Справа № 22а-3493/08
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2008-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа
№22а-3493
суддя у 1-ій
категорія статобліку
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 липня 2008 року м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого,
судді Сафронової С.В.(доповідач)

суддів Поплавського В.Ю.,

Уханенко С.А.

при
секретарі Фірсік Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської
міської ради на постанову Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 10 грудня 2007 року

по
адміністративній справі № 2а-389/07 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Олександрійської міської ради про зобов'язання виплатити допомогу на
оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2007 року ОСОБА_1. звернувся до Олександрійського міськрайонного
суду Кіровоградської області з позовом про зобов'язання Управління праці та
соціального захисту населення Олександрійської міської ради виплатити
недоотриману ним суму допомоги на оздоровлення за період 2000-2006 роки у
розмірі 7356,60 грн.

Постановою Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 10 грудня 2007 року позов ОСОБА_1. задоволено
частково та стягнуто на його користь з Управління праці та соціального захисту
населення Олександрійської міської ради суму в розмірі 5746,60 грн. щорічної
допомоги на оздоровлення за період 2000-2005 роки. В задоволені інших вимог
відмовлено.

Позивачем
рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову не
оскаржується.

В апеляційній скарзі Управління праці та
соціального захисту населення Олександрійської міської ради просить скасувати
рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення недоотриманих
сум допомоги на оздоровлення за 2000-2005 роки і винести нову постанову якою
відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1.
з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На
обґрунтування апеляційної скарги, відповідач посилається на ч.2 ст. 95, ст.113,
п.3 ст.116 Конституції України, п.5 ч.1 ст.4, ст.87, ч.2 ч.5 ст.51 Бюджетного
кодексу України , Закон України «Про
Державний бюджет на 2007 рік», постанови Кабінету Міністрів України від
26.07.1996 р. № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» і № 562
від 12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та вказує на те, що визначені
діючим законодавством види допоміг позивачу були виплачені, а тому його права
порушені не були. Окремо апелянт наголошує на підставі для відмови у задоволені
позову за пропуском позивачем річного строку звернення до суду.

Позивач скористувався своїм правом на подання
письмових заперечень проти апеляційної скарги та посилаючись на законність і
обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його в силі, а
апеляційну скаргу без задоволення. В своїх запереченнях позивач також
посилається на судове рішення по аналогічній справі та рішення Європейського
суду з прав людини по справі «ОСОБА_2 проти України» № 34503/04 від 06.06.2006
р. та на те, що відповідно до п.3 ст.268 ЦК України позовна давність не
поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю.

Сторони, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце апеляційного
розгляду, що відповідно до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи.

Перевіривши
матеріали справи та законність і обґрунтованість прийнятої судом постанови,
колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги,
яка підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1. суд першої інстанції обґрунтовано
прийняв до уваги, що позивач як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ІІ
категорії відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на отримання щорічної допомоги на
оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат на момент виплати, а
не той розмір щорічної допомоги, який відповідач виплатив позивачу відповідно
до Постанови Кабінету Міністрів України
№ 562 від 12.07.2005 р . «Про
щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та постанови Кабінету Міністрів України від
26.07.1996 р. № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів погоджується з висновками суду про
порушення відповідачем права позивача на отримання щорічної допомоги на
оздоровлення , оскільки відповідно до вимог ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» , щорічна допомога на
оздоровлення виплачується інвалідам 2 групи у розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат, а відповідно до ч.7 цієї ж статті, розмір мінімальної
заробітної плати повинен визначатися на момент її виплати.

Враховуючи, що в період з 2000 р. по 2005 р.
включно, Законами не встановлювалися обмеження щодо застосування розмірів
заробітної плати для реалізації положень ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» , яким встановлено розмір
такої допомоги як кратну відносно до розміру мінімальної заробітної плати
величину на час виплати, колегія суддів погоджується з тим, що Постанова
Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005
року суперечить вимогам Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»

Виходячи із
пріоритетності законів над урядовими нормативними актами, при вирішенні даного
спору, підлягають застосуванню норми ст. 48 ЗУ «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого
1991 року з наступними змінами та доповненнями. Таким чином, посилання
відповідача на постанови Кабінету
Міністрів України № 562 від 12.07.2005 р . та від 26.07.1996 р. № 836 , і їх застосування при визначенні розміру
щорічної допомоги на оздоровлення є безпідставними.

Разом з тим,
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 . про стягнення з відповідача сум щорічної
допомоги на оздоровлення недоотриманих ним за 2000-2005 роки, суд першої
інстанції не прийняв до уваги та не надав належної оцінки тому, що позивачем
пропущено строки звернення до суду, а з клопотанням про поновлення строку він
не звертався, і судом це питання не обговорювалося.

Відповідно
до ст.99 КАС України , адміністративний
позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до
адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України обов'язок доказування обставин, на яких грунтуються вимоги
і заперечення проти
них покладається на сторони.

Як
вбачається із матеріалів справи позивач з 2000 р. по 2006 р. отримував
виплачувані йому відповідачем суми щорічної допомоги на оздоровлення та не
оспорював їх розмір, з позовом до суду звернувся лише у листопаді 2007 року,
але обставин, які свідчать про поважність причини пропуску строку звернення до
суду не навів.

Відповідно до ч.1 ст.100 КАС
України , пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач
наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку звернення до суду з
адміністративним позовом щодо позивача.

Керуючись вищенаведеними нормами КАС України , колегія суддів приходить до висновку, що
вимоги позивача провести виплату грошової допомоги за 2000-2005 роки заявлені
поза межами строку звернення до адміністративного суду, а тому задоволенню не
підлягають.

Доводи, наведені позивачем в письмових запереченнях на апеляційну
скаргу, колегія суддів не може прийняти до уваги, як підставу для залишення без змін
постанови суду першої інстанції, оскільки звернення до суду за захистом прав та
інтересів від порушень з боку суб'єкту владних повноважень є правом позивача,
яким він розпоряджується на свій розсуд. Строк звернення до адміністративного суду чітко визначений в
КАС України і з огляду на предмет спору не може дорівнюватися до строків,
визначених цивільним законодавством, оскільки річний строк звернення до суду
переслідує законну мету і є достатнім для захисту його прав в судовому порядку
та є більш тривалим, ніж допускається деякими міжнародними актами. Гарантовані
Конституцією права особи не зобов'язують Державу надавати необмежені
цивільно-правові заходи захисту від дій та бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, а встановлений в адміністративному судочинстві строк позовної
давнини гарантує правову визначеність та завершеність, і попереджає
неправосудні рішення у справах по незаявленим своєчасно вимогам, де судам
необхідно виносити рішення керуючись тими доказами, які за мінування часу могли
бути позбавлені надійності та повноти щодо подій розглядаємого спору.

Фінансування
витрат, пов'язаних з реалізацією Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно до ст.63 цього Закону,
здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при
визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

В статті
95 Конституції України визначено, що виключно законом про Державний бюджет
України визначаються будь-які витрати держави на загальносуспільні потреби,
розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до ст.3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх
бюджетів, що складають бюджетну систему, становить один календарний рік, який
починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Наведені
положення Закону свідчать про те, що витрати на щорічну допомогу на
оздоровлення учасникам ліквідації ЧАЕС плануються та виконуються на кожен рік
окремо, щорічно змінювалися в період 2000-2005 р.р. при визначенні та
затвердженні видатків Державного бюджету України на кожен наступний рік, що
є суттєвою обставиною, яка повинна
враховуватися судом при вирішенні спору, ініційованого позивачем після спливу
строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає що постанова
Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня
2007 року в оскарженій частині підлягає скасуванню, з ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позову в частині стягнення недоплаченої грошової
допомоги на оздоровлення за 2000-2005 роки з підстав пропуску строку на
звернення з позовом до суду.

Керуючись п.3
ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Олександрійської міської ради - задовольнити.

Постанову Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 10 грудня 2007 р. в частині стягнення на користь
ОСОБА_1 з Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської
міської ради 5746,60 грн. щорічної грошової допомоги на оздоровлення за
2000-2005 роки - скасувати.

В позові ОСОБА_1 в зазначеній частині відмовити.

В іншій частині постанову Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2007 року
- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду
України протягом одного місяця з часу виготовлення повного тексту.

У повному обсязі постанова суду буде виготовлена 21 липня 2008 року

Судді

Копія
відповідає оригіналу

Суддя