Справа № 22а-4598/08
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2008-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а-4598/08 р. Головуючий суддя у 1-ій
Категорія статобліку - 47
інстанції - Квітка О. М.
Доповідач - Семененко Я.В. (№ 2а-1012008)
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2008 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді - Семененка Я.В.

суддів - Баранник Н.П.,
Юхименка О.В.

при секретарі - Пономаренко В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Олександрійської міської ради Кіровоградської області

на постанову Олександрійського міськрайонного
суду Кіровоградської області від 29 січня 2008 року по справі № 2а-101/08
року за позовом ОСОБА_1 до Управління
праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради
Кіровоградської області про стягнення щорічної
допомоги на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління праці
та соціального захисту населення Олександрійської міської ради Кіровоградської
області, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість по щорічній
допомозі на оздоровлення за період з 2000 по 2005 роки, яка передбачена ст. 48
Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ, на отримання
якої він має право, як учасник
ліквідації ЧАЕС 2-ї категорії. Вказував, що відповідач ухилився від виконання
цього закону, провівши оплату у період з 2000 по 2004 роки в розмірі 26,70 грн.
та за 2005 рік виплатив йому 100грн. допомоги на оздоровлення. Між тим,
вказаним Законом визначено, що він, як ліквідатор наслідків на ЧАЕС 2 категорії
має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 5
мінімальних заробітних плат. Посилаючись на те, що мінімальна заробітна плата у
2000 та 2001 році становила 118 грн., у 2002 році - 165 грн., у 2003 році - 205
грн., у 2004 році 237 грн., у 2005 році - 332 грн. позивач просив стягнути з
відповідача недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі
5641,50 грн. Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача витрати на
правову допомогу у розмірі 400грн.

Постановою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області
від 29 січня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з
відповідача недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення у період за
2000-2005 роки у розмірі 4786,50 грн. і витрати на правову допомогу у розмірі
400грн. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції, Управління праці та соціального захисту населення
Олександрівської міської ради Кіровоградської області подало апеляційну скаргу,
в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просило
скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою
відмовити в задоволені позовних вимог. В обґрунтування доводів
апеляційної скарги Управління праці та соціального захисту населення
Олександрійської міської ради посилалось на те, що судом не враховано того, що
виключно Законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки
держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих
видатків. Судом не прийнято до уваги Постанови КМУ №836 від 26.07.1996р. та
№562 від 12.07.2005р., якими визначено граничні виплати особам, що постраждали
внаслідок ліквідації аварії на ЧАЕС.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що спірні
правовідносини між сторонами виникли з приводу застосування норм законодавства,
які регулюють порядок та розміри виплат щорічної допомоги учасникам ліквідації
аварії на Чорнобильській АЕС. Тобто,
позивачем порушено питання щодо правомірності дій відповідача, який в даних
правовідносинах, при нарахуванні ним та виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення, є
суб'єктом владних повноважень.

Так, позивач вказуючи на неправомірність дій відповідача, посилався на те,
що розмір сум, які підлягають до сплати, повинні розраховуватися у
відповідності до ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Управління праці та соціального захисту населення Олександрівської міської
ради наполягало на тому, що граничні розміри виплат, особам які постраждали
внаслідок ліквідації аварії на ЧАЕС, визначені Постановами КМУ, які і
підлягають до застосування при визначені розміру щорічної допомоги на
оздоровлення.

Спору між сторонами щодо наявності у позивача права на отримання щорічної
допомоги на оздоровлення, як особа, що постраждала внаслідок ліквідації
катастрофи на ЧАЕС та має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕ 2
категорії, не існує.

Апелянт, зокрема
посилався на те, що допомога на оздоровлення виплачена позивачу у розмірі,
передбаченому Постановою Кабінету Міністрів від 26 липня 1996 р. №836 «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів
України від 12.07.2005 року №562, тому підстав для її виплати в більшому
розмірі немає.

Доводи апеляційної скарги Управління праці та соціального
захисту населення Олександрійської міської ради стосовно правильності
визначення позивачу розміру щорічної допомоги на оздоровлення, колегія суддів
не приймає до уваги, оскільки
встановлений ще в 1996 році постановою КМУ № 836 розмір щорічної
допомоги на оздоровлення протягом тривалих років не змінювався і не відповідає
розміру, встановленому іншими законами України.

Зокрема,
розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до Закону України № 1766-ІІІ
від 01.06.2000 року був встановлений з 1 липня 2000 року у розмірі 118 грн. на
місяць. Законом України № 2896-ІІІ від 13.12.2001 року розмір мінімальної
заробітної плати з 1 січня 2002 року встановлений у розмірі 140 грн. на місяць,
а з 1 липня 2002 року у розмірі 165 грн.
Законом України від 26.12.2002 року № 372-ІV розмір мінімальної
заробітної плати встановлений з 1 січня 2003 року у розмірі 185 грн. на місяць,
а з грудня 2003 року встановлений у розмірі 205 грн. Законом України № 1344- ІV
від 27.11.2004 року розмір мінімальної заробітної плати з 1 вересня 2004 року
встановлений у розмірі 237 грн. на місяць, а з 1 січня 2005 року Законом
України № 2285-ІV від 23.12.2004 року розмір мінімальної заробітної плати був
встановлений у розмірі 262 грн., з 01 квітня 2005 року - в розмірі 290 грн.,
з 1 липня 2005 року - 310 грн., з 1 вересня 2005 року - 332 грн.

Зазначені
нормативні акти свідчать про те, що розмір мінімальної заробітної плати зростав
кожен наступний рік. При цьому, вказані закони не містили обмежень щодо
застосування статті 48 Закону № 796-ХІІ. Оскільки ні Верховна Рада України, ні
Кабінет Міністрів України в наступному до 2006 року будь-яких рішень із цих
питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами при
вирішенні даного спору, застосуванню підлягає не Постанова
КМУ № 836, а саме стаття 48 Закону № 796-ХІІ та Закони України № 1344- ІV від
27.11.2004 року № 2285- ІV від 23.12.2004 року та № 3235- ІV від 20.12.2005
року.

Таким
чином, колегія судів дійшла висновку про безпідставність тверджень Управління
праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради про
відсутність правових підстав у суду першої інстанції щодо застосування вимог
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» без врахування Постанов КМУ від 26 липня
1996 року №836 та від 12 липня 2005 року №562, якими визначено граничні розміри
компенсаційних виплат на оздоровлення.

Таких
висновків дійшов і суд першої інстанції, зробивши висновок про неправомірність
дій відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті щорічної грошової
допомоги на оздоровлення позивачу у розмірах встановлених законом.

Колегія
суддів вважає, що позивач має право на отримання щорічної грошової допомоги на
оздоровлення у розмірах встановлених Законом України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а
оскільки відповідачем вказане право не визнається, то має і право на стягнення
не отриманої частини такої грошової допомоги з відповідача.

Колегія
суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, повинні здійснюватися в межах бюджетного фінансування та вважає їх
необґрунтованими з наступних підстав.

Право
позивача на отримання щорічної допомоги у розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат не залежить від наявності чи відсутності грошових коштів та належного
фінансування, таке право надане державою і закріплено Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Оскільки
таке право декларовано державою, то відповідно держава, через створені нею
органи, в даному випадку органи соціального захисту населення, і несе обов'язок
по своєчасній та повній виплаті допомоги саме у розмірах, які нею ж визначені
та закріплені в Законі.

Крім цього, і практика Європейського суду з прав людини, яка
відповідно до ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те,
що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на
причину невиконання своїх обов'язків ( справа «Кечко проти України», рішення
від 08.11.2005р.).

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно, з урахуванням
встановлених обставин справи, стягнув з відповідача різницю між виплаченою
сумою щорічної допомоги на оздоровлення та тією сумою, яка мала бути виплаченою
відповідно до вимог Закону. Різниця, яку стягнуто на користь позивача,
становить 4786,50 грн.

В той же час, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно
стягнув з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 400грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач уклав договір з адвокатом про
надання йому правової допомоги і за таку
допомогу ним сплачено 400грн.

Відповідно до ст..90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги,
передбачених законом.

Частиною 1 ст. 94 КАС України передбачено, якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету
України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Постановою КМУ №590 від
27.04.2006р. «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок
держави» визначено, що компенсація в адміністративних справах витрат,
пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове
рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень:

якщо компенсація відповідно до закону сплачується за рахунок держави не
перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що особі, яка надає правову
допомогу, виплачується 5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день.

Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати 515 грн. за повний робочий
день (8 год.) сума відшкодування становить 25,75 грн.(515х5%).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору про надання
правової допомоги від 21 грудня 2007 року (а. с. 9) позивач здійснює оплату
адвокату ОСОБА_2 400 грн. за захист його прав та інтересів в Олександрійському
міськрайонному суді Кіровоградської області та інших судових інстанціях.
Відповідно до квитанції № 002974 від 21 грудня 2007 року позивачем сплачено
адвокату ОСОБА_2 400 грн. за надання правової допомоги (а. с. 8). Але в
матеріалах справи відсутні будь-які документи, розрахунки або акти виконаної
роботи у підтвердження суми, яку повинен сплатити позивач. Оскільки, позивачем
та його представником не надано доказів для підтвердження вартості послуг
ОСОБА_2, колегія суддів вважає за необхідне відшкодувати судові витрати,
відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України та Постанови КМУ № 590 від 27 квітня 2006
року.

29 січня 2008 року судове засідання тривало 35 хвилин, відповідно до
журналу судового засідання (а. с. 16).

Таким чином, компенсаційні витрати складають:

25,75 грн. - за 8 годин, отже 1,87 грн. - за 35 хвилин.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне, постанову суду
першої інстанції в частині стягнення правової допомоги в розмірі 400 грн.
змінити, стягнувши з місцевого бюджету на користь позивача судові витрати на
правову допомогу у розмірі 1,87 грн. з державного бюджету за отримання юридичних послуг.

Керуючись п.2 ч.1 ст.198, ст..ст.201,
205, 207 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Олександрійської міської ради Кіровоградської області задовольнити частково.

Постанову Олександрійського
міськрайонного суду від 29 січня 2008року в частині стягнення правової допомоги
на користь ОСОБА_1 змінити, стягнувши на користь ОСОБА_1 витрати на правову
допомогу у розмірі 1,87 грн.

В іншій частині Постанову Олександрійського міськрайонного суду від 29
січня 2008 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту виготовлення
повного тексту постанови.

(Повний
текст постанови виготовлено 10.11.2008р.).

Головуючий
Я. В. Семененко

Судді:
Н.П. Баранник

О.В.
Юхименко