Справа № 22-а-1310/08
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2008-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

по 1-й інстанції: Данко В.Й.
Справа № 22-а-1310/08
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області
ряд.ст.зв. № 57
№
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

21
квітня 2008 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду

в складі:

головуючого-судді
Олендера І.Я.,

суддів
Пліш М.А., Шавеля Р.М.,

при секретарі Соколовській
А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ужгородського
міскрайонного суду Закарпатської області від 02 липня 2007 року по справі №
2-п-2314/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної
санітарно-епідеміологічної станції, третя особа на стороні відповідача без
самостійних вимог на стороні відповідача головний державний санітарний лікар Закарпатської
області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л
а :

02 липня 2007 року Ужгородським
міськрайонним судом Закарпатської області прийнято постанову по даній адміністративній справі №
2-п-2314/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної
санітарно-епідеміологічної станції, третя особа на стороні відповідача без
самостійних вимог на стороні відповідача головний державний санітарний лікар
Закарпатської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, якою в задоволені
позову було відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи в
задоволені позову виходив з того, що звільнення позивача з державної служби
було проведено у відповідності до вимог Закону України “Про державну службу” та
п.3 ст.40 КЗпП України, а тому підстав для поновлення його на посаді, що він
займав до звільнення не має.

Вказану постанову оскаржив позивач -
ОСОБА_1., який в поданій апеляційній скарзі покликається на те, що постанова
суду першої інстанції є незаконною, не обґрунтованою, постановленою з
порушенням норм матеріального та процесуального права, постановленою на
підставі обставин не доведених у судовому засіданні, в зв'язку з чим просить
постанову скасувати та постановити нову, якою повністю задовольнити його
позовні вимоги.

Як на доводи в своїй апеляційній
скарзі позивач покликається на те, що суд
відмовив у задоволенні позову, не обґрунтувавши своє рішення встановленими
судом обставинами та не посилаючись на належні та допустимі докази, враховані
ним при постановленні рішення, не обґрунтував своє рішення нормами
матеріального права, не виклав мотиви, з яких виходив при прийнятті постанови і
положення Закону, яким керувався. Згідно наказу № 43-к від 14.06.04 р. про
звільнення, позивача звільнено з посади «за наслідками комплексної перевірки
діяльності Ужгородської міської СЕС з питань дотриманий чинного законодавства»,
однак це не відповідає дійсності. Відповідач не довів, і в матеріалах справи
відсутні докази систематичного порушення позивачем правил трудового розпорядку
або систематичного невиконання без поважних причин обов'язків покладених
трудових договором, і вказані обставини не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні. Суд не дав оцінки при постановлені рішення факту порушення
відповідачем процедури звільнення. При постановленні рішення 02 липня 2007 року
судом не враховано вимог Ухвали Вищого Адміністративного Суду України від 28
березня 2007 року, щодо усунення недоліків, допущених при попередньому розгляді
справи - дати правову оцінку попередньої роботи, позивача, зокрема заохоченням
отриманим в 2003 році.

Апелянт
та третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача в судове засідання
не явились, хоча належним чином були повідомлені про час, місце та дату
апеляційного розгляду, тому на підставі ч.4 ст.196 КАС України такий проведено
у їх відсутності.

Представник
відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечила та
пояснила, що постанова суду прийнята у відповідності до вимог процесуального та
матеріального права на підставі повного, всебічного і об'єктивного дослідження
обставин справи, та така скасуванню не підлягає.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача на заперечення
проти доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Колегія
суддів вважає, що судом першої інстанції правильно надано оцінку діям та
прийнятому рішенню індивідуальної дії суб'єкту владних повноважень, щодо
звільнення позивача, з точки зору його правомірності, обґрунтованості, об'єктивності,
а також інших визначених ч.3 ст. 2 КАС України обов'язкових критеріїв і
зроблено відповідні висновки.

Згідно
вимог ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної
скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги
в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом
першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстації правильно вирішив по суті дану адміністративну справу та вважає
необгрунтованими покликання позивача в апеляційній скарзі на те, що постанова
підлягає скасуванню з тих підстав, що така є незаконною, не
обґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального
права, постановленою на підставі обставин не доведених у судовому засіданні.

При цьому колегія суддів
погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що покликання
апелянта спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами.

Судом
першої інстанції було безспірно встановлено, що позивач проходив державну
службу в органі державної влади системи МОЗ України - Ужгородській міській
санітарно-епідеміологічній станції на посаді головного санітарного лікаря м.
Ужгорода.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що до позивача
правомірно затосовано дисциплінарне стягнення у вигляді оголошення догани згідно наказу № 55-0 від 04.07.2003 року, за незадовільне виконання
спільного наказу УОЗ та облСЕС від 24.04.03р. № 133-0/24-0 (мережа) та
постанови головного державного санітарного лікаря області від 11.04.03р № 1 в
частині організації заходів по санітарній охороні території міста та України
від інфекційних хвороб, недопущення занесення на територію України захворювання
на тяжкий гострий респіраторний синдром (SARS), незадовільно організовану роботу санітарно-карантинного пункту МАПП
„Ужгород", (а.с.60-62). Вказане дисциплінарне стягнення позивачем не
оскаржувалось. Крім того судом першої інстанції встановлено, що позивач
відмовився від дачі пояснень, щодо виявлених недоліків на виконання наказу МОЗ
України від 03.06.03р. № 190 адм., до накладення дисциплінарного стягнення, що
вбачається з акту про відмову від дачі
пояснення від 03.07.2003 року (а.с. 58), а згідно акту від 4.07.2003 року
вбачається, що ОСОБА_1. відмовився і від ознайомлення із згаданим наказом
(а.с.59).

Колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції правильно встановив ту обставину, що згідно довідки про
результати комплексної перевірки діяльності Ужгородської міської СЕС з питань
здійснення санітарно-епідеміологічного нагляду від 15.04.2004 року по
28.04.2004 року виявлено невиконання ОСОБА_1. без поважних причин обов'язків,
покладених на нього трудовим договором, як на головного державного санітарного
лікаря м. Ужгорода та запропоновано 119 пропозицій по їх усуненню (а.с.7-26), і
як вбачається з листа Головного державного санітарного лікаря Закарпатської
області від 25.05.2004 року (а.с.30) позивачу було запропоновано
дати пояснення щодо порушення вимог чинного законодавства, які були виявлені
під час перевірки.

Суд
першої інстанції правильно встановив ту обставину, що позивач ОСОБА_1. своїм
листом від 25.05.2004р. за № 632/01 визнав виявлені недоліки, (а.с.31)

Також,
судом правильно встановлено, що невиконання позивачем покладених на нього
посадових обов'язків доводиться і поданням прокуратури Закарпатської області
від 23.04.2004 р. “Про усунення порушення вимог Законів України “Про
забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення”, “Про
відходи” та КупАП в роботі санітарно-епідеміологічної служби області”, де
зокрема зазначено, що з боку головного лікаря ОСОБА_1. допущено недостатній
контроль за додержанням санітарного законодавства на ринках, вказано на інші
недоліки в його роботі. При цьому з вказаного подання вбачається, що
прокуратура вимагала притягнути позивача до дисциплінарної відповідальності.

Як
вбачається з наказу № 40-к (мер.) від 28 травня 2004 року ОСОБА_1. головного
державного санітарного лікаря м. Ужгорода звільнено з роботи за систематичне
невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим
договором і Правилами внутрішнього трудового розпорядку, по п. З ст. 40 КЗпП
України, з погодженням головного державного санітарного лікаря України з 28
травня 2004 року. (а.с. 27), та згідно Акту від 28.05.2004 року стверджено, що
ОСОБА_1. відмовився від підпису при ознайомленні з наказом про його звільнення
(а.с. 97).

Згодом
в зв'язку з виявленими даними, щодо перебування позивача на лікарняному видано
наказ №43-К (мер) від 14.06.2004 року, яким ОСОБА_1. звільнено з посади
головного державного санітарного лікаря м. Ужгорода за п.3 ст.40 КЗпП України з
14 червня 2004 року, ознайомлюватись із зазначеним наказом ОСОБА_1. також
відмовився, (а.с.113-114).

Аналізуючи
вище наведені, правильно встановлені судом першої інстанції обставини, колегія
суддів вважає, що є правильним висновок суду першої інстанції про те, що
звільнення ОСОБА_1. було проведено з дотриманням всіх вимог трудового
законодавства, зокрема ст.40,43-1, 147-149 КЗпП України та Закону України “Про
державну службу”.

Даний
висновок суду першої інстанції повністю узгоджується з вимогами Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду
судами трудових спорів” N 9 від 06 листопада 1992 року (з відповіданими
змінами).

Крім
того колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до
спірних правовідносин норми КЗпП України, оскільки розглядаючи спір та
вирішуючи питання щодо законодавства, яким врегульовані спірні відносини
публічної служби (служби в органах місцевого самоврядування), суд першої
інстанції мав виходити з того, що такі відносини перш за все, є предметом
регулювання адміністративного права і умови служби визначені законодавством, в
даному випадку Законом України “Про державну службу”, однак оскільки в
спеціальному законі відсутні відповідні положення, то в даному випадку судом
першої інстанції правильно застосовано норми трудового законодавства.

При
цьому колегія суддів звертає увагу на те, що згідно
ст. 10 Закону України “Про державну службу” основними обов'язками державних
службовців є, зокрема, додержання Конституції України та інших актів
законодавства України; забезпечення ефективної роботи та виконання завдань
державних органів відповідно до їх компетенції; безпосереднє виконання
покладених на них службових обов'язків, своєчасне і точне виконання рішень
державних органів чи посадових осіб, розпоряджень і вказівок своїх керівників.

Колегія суддів вважає, що позивач у справі ОСОБА_1., будучи
керівником державної установи систематично, будучи раніше підданим
дисциплінарному стягненню, без поважних причин не виконував обов'язків,
покладених на нього трудовим договором, як на головного державного санітарного
лікаря м. Ужгорода, тобто не виконував належним
чином обов'язків та завдань, які належить до кометенції даного державного
органу та його повноважень згідно займаної посади, а, отже, невиконав покладені
на нього службові обов'язки.

Відповідно
до ст. 13 Закону України “Про державну службу” дисциплінарні стягнення
застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання
службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень,
пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить
його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він
працює.

Враховуючи
вищенаведене, колегія суддів визнає, що відповідач у справі, притягнувши державного службовця ОСОБА_1. до
дисциплінарної відповідальності у виді звільнення, діяв на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і чинними законами
України, тобто правомірно, а тому підстав для задоволення його позовних вимог
не було, на що правильно вказав суд першої інстанції.

При
цьому колегія суддів апеляцйної інстанції погоджується з висновками суду першої
інстанції, якими було надано оцінку попередній роботі позивача, та зокрема
заохоченням, які отримав ОСОБА_1. у 2003 році, оскільки з них дійсно слідує, що
вони були приурочені до його 50-ти річчя від дня народження, і застосування таких не вказує на те, що
застосоване до звільнення позивача, дисциплінарне стягнення було знято (до
спливу річного строку його дії), оскільки про зняття такого має бути видано
відповідний наказ тієї посадової особи чи органу, який таке застосував
(а.с.270-272).

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та
у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення
дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно; 6) розсудливо;7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно
до ст.71 КАС України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім
випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив дану справу та
прийшов до правильного висновку про правомірність дій та рішення відповідача,
щодо звільнення позивача з роботи в органі державної виконавчої влади та
правильно відмовив у задоволені позову.

З
огляду на це колегія суддів вважає, що постанова
суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, відповідає вимогам ст.ст.10,11,71,138,143,159,161-163 КАС України,
доводи апеляційної скарги її не спростовують, тому підстав для скасування
постанови суду першої інстанції не має.

Керуючись ст.ст. 160, 195,
196, 198, 200, 205, 206 КАС України,
колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а
постанову Ужгородського міскрайонного суду Закарпатської області від 02 липня
2007 року по справі № 2-п-2314/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Закарпатської обласної санітарно-епідеміологічної станції, третя особа на
стороні відповідача без самостійних вимог на стороні відповідача головний
державний санітарний лікар Закарпатської області про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної
шкоди, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення.

На ухвалу апеляційного суду може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця після проголошення, а у разі прийняття ухвали в порядку ч.3ст.160 КАС
України, протягом того ж строку з часу складення такої в повному обсязі..

Головуючий суддя :
І.Я.Олендер

Судді:
М.А.Пліш

Р.М.Шавель