Справа № 22а-7487/08
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2008-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22-а-7487/08 Головуючий
у 1-й інстанції Федчишен С.А.
Суддя-доповідач Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

22 жовтня 2008 року Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів
Дурицької О.М., Зайцева М.П.,

при секретарі Токар
М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення у Ленінському районі м. Вінниці про стягнення щорічної грошової
допомоги, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Ленінського
районного суду м. Вінниці від 23 серпня
2007 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні
2007 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача
невиплаченої разової щорічної грошової допомоги як інваліду війни ІІ групи за
2004- 2006 роки у сумі 5085,60 грн. Свої вимоги обґрунтував тим, що він згідно
ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» має право на отримання щорічно до 5 травня відповідного року разової
грошової допомоги у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, проте
відповідачем зазначена допомога була виплачена в значно меншому розмірі з
посиланням на Закон України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Постановою
Ленінського районного суду м. Вінниці
від 23 серпня 2007 року позов залишено без задоволення.

Не
погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена
з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову
постанову, якою задовольнити позовні вимог.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення,
а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно
зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд
першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини, яким та наданим доказам дав правильну правову оцінку і
прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегією
суддів встановлено, що позивач є інвалідом війни ІІ групи відповідно до
посвідчення НОМЕР_1.

Статтею 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»
передбачено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни ІІ групи виплачується
разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Однак, Законом України від 23 грудня 2004 року «Про
Державний бюджет України на 2005 рік» (ст. 34) та Законом України від 20 грудня
2005 року «Про Державний бюджет України
на 2006 рік» (ст. 30), передбачена виплата разової допомоги у меншому розмірі,
ніж це передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Зазначені Закони України в період з 5 травня по 30
вересня відповідних років, протягом якого позивач міг отримати грошову
допомогу, не визнані неконституційними. Тобто, в даному випадку на період
виникнення спірних правовідносин, які є предметом спору в цій справі, були
наявні нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але
по-різному встановлюють розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам війни.

Вирішуючи
питання про те, положення якого Закону підлягають застосуванню для вирішення
спірних правовідносин, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно
до ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом
законодавчої влади в Україні.

Конституція
України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому
числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України,
який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову
юридичну силу.

Водночас,
Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3
жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України
зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас
врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які
за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі
акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше
не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт,
який діяв у часі раніше».

Відповідно
до ч. 3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є
обов'язковими до виконання на території України.

Відтак,
виходячи з наведених положень Конституції України та рішення Конституційного
Суду України, а також враховуючи, що вищезазначеними Законами України про
Державний бюджет України на 2005 та 2006 роки фактично змінено положення Закону
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який
діяв у часі раніше, пріоритетними в
даному випадку є положення статей Законів України про Державний бюджет України
на 2005 та 2006 роки.

Як встановлено колегією суддів, відповідачем разова
грошова допомога до 5-го травня була виплачена позивачу у розмірі,
передбаченому Законами України про Державний бюджет України на 2005 та 2006
роки, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій
частині.

Що ж
стосується вимог позивача про стягнення допомоги за 2004 рік, то дійсно, на
підставі Рішення Конституційного Суду
України від 01.12.2004 положення статті 44 Закону України від 27 листопада 2003
року «Про Державний бюджет України на 2004 рік», які визначали розмір допомоги,
що має виплачуватися учасникам війни, втратили чинність. Проте, на момент
виникнення спірних відносин процесуальним законом, який встановлював строк на
оскарження в судовому порядку рішень органу державної влади, був Цивільний
процесуальний Кодекс України 1963 року. Статтею 248-5 зазначеного Кодексу було
передбачено, що скаргу може бути подано
до суду у двомісячний строк, обчислюваний з дня, коли особі стало відомо або їй
повинно було стати відомо про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Цією ж статтею також встановлено, що пропущений строк для подання скарги може
бути поновлено судом, якщо буде встановлено, що його пропущено з поважних
причин. Судовою колегією не встановлено поважних причин для поновлення
пропущеного строку, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині також не
підлягають задоволенню.

Таким
чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно
встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини і, всупереч
доводам апеляції, правильно застосував норми матеріального та процесуального
права.

Керуючись
ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А
Л И В :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову
Ленінського районного суду м. Вінниці
від 23 серпня 2007 року залишити без змін.

Повний
текст ухвали виготовлений 27 жовтня 2008 року.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом
одного місяця з дня складання в повному обсязі, тобто з 28 жовтня 2008 року,
шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий
суддя:

Судді: