Справа № 22-а-8484/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Селезньова Т. В.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2008 року справа №
22-а-8484/08

зал
судового засідання № 2 у приміщенні суду за адресою: м. Донецьк, бул. Шевченка, 26, 3 корпус

Колегія суддів Донецького апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді:
Яманко В. Г.

суддів:
Міронова Г. М.

Горбенко К. П.

при секретарі судового засідання

Білоус К. І.

за участю представників від

позивача:
не з'явився, надане клопотання про
розгляд справи без присутності позивача першого відповідача: не з'явився, надане клопотання про розгляд справи без
присутності представника першого відповідача, другого відповідача: не
з'явився

розглянувши у відкритому судовому Управління праці та соціального захисту населення засіданні апеляційну скаргу Артемівської районної у м.
Луганську ради на постанову
Артемівського районного суду м. Луганська від 26 червня 2008 року по адміністративній справі №
2-а-114/08 (суддя Селезньова Т. В.) за позовом ОСОБА_1, м.
Луганськ до 1) Управління праці
та соціального захисту населення
Артемівської районної у м. Луганську
ради,
2) Головного управління Державного казначейства
України в Луганській області, м. Луганськ про визнання дій протиправними, стягнення
недоотриманої щорічної допомоги на оздоровлення
за 2003- 2005, 2007
роки

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Артемівського
районного суду м. Луганська з позовною заявою (арк. справи 1-3) до Управління
праці та соціального захисту населення Артемівської районної у м. Луганську
ради (далі по тексту - УПСЗН Артемівської районної у м. Луганську ради),
Головного управління Державного казначейства України в Луганській області, м.
Луганськ (далі по тексту - ГУ ДКУ в Луганській області) про визнання
протиправними дій посадових осіб УПСЗН Артемівської районної у м. Луганську
ради, що фінансується ГУ ДКУ в Луганській області, щодо виплати щорічної
допомоги на оздоровлення за період 2003-2005 роки та 2007 рік в розмірах 26,7
грн. та 120 грн., стягнення за рахунок Державного бюджету з УПСЗН
Артемівської районної у м. Луганську ради, що фінансується ГУ ДКУ в Луганській
області, на користь ОСОБА_1 заборгованості компенсації на оздоровлення за
2003-2005, 2007 роки.

Постановою Артемівського районного суду м.
Луганська від 26 червня 2008 року (арк. справи 47-48) позовні вимоги
ОСОБА_1 були задоволені повністю. Суд першої інстанції визнав протиправними дії
УПСЗН Артемівської районної у м. Луганську ради по виплаті ОСОБА_1 в 2003.
2004, 2005, 2007 роках компенсації на оздоровлення як інваліду 1 групи, особі,
постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії у зменшеному
розмірі, зобов'язав УПСЗН Артемівської районної у м. Луганську ради здійснити
виплату ОСОБА_1 компенсації на оздоровлення за 2003 рік у розмірі 998 грн. 30
коп., за 2004 рік - 1158 грн. 30 коп. за 2005 рік - 1283 грн. 30 коп., за 2007
рік - 1980 грн., всього стягнув 5419 грн. 19 коп.

В
апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції
як прийняту з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти
нове судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог
у повному обсязі.

Позивач
надав через канцелярію Донецького апеляційного адміністративного суду
заперечення на апеляційну скаргу з клопотанням про розгляд справи без його присутності
(арк. справи 71-74).

Перший
відповідач надав через канцелярію Донецького апеляційного адміністративного
суду клопотанням про розгляд справи без присутності його представника(арк.
справи 84).

Другий
відповідач про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним
чином, проте правом бути присутніми на судовому розгляді не скористалися.

Колегія
суддів, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу, встановила наступне.

Закон
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року в редакції Закону
України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі змінами та доповненнями станом на
час існування спірних правовідносин визначає основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення
категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової
діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народження (арк. справи 7), віднесений до 1 категорії громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується
посвідченням НОМЕР_1 виданим 1 квітня 1996 року (арк. справи 8). Позивач з 17
липня 2002 року по 5 січня 2007 року був інвалідом 2 групи, з 5 січня 2007 року
є інвалідом 1 групи, що підтверджено довідками МСЕК (арк. справи 9, 64,65),
посвідченням (арк. справи 66).

В
обґрунтування позовних вимог в частині стягнення недоплаченої щорічної допомоги
на оздоровлення позивач посилається на те, що відповідач за період 2003 - 2005,
2007 роки не доплатив компенсацію на оздоровлення на загальну суму 5539 грн. 90
коп.

Згідно
довідок відповідача (арк. справи 61, 68, 89) позивачу було сплачено щорічну
допомогу на оздоровлення: за 2003 рік - 1серпня 2003 року в розмірі 26 грн. 70
коп., за 2004 рік - 1 лютого 2004 року в розмірі 26 грн. 70 коп., за 2005 рік -
1 листопада 2005 року в розмірі 120 грн., за 2006 рік - 1 травня 2006 року в
розмірі 120 грн., за 2007 рік - 1 березня 2007 року в розмірі 120 грн.

Абзацом
2 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в
редакції станом на час виплат) передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення
виплачується інвалідам I та ІІ групи в розміри п'яти мінімальних
заробітних плат. Згідно частин 3, 5, 7 статті 48 вказаного Закону щорічна
допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання
органами соціального захисту населення, виплата здійснюється з мінімальної
заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності чи втрати
годувальника, розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент
виплати.

Пунктами
1, 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій
з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4
березня 2002 року N 256 з наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок
визначає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів
з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок
субвенцій з державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших
самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих
органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту
населення.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 були внесені
зміни до вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002
року № 256 та затвердженого нею Порядку про покладення на управління праці та
соціального захисту населення додаткових завдань щодо ведення персоніфікованого
обліку, нарахування та сплати передбачених законодавчими актами пільгових
виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16
травня 2008 року № 279-VI постанови Кабінету Міністрів України набирають чинності
з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами,
але не раніше дня їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів України від 29
жовтня 2003 року N 1687 була опублікована 14 листопада 2003 року
в Офіційному віснику України N 44.

Таким
чином, до 14 листопада 2003 році функції по виплаті щорічної допомоги на
оздоровлення згідно статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» управління праці
та соціального захисту населення не здійснювали, оскільки виплата допомоги на
оздоровлення була здійснена позивачу у вересні 2003 року (арк. справи 89), тому
висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивача в
частині стягнення з УПСЗН Артемівської
районної у м. Луганську ради щорічної допомоги на оздоровлення за 2003 рік в
сумі 998 грн. 30 коп. є не вірним.

При
цьому, колегія суддів з огляду на наведену постанову Кабінету Міністрів України
від 29 жовтня 2003 року N 1687 зазначає, що не приймає доводів скаржника
стосовно того, що управління праці та соціального захисту з моменту прийняття
вказаної постанови не є належними відповідачами в справах щодо стягнення
щорічної допомоги на оздоровлення, оскільки статтею 63 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього
Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету, а управління праці та
соціального захисту населення стосовно виплат щорічної допомоги на оздоровлення
є розпорядниками бюджетних коштів в розумінні пункту 36 частини 1 статті 2
Бюджетного кодексу України.

В
апеляційній скарзі відповідач зазначив, що при виплаті щорічної допомоги на
оздоровлення керувався статтею 62 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення порядку застосування цього
Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення
якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними
органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної
виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті функції щодо
встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету Міністрів
України не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів України
може затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім
того, скаржник посилається як на підставу виплат на підпункт «є» пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була
встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам І групи та ІІ
групи в розмірі 2670 тис. крб. (26 грн. 70 коп.). Вказана постанова була
прийнята Кабінетом Міністрів відповідно до Програми діяльності Кабінету
Міністрів України, схваленої постановою Верховної Ради України від 11 жовтня
1995 року № 373/95-ВР, яка визначала одночасно з бюджетом конкретний план дій
лише на 1996 рік. Крім того, підпункт "є" пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 втратив чинність згідно
з постановою Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року N 562.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» встановлено, що інвалідам І та ІІ групи виплата щорічної допомоги
на оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі 120 грн.

Відповідно
до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства
права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові
акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Пунктом
1 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про
застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що конституційні
права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають
цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість
діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Пунктом
1 частини 1 статті 92 Конституції
України передбачено, що виключно законами України визначаються права і
свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод.

Пунктом
5 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року
визначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України,
нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення
Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого
самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як
Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що
нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи
суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці
правовідносини.

При
розгляді даної категорії спору апеляційним судом встановлено, що постанова
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та
постанова Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» були прийняті всупереч вимог
статей 48, 62 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому посилання скаржника на
цю постанову апеляційним судом не приймаються та оцінка правовідносин щодо
виплати щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, здійснюється на підставі пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції
України та статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивачем
в позові заявлено до стягнення суму недоплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення за 2004 рік в розмірі 1158 грн. 30 коп. Згідно довідки відповідача
(арк. справи 89) позивачу було виплачено щорічну допомогу на оздоровлення за
2004 рік - 1 лютого 2004 року в сумі 26 грн. 70 коп., в той час як за статтею
48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції на день виплати) інваліду 2
групи 1 категорії громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
повинна була сплачуватися щорічна допомога на оздоровлення в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат, визначених на день виплати.

Так,
згідно статті 89 Закону України «Про державний бюджет України на 2004 рік» №
1344-ІV від 27 листопада 2003 року у редакції Закону України № 1801- ІV від 17
червня 2004 року з 1 січня 2004 року по 31 серпня 2004 року розмір мінімальної
заробітної плати становив 205 гривень на
місяць, тому розмір щорічної допомоги на оздоровлення за 2004 рік
складає 998 грн. 30 коп. (205 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп.), а не 1158 грн. 30
коп., як визначено судом першої інстанції.

За
2005 рік відповідачем позивачу, як інваліду 2 групи 1 категорії громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, щорічну допомогу на
оздоровлення було виплачено 1 листопада 2005 року в розмірі 120 грн.,
тому з огляду на те, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на
момент виплати, сума щорічної допомоги на оздоровлення розраховується наступним
чином: 332 грн. х 5 - 120 грн., в якому 332 грн. це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений з 1 вересня 2005 року по 31 грудня 2005 року
статтею 83 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» від 23
грудня 2004 року № 2285-IV та складає 1540 грн., а не 1238 грн. 30
коп. як визначив суд першої інстанції.

При
визначенні розміру щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік апеляційний
суд враховує, що рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня
2007 року у справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян були визнані
такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним) положення
пункту 30 статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”,
яким було зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», внаслідок чого положення статті 48 підлягають застосуванню у 2007
році.

Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України,
остаточними, не можуть бути оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані
неконституційними.

Колегія
суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно визначився з тим, що виплата
повинна була здійснюватися в порядку, встановленому абзацом 4 частини 4 статті
48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат станом на день виплати. За даними відповідача (арк. справи 89) позивачу,
як інваліду 2 групи 1 категорії громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, допомога на оздоровлення за 2007 рік була виплачена
1 березня 2007 року в розмірі 120 грн.. Таким чином, сума недоплаченої щорічної
допомоги на оздоровлення за 2007 рік складає 1880 грн. (400 грн. х 5 - 120
грн., де 400 грн. це мінімальний розмір заробітної плати встановлений з 1 січня
2007 року по 31 березня 2007 року статтею 76 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік» 19.12.2006 р. № 489-V), а не 1980 грн. як
визначено судом першої інстанції.

Статтею
63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету,
коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших
джерел, не заборонених законодавством.

Суд першої інстанції в
резолютивній частині постанови вказав про зобов'язання УПСЗН Артемівської
районної у м. Луганську ради здійснити виплату позивачу компенсації на
оздоровлення без зазначення того, що така виплата здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету України.

Згідно
пункту 1 Типового положення про Головне управління Державного казначейства
України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі,
затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 4 квітня 2006 року N
332, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 19 квітня 2006 року за N 454/12328 (далі - Типове положення),
Головні управління Державного казначейства України в областях є територіальними
органами Державного казначейства України, які утворюються Державним
казначейством України за погодженням з Міністром фінансів України. Пунктом 3
вказаного Типового положення передбачено, що
основним завданням Головного управління Державного казначейства України в
областях є забезпечення казначейського
обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного
казначейського рахунка, що передбачає: розрахунково-касове обслуговування
розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контроль за здійсненням
бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов'язань та
проведенні платежів за цими зобов'язаннями; у межах своїх повноважень
контроль за дотриманням учасниками бюджетного процесу бюджетного законодавства;
ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання державного
та місцевих бюджетів.

З
огляду на вище викладене, Головне управління Державного казначейства України у
Луганській області суд першої інстанції повинен був залучити не в якості
співвідповідача, а в якості - третьої
особи без самостійних вимог на боці відповідача. В той же час, оскільки
казначейство було вже залучено відповідачем, то в задоволенні позовних вимог
відносно нього треба було відмовити.

Відповідно
до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами
України.

Стосовно
посилання відповідача на пропущення позивачем строку для звернення до
адміністративного суду з позовною заявою, встановленого статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає наступне.

Строк
звернення до адміністративного суду з позовною заявою встановлений статтею 99
Кодексу адміністративного судочинства України. Оскільки предметом спору є
виплата допомоги на оздоровлення, до спірних правовідносин застосовуються
приписи частина 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України,
згідно якої для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими
законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного
суду.

Згідно
до пункту 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України позовна давність не
поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю. Вказане узгоджується з тим, що частиною 1
статті 76 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну
безпеку» від 8 лютого 1995 року № 39/95-ВР передбачено, що право на подання
позову про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи, не
обмежується строком давності, а згідно статті 1 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» цей закон спрямований на
захист ветеранів війни шляхом створення належних умов для підтримання здоров'я
й активного довголіття та виконання цільових програм соціального і правового
захисту ветеранів війни.

Обов'язок
держави перед громадянами за шкоду, завдану внаслідок Чорнобильської катастрофи
визначений статтею 13 Закону України «Про статус і соціальний захист, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796.
Зазначена стаття передбачає, що Держава бере на себе відповідальність за
завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за у тому числі
(пункт 3) матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім'ї у зв'язку з
Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів
законодавства України.

При вирішенні цього спору, колегією суду було враховано, що відповідно
до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, ратифікованої Законом України
N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року зі змінами внесеними Законом України
від 9 лютого 2006 року N 3436-IV, кожна
фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути
позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У
параграфі 22 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Кечко
проти України" (заява № 63134/00) від 8 листопада 2005 року визначено, що
поняття “власності”, яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має
автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від
формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та
інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як
“майнові права”, і, таким чином, як “власність” в цілях вказаного положення.
Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин
справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений
статтею 1 Протоколу № 1. В параграфі 23 цього ж рішення Європейський суд з прав
людини зауважує, що в межах свободи дій
держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного
бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок,
вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення
передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки
відповідні положення є чинними.

Колегія
суддів не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування
для здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються
в межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження
коштів з Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2
статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають
зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за
свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

Стосовно
позовних вимог позивача про визнання протиправними дій посадових осіб
Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної у м.
Луганську ради щодо виплати щорічної грошової допомоги на оздоровлення за
2003-2005, 2007 роки в розмірах 26 грн. 70 коп. та 120 грн. такими, що
ущемляють конституційні та громадянські права учасника ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС інваліда 1 групи, колегія суддів зазначає, що
вказані позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Частиною
2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд
розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі
позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Частиною
1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд
апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної
скарги. Суд
апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі
встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої
інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Оскільки
позивач в 2003-2005 роках був інвалідом 2 групи, а судом першої інстанції в
резолютивній частині постанови вказано про визнання протиправними дій УПСЗН
Артемівської районної у м. Луганську ради по виплаті ОСОБА_1 в 2003, 2004,
2005, 2007 роках компенсації на оздоровлення, як інваліду 1 групи, особі,
постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії у зменшеному
розмірі, висновок суду в цій частині є не вірним. Крім того, в матеріалах
справи наявні тільки звернення позивача за сплатою щорічної допомоги на оздоровлення
за відповідні роки, а звернення позивача щодо доплати відповідачем недоплаченої
щорічної допомоги на оздоровлення відсутні, як і відсутні відповіді відповідача
на такі звернення.

Стосовно
визнання протиправними дій посадових осіб Управління праці та соціального
захисту населення Артемівської районної у м. Луганську ради щодо виплати
позивачу щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2007 рік в розмірі 120
грн., колегія суддів зазначає, що станом на день відмови відповідачем листом №
01-03/2707 від 28 лютого 2008 року позивачу в доплаті щорічної допомоги на
оздоровлення за 2007 рік, рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від
9 липня 2007 року у справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян були
визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним)
положення пункту 30 статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України на
2007 рік”, яким було зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», тому наявні підстави для визнання неправомірними
дії Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної у
м. Луганську ради щодо відмови листом № 01-03/2707 від 28 лютого 2008 року
позивачу в доплаті щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік.

Судом
першої інстанції в порушення вимог статті 122 Кодексу адміністративного
судочинства України дана адміністративна справа була розглянута в строк, який
перевищує двомісячний термін.

Згідно
частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд
апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги, тобто він повинен з'ясовувати ті обставини чи порушення
закону, у яких на думку особи, що подала скаргу, суд першої інстанції допустив
помилки; однак якщо при такому з'ясуванні буде встановлено порушення закону, що
призвели до неправильного вирішення справи, поза межами оскарження, суд
апеляційної інстанції може вийти за ці межі.

Виходячи
з вищевикладеного, з врахуванням приписів частини 1 статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції прийняв оскаржувану постанову з порушенням матеріального та
процесуального права, що обумовлює скасування постанови суду першої інстанції
та прийняття нової постанови з частковим задоволенням позовних вимог у
відповідності до норм права, застосованих при вирішенні цього спору для
забезпечення захисту прав та інтересів фізичної особи від порушень з боку суб'єкту
владних повноважень.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення Артемівської районної у м. Луганську ради на
постанову Артемівського районного суду м. Луганська від 26 червня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-114/08 - задовольнити частково.

Постанову
Артемівського районного суду м. Луганська від 26 червня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-114/08 - скасувати.

Позов ОСОБА_1, м. Луганськ до Управління
праці та соціального захисту населення Артемівської районної у м. Луганську
ради, Головного управління Державного казначейства України в Луганській області,
м. Луганськ про визнання дій протиправними, стягнення недотриманої щорічної
допомоги на оздоровлення за 2003 - 2005, 2007 роки задовольнити частково,
задовольнити частково відносно першого відповідача - Управління праці та
соціального захисту населення Артемівської районної у м. Луганську ради.
Стосовно другого відповідача - Головного управління Державного казначейства
України в Луганській області, м. Луганськ - в позовних вимогах відмовити.

Визнати неправомірними дії Управління праці
та соціального захисту населення Артемівської районної у м. Луганську ради щодо
відмови листом № 01-03/2707 від 28 лютого 2008 року ОСОБА_1, м. Луганськ в
доплаті недоотриманої щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік.

Стягнути
з Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної у м.
Луганську ради на користь ОСОБА_1, м. Луганськ недоотриману щорічну допомогу на
оздоровлення за 2004, 2005, 2007 роки на загальну суму 4418 грн. 30 коп., з
якої за 2004 рік - 998 грн. 30 коп., за 2005 рік - 1540 грн., за 2007 рік -
1880 грн., за рахунок коштів Державного бюджету України

В
задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

На
підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України
відкласти з дня закінчення судового розгляду справи на строк п'ять днів
складання судового рішення у повному обсязі.

Вступна
та резолютивна частини постанови складені, підписані колегією суддів у нарадчій
кімнаті та проголошені в судовому засіданні 12 вересня 2008 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду
України протягом одного місяця з дня складення постанови в повному обсязі.

Постанова складена в
повному обсязі та підписана колегією суддів 15 вересня 2008 року.

Головуючий
В.Г.Яманко

Судді
Г.М.Міронова К.П.Горбенко

З
оригіналом згідно:

Суддя
В.Г.Яманко