Справа № 22-а-11590/08
Суддя: Сіваченко І.В.
Дата ухвалення: 2008-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Харченко Г.А.
Суддя-доповідач -
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 жовтня 2008 року справа №
22-а-11590/08

Колегія суддів Донецького апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого

Сіваченка І.В.

суддів при секретарі

Дяченко
С.П., Нікуліна О.А. Шептульовій С.Ю.

розглянувши
у відкритому

судовому
засіданні

апеляційну
скаргу

Управління
праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кіровської
міської ради Луганської області

на
постанову

Кіровського
міського суду Луганської області

від

29
серпня 2008 року

у справі

№
2-а-168/08

за позовом

ОСОБА_1

до

Управління
праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кіровської
міської ради Луганської області

про

стягнення
недоотриманої допомоги до 5 травня,-

В С Т А Н О В И Л А :

18.09.2007 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати
неправомірною відмову Управління праці та соціального
захисту населення Кіровської міської ради Луганської області у виплаті
одноразової грошової допомоги за 2004-2007 роки та стягнути недоотримані кошти, передбачені ч.5 ст. 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантіях їх соціального
захисту», як інваліду війни
ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 9906 гривень.

Постановою Кіровського міського суду Луганської області від 29 серпня
2008 року у справі № 2-а-168/08 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість
за зазначеним видом грошової допомоги за 2004 та 2007 роки у сумі 3467 грн. 60
коп. В частині позову відносно 2005 та 2006 років - відмовлено.

Суд
першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач є інвалідом війни
ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебуває на обліку у відповідача, тому у відповідності до ч.5
статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» має право на щорічну грошову допомогу до 5 травня у розмірі восьми
мінімальних пенсій за віком.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, посилаючись на
неправильне застосування судом норм матеріального права, та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Крім того, апелянт зауважував, що позивач
пропустив строк звернення до суду з адміністративним позовом. За відсутності
поважності причин такого пропуску суд першої інстанції не застосував положення
ч.1 ст. 100 КАС України за 2004 рік та не відмовив у позові за 2004 та 2007
роки з цих підстав.

Особи,
які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу
обґрунтованою частково, а судове рішення таким, що підлягає частковому
скасуванню, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи встановив, що позивач є інвалідом війни ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з
чим та відповідно до вимог ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» має право на отримання щорічної
грошової допомоги до 9 травня (яка повинна виплачуватися до 5 травня) в розмірі
восьми мінімальних пенсій за віком.

Фактично
позивач отримав від управління
праці та соціального захисту населення виконавчого
комітету Кіровської міської ради Луганської області відповідача в 2004
році - 160 грн., в 2007 році - 360 грн..

Статтею 13
Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» передбачено, що інвалідам війни ІНФОРМАЦІЯ_1
виплачується щорічна одноразова допомога до 9 травня (яка повинна виплачуватися
до 5 травня) в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

Однак Законом
України від 27 листопада 2003 року № 1344-1V «Про Державний бюджет України на
2004 рік» (ст. 44) інвалідам війниІНФОРМАЦІЯ_1, до яких відноситься позивач,
взагалі в 2004 році не передбачена виплата щорічної разової допомоги, а
законами України від 23 грудня 2004 року № 2285-ІУ «Про Державний бюджет
України на 2005 рік» (ст. 34) та від 20 грудня 2005 року №3235-ІУ «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» (ст. 30) установлено виплату цієї
допомоги інваліду війни ІНФОРМАЦІЯ_1 лише в розмірі 330
гривень.

Зазначені закони України, в період з 5 травня по 30 вересня відповідних років, протягом якого позивач міг отримати
грошову допомогу (ч.4 ст. 17-1 Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ), не
визнані неконституційними. Тобто, в даному випадку на період виникнення спірних
правовідносин, які є предметом спору в цій справі, були наявні
нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але по-різному
встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня інвалідам війни
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, для вирішення цього спору суду першої інстанції необхідно було визначитись, який з цих законів є
пріоритетним та підлягав застосуванню у виниклих правовідносинах.

Згідно зі
статтею 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом
законодавчої влади в Україні.

Конституція
України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому
числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України,
який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову
юридичну силу.

Водночас
Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття
чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних
відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними
правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному.
Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо
повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не
передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний
акт, який діяв у часі раніше».

За змістом
частини третьої статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду
України є обов'язковими до виконання на території України.

Отже, за
наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу
суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні
застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом
пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Виходячи з
наведених положень Конституції України та рішення Конституційного Суду України,
а також враховуючи, що вищезазначеними статтями (44, 34, 30) законів України
«Про Державний бюджет України на 2004-2006 роки» фактично змінено положення
Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», який діяв у часі раніше, пріоритетними
в даному випадку є положення статей 44, 34, 30 відповідно законів України «Про
Державний бюджет України на 2004-2006 роки».

Таку правову
позицію висловив і Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 22 липня
2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці, соціального захисту
та житлових субсидій Мелітопольської міської ради.

Відтак місцевий
суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення
справи в частині задоволення вимог позивача щодо сплати допомоги за 2004 рік. В
цій частині постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з відмовою в
позові.

Рішенням
Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. за № 6-рп ст. 29 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007 рік»,
якою встановлювався розмір щорічної разової допомоги до 05 травня у розмірах менших,
ніж передбачено Законом визнано такою, що не відповідає Конституції України.

На
час розгляду цієї справи судом розмір мінімальної пенсії за віком визначений
лише ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування» і
згідно цієї норми мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму,
встановленого для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до ст. 17, 19 Закону України «Про державні
соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», основні соціальні
державні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими
ніж прожитковий мінімум, розмір якого встановлений законом; мінімальний
розмір пенсії за віком встановлюється лише Законами України та є виключно обов'язковим для
всіх державних органів влади, органів місцевого самоврядування, та інших.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на
2007 рік» розмір прожиткового мінімуму та відповідно розмір
мінімальної пенсії за віком з 01.04.2007 р. встановлено в розмірі 406 грн.

За
2007 рік позивач отримав від управління 360 грн., хоча має право на отримання за 2007 рік вказаної допомоги у
розмірі 3248 грн. Виплата позивачеві проведена вчасно, принаймні спору з цього
приводу між сторонами не заявлено.

Відтак, недоотримана сума за 2007 рік складає (406 х 8) -
360 = 2888 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Посилання відповідача на ту обставину, що виплата
вказаної грошової допомоги здійснена в межах фінансування, передбаченого державним
бюджетом на 2007 рік, є також безпідставним, оскільки факт відсутності коштів
не є сам по собі підставою для звуження змісту існуючого у позивача права на
отримання грошової допомоги і не є підставою для звільнення відповідача від
виплати допомоги у передбаченому законом розмірі.

Посилання в
апеляційній скарзі на необхідність застосування
положень ст. ст. 99, 100 КАС України не ґрунтуються на нормах процесуального законодавства з
огляду на наступне.

Відповідно до
положення ч.1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

З матеріалів
справи вбачається, що відповідач при розгляді справи в місцевому суді не
наполягав на застосуванні наслідків пропущення річного строку звернення до
суду, передбаченого ч. 2 ст. 99 КАС України.

Зауважень на
протокол судового засідання відповідачем не подавалось.

Відтак,
стверджувати про порушення судом першої інстанції зазначених норм
процесуального законодавства неможливо.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку,
що суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права в
частині задоволення позову за 2004 рік, що призвело до неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції в цій частині підлягає
скасуванню. В іншій частині, тобто стягнення недоотриманої частини допомоги за
2007 рік судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 195-196, п.п. 1-3
ч.1 ст. 198, ст. 200, п.4 ч.1 ст. 202,
п. 1-3 ч.1 ст. 205, ст. 206, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту
населення виконавчого комітету Кіровської міської ради Луганської області -
задовольнити частково.

Скасувати
постанову Кіровського міського суду від 29 серпня
2008 року в справі № 2-а-168/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення виконавчого комітету Кіровської міської ради
Луганської області «про стягнення недоотриманої разової грошової допомоги до 5
травня» в частині задоволення позову за 2004 рік.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог до Управління праці та соціального захисту населення
виконавчого комітету Кіровської міської ради Луганської області «про визнання
дій протиправними та зобов'язання зробити виплату недорахованої щорічної
разової допомоги до 5 травня» в частині позову за 2004 рік.

В
решті постанову Кіровського міського суду від 29 серпня 2008 року в справі №
2-а-168/08, в тому числі про стягнення з Управління праці та соціального
захисту населення виконавчого комітету Кіровської міської ради Луганської
області за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 недоотриманої разової грошової допомоги до 5 травня
за 2007 рік у сумі 2888 гривень - залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з моменту набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: