Справа № 22-а-8883/08
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2008-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22-а-8883/08
Головуючий у І інстанції - Лисюк
Суддя-доповідач Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2008 року Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді
Глущенко Я.Б.,

суддів
Дурицької О.М., Межевича М.В.,

при
секретарі Токар М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління
праці та соціального захисту населення Баришівської районної державної
адміністрації Київської області про визнання дій протиправними та стягнення
недоотриманої щорічної одноразової допомоги на оздоровлення, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Баришівського районного суду Київської
області від 31 жовтня 2007 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому,
зокрема, просив стягнути з відповідача
недоплачені суми одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2005-2007
роки, посилаючись на те, що він отримав допомогу на оздоровлення в значно нижчому
розмірі, ніж це передбачено ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Постановою Баришівського районного суду Київської області від 31 жовтня
2007 року заявлений позов задоволено частково: визнано дії Управління праці та
соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації
Київської області щодо відмови у перерахунку щорічної допомоги на оздоровлення
протиправними та зобов'язано відповідача провести перерахунок та виплату
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік у розмірі, передбаченому ст. 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» з розрахунку мінімальної заробітної плати.
В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати в частині незадоволених позовних вимог
постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення
про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу,
правильно встановив обставини, яким та наданим доказам дав правильну правову
оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних
вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що
вимоги позивача про стягнення
допомоги на оздоровлення за 2005 рік не підлягають задоволенню у зв'язку
з пропуском строку звернення до суду, а за 2006 рік - у зв'язку з безпідставністю
заявленої вимоги.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Колегією суддів встановлено, що позивач є евакуйованим із зони відчуження у
1986 році, що підтверджується
відповідним посвідченням.

Статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що евакуйованим
із зони відчуження у 1986 році, включаючи дітей, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в розмірі трьох мінімальних заробітних плат.

Відповідачем зазначена допомога була виплачена позивачу у 2005 році у сумі
75,00 грн., тобто у розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів
України № 562 від 12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач, дійсно, повинен був здійснити нарахування та виплату
допомоги позивачу за 2005 рік виходячи з її розміру, встановленого Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», а
не постановою Кабінету Міністрів України.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції
України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності
законів над підзаконними актами, суд дійшов правильного висновку, що при
визначенні розміру допомоги на оздоровлення позивачеві застосуванню підлягають
норми Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Разом з тим, як правильно зазначено
судом першої інстанції, відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до
адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Представник відповідача наполягав на застосуванні річного строку звернення
до адміністративного суду та просив відмовити у задоволенні позову на цій
підставі.

Зі змісту Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»
вбачається, що зазначеним Законом не передбачено можливості досудового порядку
вирішення спору, а тому безпідставними є доводи апелянта про необхідність
обчислення строку звернення до суду з дня, коли позивач дізнався про рішення
суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги.

Отже, враховуючи, що інших строків для звернення до адміністративного суду
з таким позовом ані Кодексом адміністративного судочинства України, ані іншими
законами України не передбачено, судова колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції, що пропущення позивачем без поважних причин річного строку
для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та
інтересів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині
стягнення щорічної допомоги на оздоровлення за 2005 рік.

Що ж стосується вимог про стягнення щорічної допомоги на оздоровлення за
2006 рік, то, на думку колегії суддів, відповідач правомірно керувався п. 37
ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», яким було
зупинено на 2006 рік дію ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в частині
виплати компенсацій і допомог в розмірах відповідно до мінімальної заробітної
плати.

Вирішуючи питання про те, положення якого Закону підлягають застосуванню
для вирішення спірних правовідносин, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним
органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого
закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також
закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що
мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини
рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією
України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас
врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які
за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі
акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше
не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт,
який діяв у часі раніше».

Відповідно до ч. 3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду
України є обов'язковими до виконання на території України.

Відтак, виходячи з наведених положень Конституції України та рішення
Конституційного Суду України, а також враховуючи, що вищезазначеним Законом
України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» фактично змінено положення Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному випадку є положення статей Закону
України «Про Державний бюджет України на 2006 рік».

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, матеріалами справи
та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254, КАС України,
суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Баришівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2007
року залишити без змін.

Повний текст ухвали виготовлений 13 жовтня 2008 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена
протягом одного місяця з дня складання в повному обсязі, тобто з 14 жовтня 2008
року, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного
суду України.

Головуючий суддя

Судді: