Справа № 22-а-12174/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Пащенко Л. В.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

3 листопада 2008 року справа №
22-а-12174/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Міронова Г. М.
Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивача:

не з'явився, повідомлені належним чином,

від відповідачів:

не з'явився, надане клопотання про розгляд справи за
відсутності представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Первомайської
міської ради у м. Первомайську
Луганської області

на постанову Первомайського міського суду
Луганської області

від

2 вересня 2008 року

по адміністративній справі

№НОМЕР_1(суддя Пащенко Л. В.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Первомайськ

до

ОСОБА_2 у м. Первомайську Луганської
області

про

визнання дій неправомірними, стягнення
недоотриманої разової щорічної грошової допомоги на оздоровлення

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
звернувся 12 серпня 2008 року до Первомайського
міського суду Луганської області з позовною заявою (арк. справи 1-2) до ОСОБА_2 Луганської області (далі по тексту -
ОСОБА_2) про визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови в виплаті
допомоги на оздоровлення в розмірі,
передбаченому статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», стягнення з
відповідача недоотриманої допомоги на оздоровлення у розмірі 7663 грн. 20 коп.

Постановою Первомайського міського суду Луганської області від
2 вересня 2008 року (арк. справи 26-27) позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені
частково. Суд першої інстанції зобов'язав ОСОБА_2 здійснити доплату ОСОБА_1
щоріної допомоги на оздоровлення за 2004, 2005 роки в сумі 2706 грн. 60 коп. за
рахунок коштів Державного бюджету України, в задоволенні решти позовних вимог
відмовив.

В апеляційній скарзі відповідач просить
скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм
матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою
відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, в апеляційній скарзі відповідач
просив розглянути справи без присутності представника відповідача.

Позивач про час,
місце та дату судового розгляду був повідомлений належним чином, проте своїм
правом бути присутнім на судовому розгляді не скористався.

Колегія суддів,
заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила наступне.

Закон України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року, в редакції Закону
України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі змінами та доповненнями станом на
час існування спірних правовідносин, визначає основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення
категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової
діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

ОСОБА_1
віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та є інвалідом 2 групи, що підтверджено посвідченням, довідками
МСЕК (арк. справи 3-5).

В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач за період 2002 - 2007
роки виплачував йому компенсацію на оздоровлення, в розмірі, меншому ніж
передбачено статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно довідки
відповідача (арк. справи 41) позивачу, як інваліду 2 групи, було сплачено
щорічну допомогу на оздоровлення за 2004 рік -
у грудні 2004 року в сумі 26 грн. 70 коп., за 2005 рік - 3 червня 2005
року в сумі 26 грн. 70 коп., за 2006 рік - 15 вересня 2006 року в розмірі 120
грн., за 2007 рік - 15 листопада 2007 року в розмірі 120 грн. При цьому
відповідач зазначив, що відомості про сплату позивачу щорічної допомоги на
оздоровлення в 2002 році відсутні, а за 2003 рік щорічна допомога на
оздоровлення не виплачувалася, оскільки позивач не звертався до відповідача за
виплатою такої допомоги.

Абзацом 2частини
4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України від 6 червня 1996 року N
230/96-ВР передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам
ІІ групи в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Згідно частин 3, 5, 7
статті 48 вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується
громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення,
виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

Пунктами 1, 3
Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій
з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4
березня 2002 року N 256 з наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок
визначає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів
з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок
субвенцій з державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту
населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших
самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих
органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту
населення.

Постановою Кабінету
Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 були внесені зміни до
вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року №
256 та затвердженого нею Порядку про покладення на управління праці та
соціального захисту населення додаткових завдань щодо ведення персоніфікованого
обліку, нарахування та сплати передбачених законодавчими актами пільгових
виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16
травня 2008 року № 279-VI постанови Кабінету Міністрів України набирають
чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими
постановами, але не раніше дня їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів
України від 29 жовтня 2003 року N 1687 була опублікована 14 листопада
2003 року в Офіційному віснику України
N 44.

Колегія суддів,
з огляду на наведену постанову Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003
року N 1687, зазначає, що не приймає доводів скаржника стосовно того, що
управління праці та соціального захисту з моменту набуття законної сили
вказаною постановою не є належними відповідачами в справах щодо стягнення
щорічної допомоги на оздоровлення, оскільки статтею 63 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього
Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету, а управління праці та
соціального захисту населення стосовно виплат щорічної допомоги на оздоровлення
є розпорядниками бюджетних коштів в розумінні пункту 36 частини 1 статті 2
Бюджетного кодексу України.

В апеляційній
скарзі відповідач зазначив, що при виплаті щорічної допомоги на
оздоровлення керувався статтею 62 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення порядку застосування цього
Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення
якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними
органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної
виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті функції щодо
встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету Міністрів
України не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів України
може затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім того, скаржник
посилається як на підставу виплат на підпункт «є» пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була
встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам 2 групи в
розмірі 2670 тис. крб. (26 грн. 70 коп.), інвалідам 3 групи в розмірі 2150 тис.
крб. (21 грн. 50 коп.). Вказана постанова була прийнята Кабінетом Міністрів
відповідно до Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої
постановою Верховної Ради України від 11 жовтня 1995 року № 373/95-ВР, яка
визначала одночасно з бюджетом конкретний план дій лише на 1996 рік. Крім того,
підпункт "є" пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від
26 липня 1996 року № 836 втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року N
562.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» встановлено, що інвалідам 2 групи виплата щорічної допомоги на
оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі 120 грн.

Відповідно до
статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства
права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші
нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні
відповідати їй. Пунктом 1 частини 1 статті
92 Конституції України передбачено, що виключно законами України
визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод.

За частиною 2
статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 5
постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року
визначено, якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

При розгляді
даної категорії спору апеляційним судом встановлено, що вищенаведені постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 та № 562 від 12 липня
2005 року були прийняті всупереч вимог статей 48, 62 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому посилання скаржника на ці постанови апеляційним судом не
приймаються та оцінка правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
здійснюється на підставі пункту 1
частини 1 статті 92 Конституції України та статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

З врахуванням
викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що в 2002 році відповідачем не
виплачувалася позивачу щорічна допомога на оздоровлення правомірно, з огляду на
те, що функції по нарахуванню та виплаті такої допомоги були набуті
відповідачем лише 14 листопада 2003 року, тому висновок суду першої інстанції
про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача
щорічної допомоги на оздоровлення за 2002 рік є правильним.

Пунктом 4 Порядку
виплати органами соціального захисту населення щорічної допомоги на
оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
затвердженого наказом Мінпраці № 1 від 4 січня 2000 року (який втратив чинність
29 грудня 2006 року згідно наказу Мінпраці № 473 від 12 грудня 2006 року),
передбачено, що підставою для призначення допомоги є копія посвідчення
встановленого зразка або інший документ, що підтверджує статус особи, яка
постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи; паспорт або інший документ,
який засвідчує місце проживання; письмова заява особи, якій
провадиться виплата допомоги, та довідка з місця роботи або органу, що
виплачує пенсію, із зазначенням терміну останньої виплати допомоги. Таким
чином, оскільки позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою
щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2003 рік, дії відповідача
щодо не виплати щорічної допомоги на оздоровлення позивачу в 2003 році є
правомірними та висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні
позовних вимог про стягнення допомоги на оздоровлення за 2003рік є вірним.

За 2004 рік
відповідачем позивачу, як інваліду 2 групи, щорічну допомогу на оздоровлення
було виплачено в грудні 2004 року в розмірі 26 грн. 70 коп., тому з огляду на
те, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, сума
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2004 рік складає 1158 грн. 30
коп. (237 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп., де 237 грн. - це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений на період з 1 вересня
2004 року по 31 грудня 2004 року статтею
89 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» від 27 листопада 2003 року № 1344-IV), а не 1283
грн. 30 коп. (262 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп.), як помилково було визначено судом
першої інстанції.

За 2005 рік
відповідачем позивачу, як інваліду 2 групи, щорічну допомогу на оздоровлення
було виплачено 3 червня 2005 року в розмірі 120 грн., тому сума недоплаченої
щорічної допомоги на оздоровлення за 2005 рік складає 1423 грн. 30 коп. (290
грн. х 5 - 26 грн. 70 коп., де 290 грн. - це мінімальний розмір заробітної
плати встановлений на період з 1 вересня по 31 грудня 2005 року статтею 83
Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік»), як і було правильно
визначено судом першої інстанції.

Дія абзацу 2
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 2006 рік в частині
виплати компенсацій і допоміг у розмірах відповідно до мінімальної заробітної
плати була зупинена згідно з пунктом 37 статті 77 Законом України «Про
державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року N 3235-IV та ця
норма Конституційним судом України неконституційною не визнавалася, тому дії
відповідача щодо відмови позивачу, як інваліду 2 групи, в виплаті допомоги на
оздоровлення, виходячи з п'яти мінімальних заробітних плат за 2006 рік є
обґрунтованими, відмова судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог в
частині стягнення з відповідача недоотриманої щорічної допомоги за 2006 рік є
правильною.

Судом першої
інстанції було відмовлено в стягненні з відповідача на користь позивача
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік на підставі того, що позивач не
звертався до відповідача з заявою про виплату щорічної допомоги на
оздоровлення. З цього приводу, колегія суддів зазначає, що Порядок виплати
органами соціального захисту населення щорічної допомоги на оздоровлення
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого
наказом Мінпраці № 1 від 4 січня 2000 року, який передбачав, що підставою для
призначення допомоги, зокрема є письмова заява особи, якій
провадиться виплата допомоги, втратив чинність 29 грудня 2006 року згідно
наказу Мінпраці № 473 від 12 грудня 2006 року. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року № 936
"Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для
виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» призначення громадянам компенсацій,
допомоги певних видів та надання пільг здійснюється за єдиною заявою
відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 р. N
1146 "Про вдосконалення механізму надання соціальної допомоги", тому
висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в
частині стягнення з відповідача суми недоплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення за 2007 рік не є вірним.

При визначенні
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік апеляційний суд враховує, що
рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у
справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян були визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 30
статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19
грудня 2006 року № 489-V, яким
було зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», внаслідок чого положення статті 48 підлягають застосуванню у 2007
році у редакції Закону України від 6
червня 1996 року N 230/96-ВР. Рішення Конституційного Суду України є
обов'язковими до виконання на території України, остаточними, не можуть бути
оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії
положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Колегія суддів
зазначає, що виплата повинна була здійснюватися в порядку, встановленому
абзацом 2 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат станом на день виплати. За даними відповідача
позивачу щорічна допомога на оздоровлення за 2007 рік була виплачена 15
листопада 2007 року в розмірі 120 грн., тому сума несплаченої щорічної допомоги
на оздоровлення за 2007 рік складає 2180 грн. (460 грн. х 5 - 120 грн., де 460
грн. - розмір мінімальної заробітної плати встановлений на період з 1 жовтня
2007 року по 31 березня 2007 року статтею 76 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2007 рік").

Статтею 63
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного
бюджету.

Колегія суддів
не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування для
здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в
межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів
з Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою
діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

Також, колегія
суддів зазначає, що оскільки предметом спору є виплата допомоги на оздоровлення
інваліду 2 групи 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, до спірних правовідносин застосовуються приписи частини 3 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої для захисту прав,
свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду. Так,
пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус і соціальний захист,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що держава бере
на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується
відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами
та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Частиною 1
статті 76 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну
безпеку» від 8 лютого 1995 року № 39/95-ВР передбачено, що право на подання
позову про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи, не
обмежується строком давності. Пунктом 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу
України передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Виходячи з
вищевикладеного, з врахуванням приписів частини 1 статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції прийняв оскаржувану постанову з порушенням матеріального права, що
обумовлює скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової
постанови з частковим задоволенням позовних вимог у відповідності до норм
права, застосованих при вирішенні цього спору, для забезпечення захисту прав та
інтересів фізичної особи від порушень з боку суб'єкту владних повноважень.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 у м. Первомайську Луганської області
на постанову Первомайського міського суду Луганської
області від 2 вересня 2008 року по адміністративній справі №НОМЕР_1 -
задовольнити частково.

Постанову Первомайського міського суду Луганської області від
2 вересня 2008 року по адміністративній справі №НОМЕР_1 -скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1, м.
Первомайськ до ОСОБА_2 у м. Первомайську Луганської області про визнання дій
неправомірними, стягнення недоотриманої разової щорічної грошової допомоги на
оздоровлення задовольнити частково.

Визнати
неправомірними дії ОСОБА_2 у м. Первомайську
Луганської області щодо виплати НОМЕР_1, м.
Первомайськ щорічної допомоги на оздоровлення за 2004, 2005, 2007 роки в
розмірі, меншому ніж передбачено статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Стягнути з ОСОБА_2 у м. Первомайську Луганської області на
користь ОСОБА_1, м. Первомайськ недоплачену щорічну допомогу на оздоровлення за 2004, 2005, 2007 роки
на загальну суму 4761 грн. 60 коп., з якої за 2004 рік -1158 грн. 30 коп., за
2005 рік - 1423 грн. 30 коп., за 2007 рік - 2180 грн. за рахунок коштів
Державного бюджету України.

В задоволенні
іншої частини позовних вимог відмовити.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України відкласти з дня закінчення судового
розгляду справи на строк п'ять днів складання судового рішення у повному
обсязі.

Вступна та
резолютивна частини постанови складені, підписані колегією суддів у нарадчій
кімнаті та проголошені в судовому засіданні 3 листопада 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня складення постанови в повному обсязі.

Постанова складена в
повному обсязі та підписана колегією суддів 6 листопада 2008 року.

Головуючий: /підпис/
В.Г.Яманко

Судді: /підпис/
Г.М.Міронова

/підпис/
К.П.Горбенко