Справа № 2-а-3028/08
Суддя: Верба І.О.
Дата ухвалення: 2008-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Категорія статобліку -
Справа № 2-а-3028/08
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2008 року м.
Дніпропетровськ

Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Верба І.О.

при секретарі Ромасько
Є.В.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну справу

за
позовом управління Пенсійного фонду України в Дніпровському
районі міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, м. Дніпродзержинськ
Дніпропетровської області

до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань в України в місті
Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, м. Дніпродзержинськ
Дніпропетровської області

про зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі міста
Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулось із адміністративним
позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань в України в місті
Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, із врахуванням позовних вимог,
просило зобов'язати відповідача включити суму заборгованості по ОСОБА_2, яка
перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Дніпровському
районі міста Дніпродзержинська на загальну суму заборгованості 5303,54
грн. ( за період з 01.06.05 р. по
30.02.08 р.) в акт щомісячної звірки витрат по особових справах потерпілим,
яким виплачено пенсії по інвалідності в наслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного захворювання для подальшого відшкодування згідно з
«Порядком відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань в України Пенсійному фонду України
витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності в наслідок нещасного
випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку із
втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання”, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду
України та Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України від 04 березня 2003 року №5-4/4.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_2 була призначена та виплачена
пенсія по втраті годувальника - ОСОБА_3, якому заподіяна смерть внаслідок
трудового каліцтва під час виконання трудових обов'язків.

Відповідач проти позову заперечив. Зазначив, що нещасний випадок трапився
поза межами України, страховик виплачує платежі тільки застрахованим особам,
ФСС здійснює виплати з того часу, коли підприємства передали документи,
підтверджуючі право працівника (членів їх сімей), що потерпілі на виробництві
до 01.04.01 р. на такі соціальні виплати та соціальні послуги. Однак, право
передача ПФУ органам ФСС таких виплат не передбачена чинним законодавством.
Наполягаючи на тому, що у ФСС немає підстав відшкодовувати пенсію УПФУ, просив
у задоволенні позову відмовити. Також зазначив, що позивачем пропущено строк
звернення до адміністративного суду.

Проаналізувавши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку що
позовна заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи виходить, що ОСОБА_2 позивачем виплачено за період з
01.06.05 р. по 30.02.08 р. 5303,54 грн.
пенсії в разі втрати годувальника, померлого внаслідок трудового каліцтва.
Актом про нещасний випадок №6 від ІНФОРМАЦІЯ_1 р. встановлено, що ОСОБА_3
внаслідок нещасного випадку який трапився ІНФОРМАЦІЯ_2, в результаті зіткнення
автомобілів від отриманих травм помер на місці події.

Сторонами за спірний період складались акти щомісячної звірки витрат по
особових справах потерпілим, яким виплачено пенсії по інвалідності в наслідок
нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання для подальшого
відшкодування, в який спірні суми не включені. До актів щомісячно складався
додаток 2, у якому відображався розмір пенсії виплаченої УПФУ, та який належав
до відшкодування ФСС.

Вирішуючи справу по суті, суд зазначає, що статтею 1 Основ законодавства
України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування встановлено, що
загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це система прав,
обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає
матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або
тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом,
за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків
власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та
інших джерел, передбачених законом.

Відповідно до статті 4 Основ, в Україні залежно від страхового випадку є
такі види загальнообов'язкового державного соціального страхування: пенсійне
страхування; страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та похованням; медичне страхування;
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності; страхування на випадок безробіття.

Відносини, що виникають за зазначеними у частині першій цієї статті видами
загальнообов'язкового державного соціального страхування, регулюються окремими
законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Спори, що виникають із правовідносин за
загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, вирішуються в
судовому порядку, якщо законом не встановлено досудовий порядок їх розгляду
(стаття 12 Основ).

За пенсійним страхуванням згідно зі статтею 25 Основ надаються такі види
соціальних послуг та матеріального забезпечення: пенсії за віком, по
інвалідності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не
пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсії у зв'язку з втратою
годувальника, крім передбачених пунктом 4 цієї статті; медичні
профілактично-реабілітаційні заходи; допомога на поховання пенсіонерів.

Відповідно до пункту 4 цієї статті за страхуванням від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання надаються такі види соціальних послуг
та матеріального забезпечення: профілактичні заходи по запобіганню нещасним
випадкам на виробництві та професійним захворюванням; відновлення здоров'я та
працездатності потерпілого; допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання;
відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним своїх трудових обов'язків; пенсія по
інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного
захворювання; пенсія у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; допомога на
поховання осіб, які померли внаслідок
нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

У частині 4 статті 26 Основ встановлено, що якщо після призначення застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг між страховиками виник спір щодо
понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернулася
застрахована особа. При цьому неналежний страховик має право звернутися до
належного страховика щодо відшкодування
понесених ним витрат.

Враховуючи те, що пенсія у зв'язку
із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві
або професійного захворювання є
наслідком страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, належним страховиком, тим, хто має надавати застрахованій особі
матеріальну допомогу чи соціальні послуги, відповідно до статті 25 Основ, є
Фонд соціального страхування від нещасних випадків.

Пунктом 2 статті 7 (Прикінцеві положення) Закону України «Про страхові
тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності з 1
квітня 2001 року, встановлено, що Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні
послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 1
квітня 2001 року, з того часу, коли
відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що
підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати
та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Потерпілі, документи яких не передані до Фонду, продовжують отримувати
належні виплати та соціальні послуги від свого роботодавця, Пенсійного фонду
України та Фонду соціального страхування України. При цьому кошти, виплачені
потерпілому страхувальником, зараховуються Фондом у рахунок його страхових
внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, а між страховиками з інших
видів страхування і Фондом в подальшому відбуваються відповідні розрахунки.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності» закріплене аналогічне
правило - якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи
надання соціальних послуг між Фондом соціального страхування від нещасних
випадків і страховиками з інших видів соціального страхування виникають спори
щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернувся
застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся застрахований, має право
звернутися до відповідного страховика з інших видів соціального страхування
щодо відшкодування понесених ним витрат.

Сфера дії цього Закону поширюється на таку категорію пенсіонерів, щодо
відшкодування витрат на виплату пенсій яким
виник спір.

За змістом частини 2 статті 2 зазначеного Закону особи, право яких на
отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством
СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам
внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних
з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на
забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

При цьому право на таке забезпечення, яке встановлено в Україні, не залежить від того, у якій з
колишніх республік СРСР стався нещасний випадок на виробництві з застрахованою
особою або виникло професійне захворювання, пов'язане з виконанням нею трудових
обов'язків.

Відповідно до пункту 3 розділу XI (Прикінцеві положення) Закону України
«Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності» відшкодування шкоди, медична, професійна та соціальна
реабілітація провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків
також зазначеним у статті 8 цього Закону особам, які потерпіли до набрання ним
чинності та мали право на зазначені страхові виплати і соціальні послуги.

Абзацом третім пункту 3 розділу XI встановлено, що уся заборгованість
потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим
Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної і
моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується
цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без
правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

Отже, за змістом наведеної норми обов'язок Фонду соціального страхування
від нещасних випадків відшкодувати потерпілим на виробництві та членам їх сімей
матеріальну і моральну (немайнову) шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я, не
залежить від того, чи сплачували Фонду страхові платежі підприємства, що
ліквідувалися та на яких було ушкоджено здоров'я потерпілого.

Таким чином, Фонд соціального страхування від нещасних випадків є правонаступником
державного, галузевих та регіональних фондів охорони праці, передбачених
статтею 21 Закону України «Про охорону праці», які ліквідуються.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у сфері пенсійного забезпечення від 13 березня
1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної Угоди та членів
їх сімей здійснюється за законодавством держави, на
території якої вони проживають.

Статтею 3 цієї Угоди встановлено, що всі витрати, пов'язані зі здійсненням
пенсійного забезпечення за даною Угодою, несе держава, яка надає забезпечення.

За змістом цієї норми взаємні розрахунки між державами можуть проводитися
лише на підставі двосторонніх договорів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що страховиком, який має виплачувати
пенсію у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного
випадку на виробництві або професійного
захворювання на території колишніх республік СРСР, а в разі виплати такої
органами Пенсійного фонду України - відшкодувати останньому витрати, є Фонд
соціального страхування від нещасних випадків.

Разом з тим, обраний у цій справі спосіб захисту (відновлення) порушеного
права суд вважає частково таким, що не відповідає змісту прав Управління ПФУ
щодо відшкодування понесених ним витрат.

Порядок відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків
на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України
витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку із
втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, затверджений постановою Правління Пенсійного фонду
України та Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань від 4 березня 2003 № 5-4/4, не
врегульовує спірних відносин, які виникли у даному випадку, оскільки
встановлене ним правило підписання актів звірки розрахунків розраховано на
відсутність спору.

Згаданий Порядок визначає механізм відшкодування на централізованому рівні
Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою
пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання,
які призначені особам, що застраховані згідно із Законом України «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»
(крім осіб, зазначених у пункті 2 статті 8 цього Закону), у тому числі
добровільно застраховані, та потерпілим особам, право яких на отримання
відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або
законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам
внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних
з виконанням ними трудових обов'язків.

У разі незгоди на підписання актів з боку Фонду соціального страхування від
нещасних випадків вимоги про стягнення мають вирішуватись у судовому порядку в
судах адміністративної юрисдикції, а не шляхом пред'явлення вимог про
підписання актів звірки.

Зазначена позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 20
березня 2007 року по справі №21-1087, яка розглянута у порядку провадження за винятковими
обставинами справу за позовом Управління Пенсійного фонду України у
Великобагачанському районі Полтавської області до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань у Великобагачанському та Решетилівському районах
Полтавської області про зобов'язання прийняти до заліку та відшкодування суми,
та підтверджена наступними судоми рішеннями
Верховного суду України по зазначеній категорії спорів.

Поряд з цим, позивачем пропущений річний строк звернення до суду
встановлений статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства України, що є підставою для відмови у позову, про
застосування якої заявив відповідач. Так, позовні вимоги заявлені за період
з01.06.05 р. по 30.02.08 р., коли як позов поданий 27.03.08 р. Позивачем
клопотання про поновлення пропущеного строку не заявлялось.

На підставі викладеного, керуючись статтями 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне
оскарження відповідно статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови в повному
обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України -
з дня складення в повному обсязі, та подальшої подачі апеляційної скарги
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про
апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний
адміністративний суд в порядку статті 186 Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя
(підпис)
І.О. Верба

Постанову складено у повному обсязі 12.11.08 р.

З оригіналом згідно Суддя І.О.Верба

Постанова не набрала законної сили станом на 12.11.08
р. Суддя І.О. Верба