЕР_1 - змінити.

Абзац 3
резолютивної частини постанови Донецького окружного адміністративного суду від
1 серпня 2008 року по адміністративній справі № НОМЕР_1 змінити шляхом
внесення після слів «та доплату» вислову
«за період з 21 березня 2003 року по квітень 2006 року».

В іншій частині
постанову Донецького окружного адміністративного суду від 1 серпня 2008 року по
адміністративній справі № НОМЕР_1
залишити без змін.

На підставі
частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України відкласти з
дня закінчення судового розгляду справи на строк п'ять днів складання судового
рішення у повному обсязі.

Вступна та
резолютивна частини постанови складені, підписані колегією суддів у нарадчій
кімнаті та проголошені в судовому засіданні 5 листопада 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня складення постанови в повному обсязі.

Постанова складена в повному обсязі та підписана колегією суддів 10
листопада 2008 року.

Головуючий: /підпис/ В.Г.Яманко

Судді
/підпис/ Г.М.Міронова

/підпис/ К.П.Горбенко