Справа № 22-а-6342/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач Василенко Л.А.
Головуючий І інстанції суддя Симоненко В.І.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

24 червня 2008
року Справа
№ 22-а-6342/08

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді: Василенко Л.А.,

суддів: Сіваченка І.В.,

Дяченко С.П.,

при
секретареві Скопинській А.О.,

розглянула
апеляційні скарги Управління праці та соціального захисту населення
Перевальської районної державної адміністрації Луганської області на постанову
Перевальського районного суду Луганської області від 14 березня 2008р. у справі
№ 2-а-8/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення Перевальської районної державної адміністрації Луганської області про
визнання дій неправомірними та стягнення недоотриманих сум, і

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Перевальського районного суду Луганської області від 14 березня
2008р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково: дії Управління праці та
соціального захисту населення Перевальської районної державної адміністрації
Луганської області (УПСЗН) щодо неповної виплати позивачеві за2004, 2005, 2007
роки допомони на оздоровлення та одноразової допомоги до Дня Перемоги за 2007
рік визнані неправомірними, з УПСЗН на
користь позивача стягнуто не сплачену одноразову щорічну допомогу до Дня
Перемоги за 2007 рік у сумі 2736,00 грн., щорічну допомогу на оздоровлення за
2004, 2005, 2007р. у сумі 4678,3 грн., всього 7114,30грн.

Відповідач не погодився з судовим рішенням і подав апеляційні скарги, в
яких просить постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування
судом норм матеріального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позивних вимог, які задоволені рішенням суду.

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного
розгляду сповіщений належним чином.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач є інвалідом
ІІ групи і згідно ч. 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» має право на отримання разової щорічної
грошової допомоги до 5 травня у розмірі 8
мінімальних пенсій за віком, з
відповідача на користь позивача необхідно стягнути недоплачену разову грошову
щорічну допомогу до 5 травня за 2007р. - 2736,00 грн., керуючись Законом
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Також, судом першої інстанції встановлено, що позивач є інвалідом 2 групи,
віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи і має право на підставі ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» на щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат на момент виплати. Відповідач незаконно у 2004, 2005, 2007
роках виплачував допомогу в менших розмірах ніж це передбачено законом. Суд
першої інстанції прийшов до висновку, що дія норми вищезазначеної статті на
2006 рік була зупинена ст.77 Закону України «Про державний бюджет України на
2006 рік» № 3235-ІV від 20.12.2005р., тому виплата допомоги на оздоровлення УПСЗН
позивачеві за 2006 р. в розмірі 120,0 грн. була правомірною.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила доводи
апеляційної скарги за матеріалами справи і вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а постанову суду першої інстанції необхідно залишити
без змін.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи встановив, що позивач є
інвалідом 2 групи, у зв'язку з чим та відповідно до вимог 13 Закону України
“Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” має право на
отримання щорічної разової грошової допомоги до 9 травня (яка повинна
виплачуватися до 5 травня) в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

Статтею 2 Закону України “Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” визначено, що законодавство України
про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього закону
та інших актів законодавства України; права та пільги для ветеранів війни,
встановлені раніше законодавством України, не можуть бути скасовані без їх
рівноцінної заміни; нормативні акти органів державної влади, які обмежують
права і пільги ветеранів, передбачені цим законом є недійсними

Крім того, ч. 2, 3 ст. 22 Конституції України передбачено, що
«Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті
нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і свобод»

Фактично позивач отримав від УПСЗН у 2007р. щорічну допомогу до 5 травня в
сумі 360,00 грн., що не оспорюється сторонами.
При цьому відповідач керувався положеннями ст. 96 Закону України “Про
державний бюджет України на 2007 рік”.

Положення пункту 13 статті 71 Закону України “Про Державний бюджет України
на 2007 рік”, яким на 2007 рік зупинено дію частини п'ятої ст. ст. 12, 13, 14, 15
Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”
визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України у справі
№ 6-рп від 09.07.2007 р.

Посилання відповідача на необхідність застосування Закону „Про державний
бюджет на 2007 рік" та на вищу юридичну силу даного Закону над Законом,
який надав позивачеві певне майнове право, є безпідставним, таким, що
суперечить діючому законодавству і Конституції, засадам адміністративного
судочинства, оскільки ст. 22 Конституції України
передбачає, що конституційні права та свободи гарантуються законом і не можуть
бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів
не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Посилання відповідача на ту обставину, що виплата
вказаної грошової допомоги здійснена в межах фінансування, передбаченого державним бюджетом на 2007 рік, є також
безпідставним, оскільки факт відсутності коштів не є сам по собі підставою для
звуження змісту існуючого у позивача права на отримання грошової допомоги і не
є підставою для звільнення відповідача від виплати допомоги у передбаченому
законом розмірі.

В даному випадку є суперечність стосовно визначеності розміру даної
грошової допомоги в двох різних Законах.
Враховуючи рішення Конституційного суду, наведене вище, а також приймаючи до
уваги вимоги Конституції України щодо
верховенства права і заборони щодо звуження іншими законами змісту вже
встановлених законом прав, суд першої інстанції дійшов правильного
висновку, що в даному випадку має виконуватись Закон, який встановив конкретне
право, і таке право не може бути обмежене іншим законом, в тому числі і законом
„Про державний бюджет".

Посилання відповідача на ту обставину, що Законом „Про Державний бюджет на
2007 рік" було зупинено дію ч. 5 ст. 13 Закону „Про статус ветеранів війни
гарантії їх соціального захисту" в частині визначення розміру допомоги до
Дня Перемоги, також суперечить закону, з наведених вище підстав.

Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача
недоплаченої суми разової щорічної грошової допомоги за 2004, 2005, 2007 роки,
застосувавши ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту”.

Відповідно до ст.3 Конституції України «Права і свободи людини та їх
гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава
відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком держави».

Згідно ч.2
ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Позивач віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1 (арк. справи
4), є інвалідом 2 групи, причина інвалідності, пов'язана з роботами по ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджено довідкою МСЕК (а. с.
7). Фактично позивач отримав від УПСЗН
щорічну допомогу на оздоровлення у 2004р. 26,7 грн., у 2005 р. - 120,0 грн., у
2007р. - 120,0 грн., що не оспорюється сторонами.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, створення єдиного
порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій,
соціального захисту потерпілого населення визначені Законом України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Порядок надання щорічної допомоги регулюється статтею 48 зазначеного
Закону, якою передбачена виплата особам, віднесеним до 1 категорії осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідам 2 групи, допомоги у
розміри п'яти мінімальних заробітних плат.

При виплаті щорічної допомоги на оздоровлення відповідач керувався
Постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі - Постанова № 836), якою розмір такої допомоги встановлений в
26,7 грн., з 2005 року - Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від
12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Постанова № 562), якою
розмір такої допомоги встановлений в 120,0 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами
України.

Зазначеними постановами Кабінету Міністрів України від № 562 та № 836
всупереч Закону №796-XII установлені конкретні розміри щорічної одноразової допомоги на
оздоровлення в твердій грошовій сумі.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими
нормативними актами, при вирішенні даного спору підлягають застосуванню ст. 48
Закону України №796-XII та Закони України про встановлення
розміру мінімальної заробітної плати на 2004, 2005, 2007 роки, а не постанови Кабінету Міністрів України від
№ 562 та № 836.

Дія ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» у 2004, 2005 та 2007р. була чинною та
підлягає застосуванню.

Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржувало ся, судом
апеляційної інстанції справа переглядалася в межах поданих апеляційних скарг.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків місцевого суду, тому підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Управління праці та соціального захисту населення
Перевальської районної державної адміністрації Луганської області залишити без
задоволення.

Постанову Перевальського районного суду Луганської області від 14 березня
2008р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення Перевальської районної державної адміністрації Луганської області про
визнання дій неправомірними та стягнення недоотриманих сум залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної
сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом одного місяця
після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в
разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня
складення в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: