Справа № 22-а-10724/08
Суддя: Сіваченко І.В.
Дата ухвалення: 2008-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

у 1 інстанції - Люклянчук В.Ф. Суддя-доповідач - Сіваченко
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

23 жовтня 2008 року справа №
22-а-10724/08

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді

Сіваченка І.В.

суддів при секретарі

Дяченко С.П., Нікуліна О.А. Шептульовій С.Ю.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу

представника позивача ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2

на постанову

Стахановського міського суду Луганської
області

від

07 серпня 2008 року

по справі

№ 2-а-531/08

за позовом

ОСОБА_2

до

Управління праці та соціального захисту
населення Стахановської міської ради,
третя особа - Головне управління державного казначейства України в
Луганській області

про

стягнення щорічної допомоги до 5 травня,-

В С Т А Н О В И Л А :

25.03.2008 року представник ОСОБА_1
в інтересах позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Постановою Стахановського
міського суду Луганської області від 07 серпня 2008 року позов ОСОБА_2 до Управління
праці та соціального захисту населення Стахановської міської ради «про
стягнення разової грошової допомоги до 5 травня» задоволено частково. Стягнуто
з відповідача на користь позивача, як інваліда війни ІНФОРМАЦІЯ_1, суму
недоотриманої грошової допомоги до 5 травня 2007 року у розмірі 2920 гривень 48
коп. В решті позовних вимог - відмовлено у зв'язку з закінченням строку
звернення до адміністративного суду.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що
позивач є інвалідом війни ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебуває на обліку у відповідача,
тому у відповідності до ч.5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» має право на щорічну грошову допомогу
до 5 травня у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник
позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати,
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду
не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду
першої інстанції - без змін.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи встановив,
що ОСОБА_2 є інвалідом війни ІНФОРМАЦІЯ_1, у
зв'язку з чим та відповідно до вимог ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на отримання
щорічної грошової допомоги до 9 травня (яка повинна виплачуватися до 5 травня)
в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Фактично позивач отримав від Управління праці та соціального захисту
населення Стахановської міської ради в 2007
році - 360 грн.

Рішенням Конституційного Суду України від
09.07.2007 р. за № 6-рп ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», якою встановлювався
розмір щорічної разової допомоги до 05 травня у розмірах менших, ніж
передбачено Законом визнано такою, що не відповідає Конституції України.

На час розгляду цієї справи судом
розмір мінімальної пенсії за віком визначений лише ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове соціальне страхування» і згідно цієї норми мінімальна
пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленого для осіб, що
втратили працездатність.

Відповідно до ст. 17, 19
Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні
гарантії», основні соціальні державні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть
бути нижчими ніж прожитковий мінімум, розмір якого встановлений законом; мінімальний
розмір пенсії за віком встановлюється лише Законами України та є виключно обов'язковим для всіх державних
органів влади, органів місцевого самоврядування, та інших.

Згідно Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007 рік» розмір прожиткового мінімуму та
відповідно розмір мінімальної
пенсії за віком з 01.04.2007 р. встановлено в розмірі 406 грн., а для визначення мінімального розміру пенсії він повинен збільшуватися на
один відсоток.

Таким чином, неправомірність дій відповідача про
нарахування ОСОБА_2 щорічної грошової допомоги
до 9 травня протягом 2007 року в розмірі 360 гривень, встановлених Законом
України «Про Державний бюджет на 2007 рік», а не в розмірі 3280,48 грн. (410,06 х 8) згідно абз.5 ч. 1
ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №
1058-IV від 09.07.2003 р. із змінами та доповненнями є очевидною. Відповідача
належить зобов'язати нарахувати ОСОБА_2
недоплачену суму щорічної грошової допомоги як інваліду війни ІНФОРМАЦІЯ_1 в
розмірі 2920,48 гривень (410,06 х 8 - 360).

Посилання відповідача на
ту обставину, що виплата вказаної грошової допомоги здійснена в межах фінансування, передбаченого державним
бюджетом на 2007 рік, є також безпідставним, оскільки факт відсутності коштів
не є сам по собі підставою для звуження змісту існуючого у позивача права на
отримання грошової допомоги і не є підставою для звільнення відповідача від
виплати допомоги у передбаченому законом розмірі.

Щодо вимог про стягнення недоотриманої щорічної допомоги
за 2004-2006 роки, суд першої інстанції правильно застосував ст. 99 КАС України
та відмовив в цій частині у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до
ч.2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється
відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії,
розгляду і вирішення справи.

КАС України
набув чинності з 01.09.2005 року. Позивач звернувся з теперішнім позовом до
суду 25.03.2008 року, тобто більш ніж через рік після набрання чинності
процесуальним Кодексом.

Згідно ч.2 ст.
99 КАС України для звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Позивач щорічно отримував грошову допомогу до 9 травня, яка йому
виплачувалася до 5 травня поточного року, тобто з виплачених сум він повинен
був дізнатися, що, на його думку, його право на отримання цих сум в більшому
розмірі, порушено.

Далі, юридична
необізнаність позивача не може бути визнана поважною причиною для поновлення
йому строку звернення до суду.

Закони та інші
нормативно-правові акти є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і
можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить
виключно від бажання такої людини.

Більш того, ч.4
ст. 17-1 Закону № 3551 передбачено, що особи, які не отримали разової грошової
допомоги до 5 травня, мають право
звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому
здійснюється виплата допомоги. Таких заяв позивача до відповідача за
2004-2006 роки не надано.

Тобто, судова
колегія зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного
суду з позовом про стягнення грошової допомоги за 2004-2006 роки і поважних
причин пропуску строку звернення до адміністративного суду не вбачає.

Згідно ч.1 ст.
100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є
підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на
цьому наполягає одна із сторін, а відповідачі в даному випадку на цьому
наполягають. Тому пропуск такого строку є підставою для відмови в позові за
2004-2006 роки.

Представник
позивача необґрунтовано посилається на можливість застосовувати до
правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем положення ст. 268 ЦК
України.

Зазначеною
нормою ЦК України встановлено, що позовна давність не поширюється на вимоги про
відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженнями здоров'я або
смертю.

Посилання
представника позивача на положення п.3 ч.1 ст. 268 Цивільного Кодексу України є
необґрунтованими, оскільки Цивільний Кодекс України, зокрема §2 Глави 82, не
регулює спірних правовідносин, в тому числі з огляду на положення ч.1 ст. 1195,
ст. 1 ЦК України.

Колегія
суддів приходить до висновку про необхідність застосовувати передбачений
процесуальним законом річний термін, а тому вважає обґрунтованим висновок суду
першої інстанції про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову в частині визнання
дій Управління праці та соціального захисту населення
Стахановської міської ради неправомірними та стягнення недоплаченої
щорічної допомоги до 5 травня за 2004-2006 роки.

Крім того, статтею 13 Закону від 22 жовтня 1993 року №
3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»
передбачено, що учасникам бойових дій виплачується щорічна одноразова допомога
до 9 травня (яка повинна виплачуватися до 5 травня) в розмірі 8 мінімальних
пенсій за віком.

Однак Законом України від 27 листопада 2003 року №
1344-1V «Про Державний бюджет України на 2004 рік» (ст. 44) учасникам бойових
дій, до яких відноситься позивач, взагалі в 2004 році не передбачена виплата
щорічної разової допомоги, а законами України від 23 грудня 2004 року № 2285-ІУ
«Про Державний бюджет України на 2005 рік» (ст. 34) та від 20 грудня 2005 року
№3235-ІУ «Про Державний бюджет України на 2006 рік» (ст. 30) установлено
виплату цієї допомоги учасникам бойових дій лише в розмірі 250 гривень.

Зазначені закони України, в період
з 5 травня по 30 вересня відповідних років,
протягом якого позивач міг отримати грошову допомогу (ч.4 ст. 17-1 Закону від
22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ), не визнані неконституційними. Тобто, в даному
випадку на період виникнення спірних правовідносин, які є предметом спору в цій
справі, були наявні нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу,
але по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам
бойових дій.

Отже, для вирішення цього спору
суду першої інстанції необхідно було
визначитись, який з цих законів є пріоритетним та підлягав застосуванню у
виниклих правовідносинах.

Згідно зі статтею 75 Конституції України Верховна Рада
України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування
того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання.
Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм
законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3
мотивувальної частини рішення від 3 жовтня
1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України
зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас
врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які
за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі
акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є й те, що з
прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично
скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

За змістом частини третьої статті 150 Конституції України
рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території
України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких
по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення
спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з
урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята
пізніше.

Виходячи з наведених положень Конституції України та
рішення Конституційного Суду України, а також враховуючи, що вищезазначеними
статтями (44, 34, 30) законів України «Про Державний бюджет України на
2004-2006 роки» фактично змінено положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту», який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному випадку є
положення статей 44, 34, 30 відповідно законів України «Про Державний бюджет
України на 2004-2006 роки».

Таку
правову позицію висловив і Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 22
липня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_3до Управління праці, соціального
захисту та житлових субсидій Мелітопольської міської ради.

Відтак
апеляційна скарга представника позивача задоволенню не підлягає.

Тобто, суд першої інстанції правильно встановив обставини
справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду
першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування
постанови суду не вбачається.

Керуючись ч. 1-3 ст. 160,
ст.ст. 167, 195-196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 -
залишити без задоволення.

Постанову
Стахановського міського суду Луганської області від 07 серпня 2008 року у
справі № 2-а-531/08 за позовом ОСОБА_2до Управління праці та соціального
захисту населення Стахановської міської ради, третя особа - Головне управління
державного казначейства України в Луганській області «про стягнення щорічної
допомоги до 5 травня» - залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту набрання
законної сили.

Головуючий:

Судді: