Справа № 22-а-5865/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач Василенко Л.А.
Головуючий І інстанції суддя Люклянчук В.Ф.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 червня 2008
року Справа
№ 22-а-5865/08

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді: Василенко Л.А.,

суддів: Сіваченка І.В.,

Дяченко С.П.,

при
секретареві Скопинській А.О.,

розглянула
апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Стахановської міської ради Луганській області на постанову Стахановського
міського суду Луганської області від 03 квітня 2008р. у справі № 2-а-219/08 за
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Стахановської міської ради Луганській області про стягнення недоотриманої
щорічної допомоги, і

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Стахановського міського суду Луганської області від 03 квітня
2008р. позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Стахановської міської ради Луганській області (далі - УПСЗН) про стягнення
недоотриманої щорічної допомоги за 2004-2007 роки у сумі 5388,0 грн.
задоволений частково: визнана незаконною бездіяльність УПСЗН щодо не донарахування
та невиплати у 2004р. та 2007 р. щорічної допомоги до 5 травня позивачеві та
стягнуто з відповідача на користь позивача недоплачену щорічну допомогу за 2004
р. в сумі 1138,76 грн. та за 2007 р. в сумі 1585,24 грн., в задоволенні решти
позовних вимог відмовлено

Відповідач не погодився з таким судовим рішенням і подав апеляційну скаргу,
в якій просить постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Сторони в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином
повідомленими про дату, час та місце розгляду справи.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач є учасником
війни, яка нагороджена медаллю СРСР за самовіддану працю і бездоганну військову
службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни та має право на отримання
грошової допомоги у відповідності до вимог ч. 4 ст. 14 Закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” в розмірі 4
мінімальних пенсій за віком. Суд вирішив, що за 2005, 2006 роки сума виплат
здійснена згідно з чинним законодавством, за
2004 та 2007 роки ухвалив
стягнути з відповідача не донараховану та невиплачену частину одноразової
допомоги, оскільки відповідними рішеннями Конституційного Суду були визнанні
неконституційними положення відповідних
статей Законів України «Про державний бюджет України на 2004рік», «Про
державний бюджет України на 2007 рік», які обмежували виплати за спеціальним
законом.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила доводи апеляційної
скарги за матеріалами справи і вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а постанова суду першої інстанції частковому скасуванню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач є учасником війни,
яка нагороджена медаллю СРСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу
в тилу в роки Великої Вітчизняної війни, що підтверджено посвідченням НОМЕР_1
(а. с. 5) та посвідчення до медалі НОМЕР_2 (а. с. 6), у зв'язку з чим та відповідно до вимог ст. 14
Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”
має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 9 травня (яка
повинна виплачуватися до 5 травня) в розмірі 4 мінімальних пенсій за віком.

Статтею 2 Закону України “Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” визначено, що законодавство
України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього
закону та інших актів законодавства України; права та пільги для ветеранів
війни, встановлені раніше законодавством України, не можуть бути скасовані без
їх рівноцінної заміни; нормативні акти органів державної влади, які обмежують
права і пільги ветеранів, передбачені цим законом є недійсними

При виплаті одноразової щорічної допомоги
за 2004р.- 2007 р. відповідач керувався положеннями відповідних
статей «Про державний бюджет України на
2004 рік”, «Про державний бюджет України на 2005 рік”, «Про державний бюджет
України на 2006 рік”, «Про державний бюджет України на 2007 рік”.

Положення пункту 30 статті 71 Закону України “Про Державний бюджет України
на 2007 рік”, яким на 2007 рік зупинено дію в частині виплати компенсацій і
допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати - абзаців
другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого та сьомого частини першої,
частини третьої, абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого,
сьомого частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України „Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду
України у справі № 6-рп від 09.07.2007 р.

Посилання відповідача на необхідність застосування Закону „Про державний
бюджет на 2007 рік" та на вищу юридичну силу даного Закону над Законом,
який надав позивачеві певне майнове право, є безпідставним, таким, що
суперечить діючому законодавству і Конституції, засадам адміністративного
судочинства, оскільки ст. 22 Конституції України
передбачає, що конституційні права та свободи гарантуються законом і не можуть
бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів
не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи вимоги в частині стягнення недоплаченої
щорічної одноразової допомоги за 2007 рік дійшов до правильного висновку.

Також суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої
інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення щорічної
разової допомоги до 5 травня за 2005,
2006 роки, оскільки судом враховано, що відповідно до розділу III Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту” виплати щорічної разової грошової допомоги здійснюються у
розмірах, встановлених відповідними статтями Законів України «Про державний
бюджет України» на вищезазначені роки і статті цих Законів не визнані
неконституційними.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про задоволення позовних
вимог щодо стягнення щорічної разової допомоги до 5 травня за 2004 рік.
Встановлено, що в запереченнях, які надані суду першої інстанції, відповідач
наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог за приписами ч.1 ст.100 КАС
України. Ухвалюючи постанову суд, в порушення вимог ч.2 ст.100 КАС України, не вирішив
питання щодо причини пропущення строку позивачем на звернення до суду.

Частиною 4 статті
17-1 Закону № 3551 передбачено, що особи, які не отримали разової грошової
допомоги до 5 травня, мають
право звернутися за нею та отримати її до ЗО вересня відповідного року, в якому
здійснюється виплата допомоги. Таку
заяву від позивача відповідачеві за 2004
рік суду не надано.

Згідно ч.1 ст. 100
КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою
для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін, а відповідач в даному випадку на цьому наполягає. Тому пропуск
такого строку є підставою для відмови в позові за 2004 рік.

КАС України набув
чинності з 01.09.2005 року. Позивач звернувся з теперішнім позовом до суду у
лютому 2008 року, тобто більш ніж через рік після набрання
чинності Кодексом.

Згідно ч.2 ст. 99
КАС України для звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який,
якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач щорічно
отримував грошову допомогу до 9 травня, яка йому виплачувалася до 5 травня
поточного року, тобто з виплачених сум чи невиплачених сум він повинен був
дізнатися, що його право на отримання цих сум порушено. Юридична необізнаність позивача не може бути визнана
поважною причиною для поновлення йому строку
звернення до суду.

Отже, судова колегія вважає, що позивачем
пропущено строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення
грошової допомоги за 2004 рік і поважних причин пропуску строку звернення до
адміністративного суду не вбачає і
тому постанова суду в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Справа переглядалася в межах апеляційної
скарги, позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржувалося.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 202, 205,
207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія судів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Стахановської міської ради Луганській області задовольнити частково.

Постанову Стахановського міського суду Луганської області від 03 квітня
2008р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення Стахановської міської ради Луганській області про стягнення
недоотриманої щорічної допомоги скасувати в частині визнання незаконною
бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Стахановської
міської ради Луганській області щодо не донарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної допомоги за 2004 рік та
стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Стахановської
міської ради Луганській області на користь ОСОБА_1 щорічної допомоги за 2004
рік в сумі 1138,76 грн., в задоволенні
цих вимог відмовити.

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання
законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в
повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному
обсязі.

Головуючий:

Судді: