Справа № 22а-3985/08
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2008-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а - 3985/08
Головуючий суддя у 1-ій
інстанції Курочкіна О. М.
Доповідач Семененко Я.В.
(справа
№ 2а-103/07)
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2008 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого -
Семененка Я. В.

суддів -
Баранник Н.П., Юхименка О.В.

при секретарі -
Галоян О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Петропавлівської районної державної адміністрації

на постанову Петропавлівського районного суду Дніпропетровської
області від 21 грудня 2007 року у справі
№ 2а-103/07 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення Петропавлівської районної державної адміністрації про визнання дій
неправомірними та стягнення коштів щорічної допомоги на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2007 року ОСОБА_1
звернувся до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з
адміністративним позовом, який в подальшому уточнив та в якому просив ухвалити рішення, визнавши дій відповідача
щодо відмови виплатити щорічну допомогу на оздоровлення у розмірах передбачених
Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними та стягнути з управління
праці та соціального захисту населення Петропавлівської районної
державної адміністрації на його користь недоплачену суму на оздоровлення за
період з 2004 по 2006 роки. Посилався на те, що він є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС другої категорії, у зв'язку з чим
перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення
Петропавлівської районної державної адміністрації, а тому відповідно до ст.. 48
Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII йому
передбачено виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат. Проте, відповідачем, всупереч вимогам Конституції України та
вищезазначеному Закону, було виплачено на користь позивача в період з 2004 по
2006 рік, значно занижені суми компенсації на оздоровлення, без врахування
встановленого на території України розміру мінімальної заробітної плати.

Постановою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від
21 грудня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано дії
посадових осіб Управління праці та соціального захисту населення
Петропавлівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області по
нарахуванню відповідно до Постанов КМУ, щорічної допомоги на оздоровлення за
2004-2005 роки ОСОБА_1, який є учасником ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС другої категорії як вчинені всупереч положенням ст.. 48
Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ та стягнуто
з Управління праці та соціального захисту
населення Петропавлівської районної державної адміністрації
Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 2421,60 грн. в рахунок
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за період з 2004 року по 2005
рік включно. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивачем рішення суду першої інстанції, в частині
відмови в задоволенні позовних вимог, не оскаржено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, управління праці та
соціального захисту населення Петропавлівської районної державної адміністрації
подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, просило скасувати
рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що спірні
правовідносини між сторонами виникли з приводу застосування норм законодавства,
які регулюють порядок та розміри виплат щорічної допомоги учасникам ліквідації
аварії на Чорнобильській АЕС. Тобто, позивачем порушено питання щодо
правомірності дій відповідача, який в даних правовідносинах, при нарахуванні
ним та виплаті щорічної допомоги на оздоровлення, є суб'єктом владних
повноважень.

Так, позивач вказуючи на неправомірність дій відповідача, посилався на те,
що розмір сум, які підлягають до сплати, повинні розраховуватися у
відповідності до ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Управління праці та соціального захисту населення наполягало на тому, що
граничні розміри виплат, особам які постраждали внаслідок ліквідації аварії на
ЧАЕС, визначені Постановами КМУ, які і підлягають до застосування при визначені
розміру щорічної допомоги на оздоровлення.

Спору між сторонами щодо наявності у позивача права на отримання щорічної допомоги
на оздоровлення, як особа, що постраждала внаслідок ліквідації катастрофи на
ЧАЕС та має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕ 2 категорії, не
існує.

Апелянт, зокрема посилався на те, що допомога на
оздоровлення виплачена позивачу у розмірі, передбаченому Постановою Кабінету
Міністрів від 26 липня 1996 р. №836 «Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із змінами і доповненнями,
внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №562, тому
підстав для її виплати в більшому розмірі немає.

Доводи апеляційної скарги Управління праці та соціального захисту населення
стосовно правильності визначення позивачу розміру щорічної допомоги на
оздоровлення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки встановлений ще в 1996 році постановою КМУ №
836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом тривалих років не
змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими законами України.

Зокрема, розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до Закону України
№ 1766-ІІІ від 01.06.2000 року був встановлений з 1 липня 2000 року у розмірі
118 грн. на місяць. Законом України № 2896-ІІІ від 13.12.2001 року розмір
мінімальної заробітної плати з 1 січня 2002 року встановлений у розмірі 140 грн.
на місяць, а з 1 липня 2002 року у розмірі 165 грн. Законом України від 26.12.2002 року № 372-ІV
розмір мінімальної заробітної плати встановлений з 1 січня 2003 року у розмірі
185 грн. на місяць, а з грудня 2003 року встановлений у розмірі 205 грн. Законом
України № 1344- ІV від 27.11.2004 року розмір мінімальної заробітної плати з 1
вересня 2004 року встановлений у розмірі 237 грн. на місяць, а з 1 січня 2005
року Законом України № 2285-ІV від 23.12.2004 року розмір мінімальної
заробітної плати був встановлений у розмірі 262 грн., з 01 квітня 2005 року - в
розмірі 290 грн., з 1 липня 2005 року - 310 грн., з 1 вересня
2005 року - 332 грн.

Зазначені нормативні акти свідчать про те, що розмір мінімальної заробітної
плати зростав кожен наступний рік. При цьому, вказані закони не містили
обмежень щодо застосування статті 48 Закону № 796-ХІІ. Оскільки ні Верховна
Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному до 2006 року будь-яких
рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними нормативними
актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягає не
Постанова КМУ № 836, а саме стаття 48 Закону № 796-ХІІ та Закони України №
1344- ІV від 27.11.2004 року № 2285- ІV від 23.12.2004 року та № 3235- ІV від
20.12.2005 року.

Таким чином, колегія судів дійшла висновку про безпідставність тверджень
Управління праці та соціального захисту населення про відсутність правових
підстав у суду першої інстанції щодо застосування вимог Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» без врахування Постанов КМУ від 26 липня 1996 року №836 та від 12
липня 2005 року №562, якими визначено граничні розміри компенсаційних виплат на
оздоровлення.

Таких висновків дійшов і суд першої інстанції, зробивши висновок про
неправомірність дій відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті щорічної
грошової допомоги на оздоровлення позивачу у розмірах встановлених законом.

Колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання щорічної грошової
допомоги на оздоровлення у розмірах встановлених Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а оскільки відповідачем вказане право не визнається, то має і
право на стягнення не отриманої частини такої грошової допомоги з відповідача.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що виплати
особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, повинні
здійснюватися в межах бюджетного фінансування та вважає їх необґрунтованими з
наступних підстав.

Право позивача на отримання щорічної допомоги у розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат не залежить від наявності чи відсутності грошових коштів та
належного фінансування, таке право надане державою і закріплено Законом України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Оскільки таке право декларовано державою, то відповідно держава, через
створені нею органи, в даному випадку органи соціального захисту населення, і
несе обов'язок по своєчасній та повній виплаті допомоги саме у розмірах, які
нею ж визначені та закріплені в Законі.

Крім цього, і практика Європейського суду з прав людини,
яка відповідно до ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те,
що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на
причину невиконання своїх обов'язків ( справа «Кечко проти України», рішення
від 08.11.2005р.).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно не застосовано
строки позовної давності до спірних правовідносин, оскільки відповідач не
наполягав на відмову у позові саме з підстав пропуску строку позовної давності,
що, відповідно до ст..100 КАС України, позбавило суд першої інстанції
процесуальної можливості вирішити питання щодо пропущення позивачем строків
позовної давності, які визначено ст..99 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно,
з урахуванням встановлених обставин справи, стягнув з відповідача різницю між
виплаченою сумою щорічної допомоги на оздоровлення та тією сумою, яка мала бути
виплаченою відповідно до вимог Закону за період 2004-2005р.р.

На підставі викладеного,
керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Петропавлівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області
залишити без задоволення, а постанову Петропавлівського районного суду
Дніпропетровської області від 21 грудня 2007
року у справі № 2а-103/07 - без
змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України в
порядку передбаченому ст..212 КАС України

(Повний текст ухвали виготовлено 09.12.2008р.)

Головуючий Я.В.
Семененко

Судді Н.П.
Баранник

О.В.
Юхименко