Справа № 22-а-11827/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Ушаков Т. С.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

14
листопада 2008 року справа №
22-а-11827/08

зал судового засідання № 2
у приміщенні суду за адресою: м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного
суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Арабей Т. Г. Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивача: від відповідача:

не з'явився, надана заява про розгляд за його
відсутністю, не з'явився, повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

Управління Пенсійного фонду України в м.
Брянці Луганської області ОСОБА_1, м. Брянка

на постанову Луганського окружного адміністративного суду

від

25 липня 2008 року

по адміністративній справі

№ 2-а-8177/08 (суддя Ушаков Т. С.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Брянка

до

Управління Пенсійного фонду України в м.
Брянці Луганської області

про

визнання бездіяльності неправомірною,
зобов'язання виплатити підвищення до пенсії за віком за 2006 - 2008 роки

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
звернувся 17 квітня 2008 року до Луганського окружного адміністративного суду з
позовною заявою (арк. справи 1-3) до Управління Пенсійного фонду України в м.
Брянці Луганської області про визнання неправомірною бездіяльності Управління
Пенсійного фонду України в м. Брянці Луганської області по невиплаті з 1 січня
2006 року підвищення до пенсії, передбаченого статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»; зобов'язання Управління Пенсійного фонду
України в м. Брянці Луганської області встановити та виплатити підвищення до
пенсії в розмірі 30 відсотків мінімального розміру пенсії за віком, виходячи з
того, що розмір мінімальної пенсії за віком складає не менше прожиткового
мінімуму, встановленого законом для непрацездатних осіб, зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України в м. Брянці Луганської області в подальшому
при підвищенні встановленого законом розміру прожиткового мінімуму,
встановленого для непрацездатних осіб, збільшувати з дня встановлення нового
розміру вказаного прожиткового мінімуму розмір підвищення до пенсії,
передбаченого статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни», в розмірі 30 відсотків мінімального
розміру пенсії за віком, виходячи з того, що розмір мінімальної пенсії за віком
складає не менше прожиткового мінімуму, встановленого законом для
непрацездатних осіб, стягнення судових витрат в сумі 58 грн. 40 коп., з яких 3
грн. 40 - судовий збір, 55 грн. - правова допомога.

Постановою
Луганського окружного адміністративного суду від 25 липня 2008 року по справі №
2-а-8177/08 був частково задоволений позов ОСОБА_1. Суд першої інстанції визнав
незаконними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Брянці Луганської
області щодо відмови у виплаті позивачу підвищення до пенсії у розмірі 30
відсотків мінімального розміру пенсії за віком як дитині війни з 9 липня 2007
року, зобов'язав Управління Пенсійного фонду України в м. Брянці Луганської
області здійснити виплату позивачу підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком як дитині війни, починаючи з 9 липня 2007 року, Дані щодо задоволення чи
відмови в задоволенні іншої частини позовних вимог в резолютивній частині
постанови суду першої інстанції відсутні.

Позивач в
апеляційній скарзі просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

В апеляційній
скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм матеріального та
процесуального права, якою відмовити в задоволенні позову.

Позивачем була надана заява
про розгляд справи за його відсутністю.

Відповідач про дату та час судового засідання був
повідомлений своєчасно, проте не скористався своїм правом бути присутнім на
судовому розгляді.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, встановила
наступне.

Закон України "Про соціальний захист дітей
війни" № 2195- IV від 18 листопада 2004 року (зі змінами та
доповненнями станом на час розгляду спірних правовідносин), який набрав
чинності з 1 січня 2006 року, встановлює правовий статус дітей війни та
визначає основи їх соціального захисту та гарантує їх соціальну захищеність
шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Статтею 1 вказаного закону передбачено, що дитина війни
це особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945
року) Другої світової війни було менше 18 років.

Відповідно до паспорту серії НОМЕР_1 виданого
Брянківським МВ УМВС України в Луганській області 25 листопада 1998 року (арк.
справи 5) ОСОБА_1. народивсяІНФОРМАЦІЯ_1року, тобто станом на 2 вересня 1945
року йому було 4 роки. Статус позивача
як дитини війни підтверджується посвідченням (арк. справи 6).

Позивач в позові та апеляційній скарзі зазначив, що має
право на доплату до пенсії щомісячно в розмірі 30 відсотків від розміру
мінімальної пенсії за віком.

Відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що
відсутні нормативні акти згідно яких органи Пенсійного фонду України повинні
виплачувати заявлену позивачем доплату до пенсії як дитині війни.

Колегія суддів з приводу спірних
правовідносин щодо неотриманого підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальних
пенсії за віком як дитині війни з 1 січня 2006 року зазначає наступне.

Статтею 6 Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 17 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року
№ 3235-IV, який набрав чинності з 1 січня 2006 року, встановлено,
що з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом
зупинити на 2006 рік дію абзацу 7 статті 5 та статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» від 19 січня 2006 року N 3367-IV, який набрав
чинності з 2 квітня 2006 року, пункт 17 статті 77 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2006 рік» було виключено, статтю 110 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» було викладено в наступній редакції:
«Установити, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни", запроваджуються з 1
січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами
виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань
бюджету».
При цьому, Порядок надання пільг, передбачених статтею 6
Закону України "Про соціальний захист дітей війни", у 2006 році
Кабінетом Міністрів України розроблено не було.

З огляду на те, що положення статті 110 Закону України
"Про державний бюджет України на 2006 рік" Конституційним Судом
України до дійсного часу не визнані неконституційними, колегія суддів дійшла до
висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав дії відповідача
правомірними щодо відмови у виплаті позивачу, як дитині війни, за 2006 рік
підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком та відповідно
правильно відмовив в задоволенні позову в цій частині.

Пунктом 12 статті 71 Закону України «Про державний бюджет
України на 2007 рік» було зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей
війни" з урахуванням статті 111 цього Закону, якою було
встановлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується
замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для
учасників війни.

Рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від
9 липня 2007 року у справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян був
визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт
12 статті 71, стаття 111 Закону України "Про Державний бюджет України на
2007 рік" від 19 грудня 2006 року N 489-V, яким була зупинена на 2007 рік дія статті 6 Закону України "Про соціальний захист
дітей війни".

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до
виконання на території України, остаточними, не можуть бути оскаржені та мають
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними.

Підпунктом 2 пункту 41 розділу II Закону
України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до
деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року N 107-VI, що набрав
чинності з 1 січня 2008 року, стаття 6 Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" викладена в новій редакції, яка передбачає, що дітям війни
(крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для
учасників війни, тобто на 10 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, при цьому зміни

Зміни, внесені підпунктом 2 пункту 41 розділу
II Закону України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були
визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними),
згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008. У вказаному рішенні
Конституційним судом України було зазначено, що положення Закону України
"Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України", визнані неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Рішення
Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які
виникли внаслідок дії положень Закону України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів
України", визнаних неконституційними.

Статтею 152 Конституції України передбачено,
що Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх неконституційність. Суд першої інстанції правильно
визначив, виходячи з рішення Конституційного суду N 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року, що
передбачене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей
війни" підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком діяло
з 22 травня 2008 року.

Таким чином, право позивача на виплату
підвищення до пенсії за віком як дитині війни в розмірі 30 % мінімальної пенсії
за віком виникає з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008
року, проте судом першої інстанції невірно зазначений період виникнення у
позивача права на виплату підвищення до пенсії за віком як дитині війни в
розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, тому в цій частині позовних вимог
слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - змінити.

Відповідач в обґрунтування апеляційної скарги посилається
на те, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений статтею 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» застосовується
виключно для визначення пенсій, призначених
згідно з цим Законом.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що частиною 1
статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» № 966-ХІV від 15 липня 1999
року передбачено, що прожитковий мінімум застосовується для: встановлення
розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком,
визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по
безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог
Конституції України та законів України, визначення права на призначення
соціальної допомоги.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника на відсутність
бюджетного фінансування в обсязі передбаченому Законом України "Про
соціальний захист дітей війни" для здійснення соціальних виплат, з огляду
на те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого законодавства в
незалежності від причин ненадходження коштів з Державного бюджету України на
виплату допомоги, відповідно до вимог частини 2 статті 3 Конституції України,
за якою права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість
діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність,
утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Стосовно позовних вимог в частині неправомірної
бездіяльності УПФУ в м. Брянці по невиплаті з 1 січня
2006 року підвищення до пенсії, передбаченого статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся 3
березня 2008 році до відповідача з заявою про виплату підвищення до пенсії як
дитині війни (арк. справи 7), відповідач листом від 5 березня 2008 року (арк.
справи 8) відмовив в перерахунку підвищення до пенсії за заявою позивача, тобто
мають місце протиправні дії, питання про визнання яких протиправними позивач не
ставив.

Частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може
виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в
разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи
третіх осіб, про захист яких вони просять. Суд першої інстанції обґрунтував
вихід за межі позовних вимог в частині визнання незаконними дій відповідача
щодо відмови у виплаті позивачу підвищення до пенсії.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджує висновок
суду першої інстанції щодо визнання незаконними дій УПФУ в м. Брянці Луганської
області щодо відмови позивачу у виплаті підвищення до пенсії у розмірі 30 %
мінімальної пенсії за віком, як дитині війни з 9 липня 2007 року, проте не
погоджується з зазначенням періоду визнання незаконними дій відповідача, а саме
з 9 липня 2007 року, тоді як повинен був визнати незаконними дії відповідача за
період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, тому в цій частині постанова
суду першої інстанції підлягає зміні.

Стосовно позовних вимог позивача -
зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в м. Брянці Луганської області в подальшому
при підвищенні встановленого законом розміру прожиткового мінімуму,
встановленого для непрацездатних осіб, збільшувати з дня встановлення нового
розміру вказаного прожиткового мінімуму розмір підвищення до пенсії,
передбаченого статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни», колегія суддів погоджується з відмовою
судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки в
межах Кодексу адміністративного судочинства України захисту підлягає порушене
право позивача, внаслідок чого зобов'язання Управління Пенсійного фонду в
подальшому робити перерахунок пенсії з її збільшенням згідно змін, що будуть
вноситися до законодавства, є безпідставним, оскільки встановлює обов'язки на
майбутнє без наявності спірних правовідносин, які можуть бути в подальшому
припиненні або зміненні в сторону зменшення шляхом внесення змін до закону.
Проте, судом першої інстанції всупереч вимог статті 163 Кодексу
адміністративного судочинства України в резолютивній частині постанови не
зазначено про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, тому згідно статті
201 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд доповнює
резолютивну частину постанови абзацом 5 наступного змісту «в задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовити».

Колегія суддів
з приводу питання компенсації судових витрат на правову допомогу позивачу
зазначає, що частиною 1 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України
передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат,
пов'язаних з розглядом справи. До складу останніх відносяться і витрати на правову
допомогу. За загальним правилом витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги,
несуть сторони. Сторона, яка не є суб'єктом владних повноважень і виграла
справу, має право на компенсацію їх іншою стороною судових витрат, зокрема й
витрат на правову допомогу, але в межах, встановлених законом, а до прийняття
відповідного закону і набрання ним чинності - Кабінетом Міністрів України. До
набрання чинності вказаним законом граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу відповідно до пункту 2 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні
положення» Кодексу адміністративного судочинства України встановлено Постановою
Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та адміністративних справ, порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня
2006 року № 590. Як вбачається з матеріалів справи, правова допомога з
представництва інтересів на судовому розгляді справи позивачу не надавалася,
тому колегія суддів, дійшла висновку, що складання позовної заяви та заяви для
отримання довідки до Управління Пенсійного фонду України в м. Брянці Луганської
області є правовою допомогою, проте в розумінні статті 87 Кодексу
адміністративного судочинства України та постанови Кабінету Міністрів України
«Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ, порядок їх
компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590 вартість
цих послуг стягненню з Державного бюджету України не підлягає. Крім того,
позивачем не надано належним чином оформленого платіжного документа, що
підтверджує сплату 55 грн. за правову допомогу, свідоцтва про державну
реєстрацію ОСОБА_2 як суб'єкта підприємницької діяльності з правом надання
юридичних послуг, тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відмови в частині компенсації витрати на правову допомогу.

Виходячи з вищевикладеного, з врахуванням приписів
частини 1 статті 201 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що судом першої інстанції правильно по суті
вирішена справа, але з помилковим застосуванням норм матеріального та
процесуального права, що обумовлює зміну постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195,
196, 198, 201, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Управління Пенсійного фонду
України в м. Брянці Луганської області та
ОСОБА_1, м. Брянка на постанову Луганського окружного адміністративного
суду від 25 липня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-8177/08
задовольнити частково.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 25 липня 2008 року по адміністративній справі №
2-а-8177/08 змінити.

Викласти абзац 2 резолютивної частини
постанови Луганського окружного адміністративного суду від 25 липня 2008 року
по адміністративній справі № 2-а-8177/08 в наступній редакції:

«Визнати дії Управління Пенсійного фонду
України в м. Брянці Луганської області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підвищення
до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком як дитині війни з
9 липні 2007 року по 31 грудня 2007 року незаконними».

Викласти абзац 3 резолютивної частини
постанови Луганського окружного адміністративного суду від 25 липня 2008 року
по адміністративній справі № 2-а-8177/08 в наступній редакції:

«Зобов'язати Управління Пенсійного фонду
України в м. Брянці Луганської області здійснити виплату ОСОБА_1 підвищення до
пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком як дитині війни з 9
липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року».

Доповнити резолютивну частину постанови
Луганського окружного адміністративного суду від 25 липня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-8177/08 абзацом 4
наступного змісту:

«В задоволенні іншої частини позовних вимог
відмовити».

В іншій частині постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 25 липня 2008 року по адміністративній
справі № 2-а-8177/08 залишити без змін.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України відкласти з дня закінчення судового розгляду справи на
строк п'ять днів складання постанови у повному обсязі.

Вступна та резолютивна частини постанови складені та
підписані колегією суддів у нарадчій кімнаті та проголошені в судовому
засіданні 14 листопада 2008 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення
постанови в повному обсязі.

Постанова складена в
повному обсязі та підписана колегією суддів 17 листопада 2008 року.

Головуючий: /підпис/
В.Г.Яманко

Судді: /підпис/
Т.Г.Арабей

/підпис/
К.П.Горбенко