Справа № 22-а-12108/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Панас Н. Л
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

5 листопада 2008 року справа №
22-а-12108/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Міронова Г. М.
Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивача:

не з'явився, надане клопотання про розгляд справи без участі
позивача,

від відповідачів:

не з'явився, надане клопотання про розгляд справи без
участі представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Пролетарської районної у м. Донецьку ради

на постанову Пролетарського районного суду м.
Донецька

від

19 вересня 2008 року

по адміністративній справі

№ 2-а-563/08 (суддя Панас Н. Л.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Донецьк

до

Управління праці та соціального захисту
населення Пролетарської районної у м. Донецьку ради

про

стягнення недоотриманої щорічної допомоги
на оздоровлення

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся
23 липня 2008 року до Пролетарського районного суду
м. Донецька з позовною заявою (арк. справи 1-3) доОСОБА_2 (далі по
тексту - ОСОБА_2) про стягнення з відповідача недоотриманої допомоги на
оздоровлення у розмірі 7153 грн. 50 коп.

Постановою Пролетарського
районного суду м. Донецька від 19 вересня 2008
року (арк. справи 26-27) позовні вимогиОСОБА_1 були задоволені частково. Суд
першої інстанції визнав дії ОСОБА_2
неправомірними, стягнув з ОСОБА_2 за рахунок коштів Державного бюджету
України на користьОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2003-2005, 2007
роки в розмірі 4925 грн., в частині стягнення допомоги на оздоровлення за 2002,
2006 роки у задоволенні позову відмовив.

В апеляційній
скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту
з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову
постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, в апеляційній
скарзі відповідач просив розглянути справи без присутності представника
відповідача.

Позивач надав
через канцелярію суду клопотання про розгляд справи без присутності позивача.

Колегія суддів,
заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила наступне.

Закон України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року, в редакції Закону
України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі змінами та доповненнями станом на
час існування спірних правовідносин, визначає основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення
категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової
діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

ОСОБА_1
віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, до 21 червня 2007 року був інвалідом 3 групи, з 22 червня 2007 року
є інвалідом 2 групи, що підтверджено посвідченням, довідкою МСЕК (арк. справи 7, 8).

В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач за період 2002-2007
роки виплачував йому компенсацію на оздоровлення, в розмірі, меншому ніж
передбачено статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно довідки
відповідача (арк. справи 9) позивачу, як інваліду 3 групи, було сплачено
щорічну допомогу на оздоровлення за 2002 рік - 15 травня 2003 року в розмірі 21
грн. 50 коп.. 2003 рік - 29 квітня 2004 року в сумі 21 грн. 50 коп., за 2004
рік - 23 червня 2005 року в сумі 21 грн. 50 коп., за 2005 рік - 28 вересня 2006
року в розмірі 90 грн., за 2006 рік - 28 вересня 2006 року в сумі 90 грн., за
2007 рік - 27 лютого 2007 року в розмірі 90 грн.

Абзацом 3
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України від 6 червня 1996 року N
230/96-ВР передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам
3 групи в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. Згідно частин 3, 5,
7 статті 48 вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується
громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення,
виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

Пунктами 1, 3
Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій
з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4
березня 2002 року N 256 з наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок
визначає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів
з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок
субвенцій з державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших
самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих
органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту
населення.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 були внесені
зміни до вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002
року № 256 та затвердженого нею Порядку про покладення на управління праці та
соціального захисту населення додаткових завдань щодо ведення персоніфікованого
обліку, нарахування та сплати передбачених законодавчими актами пільгових
виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16
травня 2008 року № 279-VI постанови Кабінету Міністрів України набирають
чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими
постановами, але не раніше дня їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів
України від 29 жовтня 2003 року N 1687 була опублікована 14 листопада
2003 року в Офіційному віснику України
N 44.

Колегія суддів,
з огляду на наведену постанову Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003
року N 1687, зазначає, що не приймає доводів скаржника стосовно того, що
управління праці та соціального захисту з моменту набуття законної сили
вказаною постановою не є належними відповідачами в справах щодо стягнення
щорічної допомоги на оздоровлення, оскільки статтею 63 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього
Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету, а управління праці та
соціального захисту населення стосовно виплат щорічної допомоги на оздоровлення
є розпорядниками бюджетних коштів в розумінні пункту 36 частини 1 статті 2
Бюджетного кодексу України.

В апеляційній
скарзі відповідач зазначив, що при виплаті щорічної допомоги на
оздоровлення керувався статтею 62 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення порядку застосування цього Закону
провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є
обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами
державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої
влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті функції щодо
встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету Міністрів
України не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів України
може затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім того,
скаржник посилається як на підставу виплат на підпункт «є» пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була
встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам 2 групи в
розмірі 2670 тис. крб. (26 грн. 70 коп.), інвалідам 3 групи в розмірі 2150 тис.
крб. (21 грн. 50 коп.). Вказана постанова була прийнята Кабінетом Міністрів
відповідно до Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої
постановою Верховної Ради України від 11 жовтня 1995 року № 373/95-ВР, яка
визначала одночасно з бюджетом конкретний план дій лише на 1996 рік. Крім того,
підпункт "є" пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від
26 липня 1996 року № 836 втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року N
562.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» встановлено, що інвалідам 3 групи виплата щорічної допомоги на
оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі 90 грн.

Відповідно до
статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства
права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші
нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні
відповідати їй. Пунктом 1 частини 1 статті
92 Конституції України передбачено, що виключно законами України
визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод.

За частиною 2
статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 5
постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року
визначено, якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

При розгляді
даної категорії спору апеляційним судом встановлено, що вищенаведені постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 та № 562 від 12 липня
2005 року були прийняті всупереч вимог статей 48, 62 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому посилання скаржника на ці постанови апеляційним судом не
приймаються та оцінка правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
здійснюється на підставі пункту 1
частини 1 статті 92 Конституції України та статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

З врахуванням
викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що за 2002 рік відповідачем не виплачена позивачу
щорічна допомога на оздоровлення правомірно, з огляду на те, що функції по
нарахуванню та виплаті такої допомоги були набуті відповідачем лише 14
листопада 2003 року, тому висновок суду першої інстанції про задоволення
позовних вимог в частині стягнення з відповідача щорічної допомоги на
оздоровлення за 2002 рік є не вірним.

За 2003 рік
відповідачем позивачу, як інваліду 3 групи, щорічну допомогу на оздоровлення
було виплачено 29 квітня 2004 року в розмірі 21 грн. 50 коп., тому з огляду на
те, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, сума
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2003 рік складає 798 грн. 50
коп. (205 грн. х 4 - 21 грн. 50 коп., де 205 грн. - це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений на період з 1 січня 2004 року по 31 серпня 2004 року статтею
89 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» від 27 листопада 2003 року № 1344-IV), як і було
правильно визначено судом першої інстанції.

За 2004 рік
відповідачем позивачу, як інваліду 3 групи, щорічну допомогу на оздоровлення
було виплачено 23 червня 2005 року в розмірі 21 грн. 50 коп., тому з огляду на
те, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, сума
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2004 рік складає 1138 грн. 50
коп. (290 грн. х 4 - 21 грн. 50 коп., де 290 грн. - це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений на період з 1 квітня 2004 року по 30 червня 2005 року статтею
83 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік»), як і було правильно
визначено судом першої інстанції.

За 2005 рік
відповідачем позивачу, як інваліду 3 групи, щорічну допомогу на оздоровлення
було виплачено 28 вересня 2006 року в розмірі 21 грн. 50 коп., тому сума
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2005 рік складає 1410 грн.
(375 грн. х 4 - 90 грн., де 375 грн. - це мінімальний розмір заробітної плати
встановлений на період з 1 липня по 30 листопада 2006 року статтею 82 Закону
України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»), а не 1238 грн. як було
помилково визначено судом першої інстанції.

Дія абзацу 3
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 2006 рік в частині
виплати компенсацій і допоміг у розмірах відповідно до мінімальної заробітної
плати була зупинена згідно з пунктом 37 статті 77 Законом України «Про
державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року N 3235-IV та ця
норма Конституційним судом України неконституційною не визнавалася, тому дії
відповідача щодо відмови позивачу, як інваліду 3 групи, в виплаті допомоги на
оздоровлення, виходячи з чотирьох мінімальних заробітних плат за 2006 рік є
обґрунтованими, відмова судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог в
частині стягнення з відповідача недоотриманої щорічної допомоги за 2006 рік є
правильною.

При визначенні
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік апеляційний суд враховує, що
рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у
справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян були визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 30
статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19
грудня 2006 року № 489-V, яким
було зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», внаслідок чого положення статті 48 підлягають застосуванню у 2007
році у редакції Закону України від 6
червня 1996 року N 230/96-ВР. Рішення Конституційного Суду України є
обов'язковими до виконання на території України, остаточними, не можуть бути
оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії
положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Колегія суддів
погоджує висновок суду першої інстанції, що виплата повинна була здійснюватися
в порядку, встановленому абзацом 3 частини 4 статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат станом на день
виплати. За даними відповідача позивачу щорічна допомога на оздоровлення за
2007 рік була виплачена 27 лютого 2007 року в розмірі 90 грн., тому сума
несплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік складає 1510 грн.
(400 грн. х 4 - 90 грн., де 400 грн. - розмір мінімальної заробітної плати
встановлений на період з 1 січня 2007 року по 31 березня 2007 року статтею 76
Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік"), а не 1750
грн., як було помилково визначено судом
першої інстанції.

Статтею 63
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного
бюджету.

Колегія суддів
не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування для
здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в
межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів
з Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою
діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

Також, колегія
суддів зазначає, що оскільки предметом спору є виплата допомоги на оздоровлення
інваліду 3 групи 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, до спірних правовідносин застосовуються приписи частини 3 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої для захисту прав,
свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду. Так,
пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус і соціальний захист,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що держава бере
на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується
відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами
та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Частиною 1
статті 76 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну
безпеку» від 8 лютого 1995 року № 39/95-ВР передбачено, що право на подання
позову про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи, не
обмежується строком давності. Пунктом 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу
України передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Виходячи з
вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції розглянув
справу по суті правильно, проте з порушенням матеріального права стосовно
визначення розміру недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2005, 2007
роки, що відповідно до статті 201 Кодексу адміністративного судочинства України
обумовлює зміну постанови суду першої інстанції.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргуОСОБА_2 на постанову Пролетарського районного
суду м. Донецька від 19 вересня 2008 року по адміністративній справі №
2-а-563/08 - задовольнити частково.

Постанову Пролетарського районного суду м. Донецька від 19
вересня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-563/08 - змінити.

Викласти абзац 3
резолютивної частини постанови Пролетарського
районного суду м. Донецька від 19 вересня 2008 року по адміністративній
справі № 2-а-563/08 в наступній редакції:

«Стягнути
зОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, м. Донецьк
недоплачену щорічну допомогу на оздоровлення за 2003,
2004, 2005, 2007 роки на загальну суму 4857 грн., з якої за 2003 рік - 798 грн.
50 коп., за 2004 рік - 1138 грн. 50 коп., за 2005 рік - 1410 грн., за 2007 рік
- 1510 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України.»

В іншій частині
постанову Пролетарського районного суду м. Донецька
від 19 вересня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-563/08 залишити без
змін.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України відкласти з дня закінчення судового
розгляду справи на строк п'ять днів складання судового рішення у повному
обсязі.

Вступна та
резолютивна частини постанови складені, підписані колегією суддів у нарадчій
кімнаті та проголошені в судовому засіданні 5 листопада 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня складення постанови в повному обсязі.

Постанова складена в
повному обсязі та підписана колегією суддів 10 листопада 2008 року.

Головуючий: /підпис/ В.Г.Яманко

Судді
/підпис/ Г.М.Міронова

/підпис/ К.П.Горбенко