Справа № 22-а-4590/08
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2008-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22-а-4590/08 Головуючий суддя у
категорія статобліку - 48
інстанції - Пономаренко І.П.
Доповідач - Семененко Я.В. (№ 2-а-188/07)
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 листопада 2008 року м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Баранник Н.П.,
Юхименка О.В.

при секретарі
Пономаренко В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Павлоградської міської ради Дніпропетровської області

на постанову Павлоградського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2007 року у справі №2а-188/07 року
за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Павлоградської міської ради про стягнення коштів на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2007 року ОСОБА_1
звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з
адміністративним позовом, в якому просив
стягнути з Управління праці та соціального захисту населення
Павлоградської міської ради на його
користь недоплачену суму на оздоровлення за період 2003-2007 років у розмірі 8
130 гривень. Посилався на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС другої категорії, в зв'язку з чим, перебуває на обліку в
Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради,
а тому відповідно до ст.. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991
року № 796-XII йому передбачено виплату щорічної допомоги на оздоровлення у
розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Проте, відповідачем,
всупереч вимогам Конституції України та вищезазначеному Закону, було виплачено на користь позивача в період з 2003 по 2007 рік, включно, значно занижені суми компенсації на
оздоровлення, без врахування встановленого на території України розміру мінімальної
заробітної плати починаючи з 2003 року та
по 2007 рік, включно.

При розгляді справи по суті позивач та представник
позивача позовні вимоги уточнили, просили позов задовольнити на суму
5949грн.90коп. та стягнути її з Управління праці та
соціального захисту населення Павлоградської міської ради за 2003 - 2005 та 2007 роки.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області
від 15 жовтня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто
з Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради
на користь ОСОБА_1 невиплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за 2003,
2004, 2005 роки та 2007 рік у розмірі - 5479грн.90 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління праці та
соціального захисту населення Павлоградської міської ради подало апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та
прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. В
обґрунтування доводів апеляційної скарги Управління праці та соціального
захисту населення Павлоградської міської
ради посилалось на те, що судом не враховано того, що виключно Законом про
Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Судом не
прийнято до уваги Постанови КМУ №836 від 26.07.1996р. та №562 від 12.07.2005р.,
якими визначено граничні виплати особам, що постраждали внаслідок ліквідації
аварії на ЧАЕС.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що спірні
правовідносини між сторонами виникли з приводу застосування норм законодавства,
які регулюють порядок та розміри виплат щорічної допомоги учасникам ліквідації
аварії на Чорнобильській АЕС. Тобто,
позивачем порушено питання щодо правомірності дій відповідача, який в даних
правовідносинах, при нарахуванні ним та виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення, є
суб'єктом владних повноважень.

Так, позивач вказуючи на неправомірність дій відповідача, посилався на те,
що розмір сум, які підлягають до сплати, повинні розраховуватися у
відповідності до ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської
ради наполягало на тому, що граничні розміри виплат, особам які постраждали
внаслідок ліквідації аварії на ЧАЕС, визначені Постановами КМУ, які і
підлягають до застосування при визначені розміру щорічної допомоги на
оздоровлення.

Спору між сторонами щодо наявності у позивача права на отримання щорічної
допомоги на оздоровлення, як особа, що постраждала внаслідок ліквідації
катастрофи на ЧАЕС та має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕ 2
категорії, не існує.

Апелянт, зокрема
посилався на те, що допомога на оздоровлення виплачена позивачу у розмірі,
передбаченому Постановою Кабінету Міністрів від 26 липня 1996 р. №836 «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів
України від 12.07.2005 року №562, тому підстав для її виплати в більшому
розмірі немає.

Доводи апеляційної скарги Управління праці та соціального
захисту населення Павлоградської міської ради стосовно правильності визначення
позивачу розміру щорічної допомоги на оздоровлення, колегія суддів не приймає
до уваги, оскільки встановлений ще в
1996 році постановою КМУ № 836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом
тривалих років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими
законами України.

Зокрема,
розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до Закону України № 1766-ІІІ
від 01.06.2000 року був встановлений з 1 липня 2000 року у розмірі 118 грн. на
місяць. Законом України № 2896-ІІІ від 13.12.2001 року розмір мінімальної
заробітної плати з 1 січня 2002 року встановлений у розмірі 140 грн. на місяць,
а з 1 липня 2002 року у розмірі 165 грн.
Законом України від 26.12.2002 року № 372-ІV розмір мінімальної
заробітної плати встановлений з 1 січня 2003 року у розмірі 185 грн. на місяць,
а з грудня 2003 року встановлений у розмірі 205 грн. Законом України № 1344- ІV
від 27.11.2004 року розмір мінімальної заробітної плати з 1 вересня 2004 року
встановлений у розмірі 237 грн. на місяць, а з 1 січня 2005 року Законом
України № 2285-ІV від 23.12.2004 року розмір мінімальної заробітної плати був
встановлений у розмірі 262 грн., з 01 квітня 2005 року - в розмірі 290 грн.,
з 1 липня 2005 року - 310 грн., з 1 вересня 2005 року - 332 грн., Законом України №489-16 розмір мінімальної заробітної плати з
01.01.2007р. встановлений у розмірі 400грн., з 01.04.2007р. - 420грн., з
01.07.2007р. - 440грн., з 01.10.2007р. - 460грн.

Зазначені
нормативні акти свідчать про те, що розмір мінімальної заробітної плати зростав
кожен наступний рік. При цьому, вказані закони не містили обмежень щодо
застосування статті 48 Закону № 796-ХІІ. Оскільки ні Верховна Рада України, ні
Кабінет Міністрів України в наступному до 2006 року будь-яких рішень із цих
питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами при
вирішенні даного спору, застосуванню підлягає не Постанова
КМУ № 836, а саме стаття 48 Закону № 796-ХІІ та Закони України № 1344- ІV від
27.11.2004 року № 2285- ІV від 23.12.2004 року та № 3235- ІV від 20.12.2005
року.

Таким
чином, колегія судів дійшла висновку про безпідставність тверджень Управління
праці та соціального захисту населення Павлоградської міської
ради про відсутність правових підстав у суду першої інстанції щодо застосування
вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» без врахування Постанов КМУ від 26 липня
1996 року №836 та від 12 липня 2005 року №562, якими визначено граничні розміри
компенсаційних виплат на оздоровлення.

Таких
висновків дійшов і суд першої інстанції, зробивши висновок про неправомірність
дій відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті щорічної грошової
допомоги на оздоровлення позивачу у розмірах встановлених законом.

Колегія
суддів вважає, що позивач має право на отримання щорічної грошової допомоги на
оздоровлення у розмірах встановлених Законом України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а
оскільки відповідачем вказане право не визнається, то має і право на стягнення
не отриманої частини такої грошової допомоги з відповідача.

Колегія
суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, повинні здійснюватися в межах бюджетного фінансування та вважає їх
необґрунтованими з наступних підстав.

Право
позивача на отримання щорічної допомоги у розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат не залежить від наявності чи відсутності грошових коштів та належного фінансування,
таке право надане державою і закріплено Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Оскільки
таке право декларовано державою, то відповідно держава, через створені нею
органи, в даному випадку органи соціального захисту населення, і несе обов'язок
по своєчасній та повній виплаті допомоги саме у розмірах, які нею ж визначені
та закріплені в Законі.

Крім цього, і практика Європейського суду з прав людини, яка
відповідно до ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те,
що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на
причину невиконання своїх обов'язків ( справа «Кечко проти України», рішення
від 08.11.2005р.).

Відповідачем не
заявлено клопотання про застосування строку позовної давності при вирішенні
позову ОСОБА_1, а тому суд першої інстанції, правомірно не застосував до
спірних правовідносин інститут позовної давності.

Таким чином, колегія
суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правомірно стягнуто з
відповідача невиплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за 2003, 2004,
2005, 2007 рік.

В той же час, суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача
судові витрати у вигляді витрат на інформаційне-технічне забезпечення розгляду
справи, оскільки такі судові витрати КАС України не передбачено.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне постанову суду першої
інстанції в частині стягнення судових витрат у вигляді витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи скасувати.

На підставі викладеного, керуючись
п.3 ч.1 ст.198, ст. 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Павлоградської міської ради задовольнити частково.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від
15 жовтня 2007 року у справі №2а-188/07 року в частині стягнення судових витрат
у вигляді судового збору у розмірі 1,50грн. - скасувати.

В іншій частині постанову Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 15 жовтня 2007 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної
сили з моменту її проголошення але може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з дня виготовлення
повного тексту постанови.

(Повний текст ухвали виготовлено 10.11.2008р.)

Головуючий Я.В.
Семененко

Суддя Н.П.
Баранник

О.В.
Юхименко