Справа № 22а-553/07
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2007-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

першій інстанції - Лозун О.Ю. Справа №
Категорія №22
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року
листопада місяця 01 дня
Судова колегія Одеського апеляційного

адміністративного
суду

у складі:

головуючого -
Бітова А.І.

суддів - Золотнікова О. С

- Милосердного М.М.

при секретарі -
Усенко С.М.

з участю:-----

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за
апеляційною скаргою управління праці та соціального захисту населення виконкому
Білгород-Дністровської міської ради на постанову Білгород-Дністровського
міськрайонного суду від 10 квітня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
управління праці та соціального захисту населення виконкому
Білгород-Дністровської міської ради про утримання недоплаченої щорічної грошової
допомоги інвалідам війни,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2006
року ОСОБА_1. звернувся до суду з адміністративним позовом до управління праці
та соціального захисту населення (далі УПСЗН) виконкому Білгород-Дністровської
міської ради в Одеській області про стягнення недоплаченої разової допомоги
інваліду війни II групи, вказуючи, що він є інвалідом війни і, відповідно,
до ч.5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" (зі змінами) йому держава повинна виплачувати щорічно
до 05 травня разову грошову допомогу у розмірі 8-ми мінімальних пенсій за
віком. Частиною 1 ст. 17 цього Закону встановлено, що виплату разової допомоги
здійснюють органи праці та соціального захисту населення, тобто відповідач по
справі.

Мінімальний розмір
пенсії за віком в 2003 році відповідно до постанови Кабінету Міністрів №279 від
13 березня 2002 року складав 47,30 грн. і він повинен був отримати одноразову
допомогу в розмірі 378,40 грн., але йому виплачено лише 120 грн., тобто
недоплата складає 258,40 грн.

Мінімальний
розмір пенсії за віком в 2004 році згідно Закону України №1058-IV від 09
липня 2003 складав 92,45 грн. і він повинен був отримати одноразову допомогу в
розмірі 739,60 грн., але йому було виплачено 160 грн., тобто недоплата склала
579,60 грн.

Мінімальний
розмір пенсії за віком в 2005 році згідно Закону України №2291 -IV від 23
грудня 2004 року складав 332 грн. і він повинен був отримати одноразову
допомогу в розмірі 2 656,00 грн., але йому було виплачено 330 грн., тобто
недоплата склала 2 326 грн.

Мінімальний
розмір пенсії за віком у 2006 році згідно ст. 65 Закону України "Про
державний бюджет України на 2006 рік" складав з 1 квітня 2006 року - 359
грн. і він повинен був отримати одноразову допомогу в розмірі 2 872,0 грн., але
йому було виплачено 330 грн., тобто недоплата склала 2 542,0 грн. А всього
недоплата одноразової допомоги за 2003-2006 роки склала 5 706,0 грн.

Посилаючись на
наведене і на підставі ст.ст. 2, 12, 17, 22 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", ч.2 ст.3, ст. 8, ч.1
ст. 55 Конституції України, ст.ст. 17, 18, 104 КАС України, позивач просив суд
стягнути з відповідача - УПСЗН виконкому Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області недоплату одноразової допомоги йому як інваліду війни II
групи в сумі 5 706,0 грн.

Представник
відповідача позовні вимоги не визнав і пояснив суду, що Законом України
"Про державний бюджет на 2003 рік" встановлено, що в 2003 році
виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" інвалідам війни II
групи проводиться в розмірі 120 гривень; згідно ст. 44 Закону України
"Про державний бюджет України на 2004 рік" сума щорічної разової
допомоги інвалідам війни II групи склала 160 грн.; згідно ст. 34 Закону України
"Про державний бюджет України на 2005 рік" сума щорічної разової
допомоги інвалідам війни II групи склала 330 грн.; згідно Закону України "Про
державний бюджет України на 2006 рік" сума щорічної одноразової допомоги
інвалідам війни II групи склала 330 грн. Указані суми коштів щорічно
нараховувались та виплачувались позивачеві. В суді він підтвердив, що їх
отримав і більше грошей на виплату одноразової допомоги немає. Просить в
задоволенні позову відмовити.

Постановою
Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 квітня 2007
року позов ОСОБА_1. задоволений.

Стягнуто з УПСЗН
виконкому Білгород-Дністровської міської ради в Одеській області на користь
ОСОБА_1. недоплачену УПСЗН виконкому Білгород-Дністровської міської ради
одноразову щорічну грошову допомогу інвалідам війни II групи у
розмірі 5 706 (п'ять тисяч сімсот шість) гривень.

В апеляційній
скарзі УПСЗН виконкому Білгород-Дністровської міської ради ставиться питання
про скасування постанови суду в зв'язку з тим, що вона прийнята з порушенням
норм матеріального права.

Розглянувши
матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги УПСЗН
виконкому Білгород-Дністровської міської ради, перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду в межах позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Судом
встановлено, що позивач ОСОБА_1 . є інвалідом війни II групи і
має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - учасників
бойових дій.

Відповідно до
ч.5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року, зі змінами, щорічно, до 05
травня інвалідам війни II групи виплачується разова грошова допомога у розмірі 8-ми
мінімальних пенсій за віком.

Починаючи з 2003
року і по 2006 рік включно позивачеві виплачувалась одноразова щорічна грошова
допомога як інваліду війни на підставі законів України "Про державний
бюджет України". Нараховані та виплачені позивачеві суми одноразової
щорічної грошової допомоги за ці роки значно нижчі, ніж ті, які повинні бути
нараховані відповідно до ч.5 ст. 13 закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту". Різниця між виплаченими сумами
одноразової щорічної грошової допомоги та сумами допомоги, яка повинна бути
виплачена згідно ч.5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" значна і склала: за 2003 рік - 258,40
грн.; за 2004 рік - 579,60 грн,; за 2005 рік - 2 326,0 грн.; за 2006 рік - 2
542,0 грн. Таким чином, позивачу як інваліду війни II групи не
доплачено державою за чотири роки 5 706 гривень.

З аналізу
діючого національного законодавства, передує висновок, що, виходячи із вимог
ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових Законів або змін до чинних
Законів держава не вправі допускати звуження змісту та обсягу існуючих прав і
свобод, у тому числі і для ветеранів війни, Закон відносно яких встановив, що
нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які
обмежують права і пільги ветеранів, передбачені цим Законом, є недійсними.

При цьому,
належить прийняти до уваги правову позицію Конституційного Суду України, який
неодноразово розглядав питання щодо конституційності положень Законів України
про Державний бюджет України у частині обмежень пільг, компенсацій і гарантій,
на які відповідно до чинного законодавства мають право окремі категорії
громадян.

Для значної
кількості громадян України, пільги, компенсації і гарантії, право на які
передбачено чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування,
необхідною складовою конституційного права на забезпечення достатнього
життєвого рівня (ст. 48 Конституції України, який принаймні не може бути нижчим
від прожиткового мінімуму, встановленого Законом (ч.3 ст. 46 Конституції
України), тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових
Законів або внесення змін до чинних Законів, за ст. 22 Конституції України, не
допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до п.31
ч.1 ст. 85, п.19 ч.1 ст. 92 Конституції України надзвичайного стану (ст. 64
Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 20 березня
№5-рп/20029 v005P710-02 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Конституційний
суд звернув увагу на те, що практика ревізування пільг, компенсацій і гарантій
триває, зокрема, на підставі частини п'ятої ст. 13 Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно, до 05
травня, учасникам бойових дій виплачувалась разова грошова допомога у розмірі
8-ми мінімальних пенсій за віком. Проте ст. 44 Закону України "Про
державний бюджет України на 2004 рік" розміри такої допомоги зменшено.

Це, як зазначив
Конституційний Суд України, суперечить вимогам ст. 2 Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", згідно з якою
права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше
законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР не можуть бути
скасовані без їх рівноцінної заміни (частина друга); нормативні акти органів
державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і
пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними (частина третя).

З таких підстав,
колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що
положення Законів України "Про Державний бюджет України", в даному
випадку, не можуть бути застосовані, оскільки вони суперечать нормам
Конституції України про недопустимість звуження змісту на обсягу існуючих прав
і свобод при прийнятті нових Законів або внесенні змін до чинних Законів (ст.
22 ч.3 Конституції України). .

Тому, суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1. до УПСЗН виконкому
Білгород-Дністровської міської ради про утримання недоплаченої одноразової
щорічної грошової допомоги як інваліду війни в сумі 5 706 гривень.

Згідно ч.1 ст.17
Закону України "Про виконання рішень та застосування практики
Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді
справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до
неї і практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до
ст. 1 Протоколу до Конвенції, - "Кожна ... особа має право мирно володіти
своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в
інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами
міжнародного права".

Розглядаючи
борги у сенсі поняття "власності", яке міститься у ч.1 ст. 1
Протоколу № 1 до Конвенції і яке не обмежене лише власністю на фізичні речі та
не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги,
що становлять майно, можуть також розглядатися як "майнові права" і,
таким чином, як власність.

Тому, при
розгляді справи "ОСОБА_2проти України" (заява № 63134/00)
Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави
визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету,
держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи
зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату
певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної
влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є
чинними (п.23 рішення суду 3).

В зв'язку з цим,
Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох
нормативних актів - Закону України, відповідно якого встановлені надбавки з
бюджету, і який є діючим, та Закону України " Про Державний бюджет"
на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку Уряду України,
превалювали як lex specialis.

Суд не прийняв
аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної
влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п.26 рішення ОСОБА_2проти України; див. mutatis mutandis рішення
у справі ОСОБА_3 проти Росії, № 59498/00).

З таких підстав,
висновки суду першої інстанції відповідають як нормам національного
законодавства, так і міжнародного - ч.1 ст. .Протоколу № 1 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод, яка є частиною законодавства України, і
практиці Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Тому, доводи
апеляційної скарги про відсутність фінансових можливостей держави не можуть
бути прийняті до уваги.

Посилання
апелянта на те, що спеціальний Закон (lex
specialis), тобто
Закон України "Про державний бюджет України" на відповідний рік, має
перевагу перед Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", яким встановлені пільги для ветеранів війни, не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки звуження змісту та обсягу прав шляхом
прийняття нових Законів, внесення змін до чинного законодавства за ст. 22 Конституції
України не допускається.

Оскільки правові
положення, які передбачають виплату разової щорічної допомоги інвалідам війни
до Дня Перемоги є чинним, і позивач є інвалідом війни і має право на її
одержання, органи державної влади не вправі відмовити у виплаті такої допомоги
в повному обсязі.

Враховуючи все
вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень
матеріального і процесуального права при вирішенні справи не припустився, а
наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких
обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.
195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС
України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу управління праці та соціального захисту населення виконкому
Білгород-Дністровської міської ради в Одеській області залишити без
задоволення, а постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської
області від 10 квітня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України
протягом одного місяця з дня набрання законної сили судовим рішенням
апеляційного суду.