Справа № 22-а-6310/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач Василенко Л.А.
Головуючий І інстанції суддя Челюбєєва Є.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 червня 2008
року Справа
№ 22-а-6310/08

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді: Василенко Л.А.,

суддів: Сіваченка І.В.,

Дяченко С.П.,

при
секретареві Скопинській А.О.,

розглянула
апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Дзержинської міської ради Донецької області на постанову Дзержинського міського
суду Донецької області від 16 квітня 2008р. у справі 2-а-39/08 за позовом
ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Дзержинської міської ради Донецької області про
визнання дій неправомірними та стягнення недоотриманих сум на оздоровлення за
2005, 2007 роки, і

В С Т А Н О В И Л А :

29.02.2008 року позивач ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення
Дзержинської міської ради Донецької області ( далі УПСЗН) про стягнення
недоотриманих сум на оздоровлення за 2005
та 2007 роки, мотивуючи позовні вимоги тим, що він є ліквідатором наслідків
аварії 1 категорії. інвалідом ІІ групи на Чорнобильській АЕС і має право
на отримання щорічної компенсації на оздоровлення
в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат згідно зі ст.48 Закону України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Відповідач виплатив йому компенсацію на оздоровлення за 2005, 2007 роки по 20,0
грн. за кожній рік. Загальна сума недоплат компенсації на оздоровлення за 2005,
2007 роки складає 3420,0 грн., яка позивачем до теперішнього часу не отримана,
у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача недоотриману суму
компенсації на оздоровлення в розмірі 3420,0 грн.

Постановою Дзержинського міського суду
Донецької області від 16 квітня 2008р. позов ОСОБА_1 задоволений в повному
обсязі: визнана неправомірною відмова УПСЗН в виплаті позивачеві щорічної
допомоги на оздоровлення за 2005 та 2007 роки в розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат та стягнуто з УПСЗН на користь позивача 3620,0 грн..

Не
погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, просив
постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову
відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права, а саме: не враховано, що позивачем
пропущений річний строк для звернення до адміністративного суду, що відповідач
здійснював виплати на оздоровлення у порядку, встановленому Постановою КМУ від
12.07.2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Всі виплати, передбачені
Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», у тому числі виплати щорічної допомоги на
оздоровлення, і які базуються на розмірі мінімальної заробітної плати,
виплачуються у розмірах, встановлених вказаною постановою Кабінету Міністрів
України.

Сторони в
судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце апеляційного
розгляду повідомлені належним чином.

Суд першої інстанції при розгляді справи
встановив, що позивач перебуває на обліку у відповідача як особа, яка є
учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції
(надалі ЧАЕС), категорія 1, має 2 групу
інвалідності, у зв'язку з чим користується правами та пільгами, передбаченими
Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», йому повинна виплачуватися щорічна допомога
на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Суд першої інстанції
дійшов до висновку, що дії відповідача щодо відмови позивачеві у виплаті
допомоги на оздоровлення з урахуванням положень ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» є незаконними і що на підставі вказаного Закону відповідач повинен
виплатити позивачеві суму недоплаченої
щорічної допомоги на оздоровлення за 2005 та 2007 роки.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали
справи, обговорила доводи апеляційної скарги, письмові заперечення на неї і
дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,
постанова суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач є учасником
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у спірний період часу був
віднесений до категорії 1, має 2 групу інвалідності, що підтверджується копією
посвідчення НОМЕР_1 від 07.08.2000 р. та довідкою МСЕК (а. с. 5, 6), у зв'язку
з чим користується правами та пільгами, передбаченими Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» і згідно до ст. 48 цього Закону йому повинна виплачуватися щорічна
допомога на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, створення єдиного
порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій,
соціального захисту потерпілого населення визначені Законом України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Порядок надання щорічної допомоги регулюється статтею 48 зазначеного
Закону, якою передбачена виплата особам, віднесеним до 1 категорії осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідам 2 групи, допомоги у
розміри п'яти мінімальних заробітних плат.

При виплаті щорічної допомоги на оздоровлення Управління керувалося
постановою Кабінету Міністрів України від № 562 від 12.07.2005 року “Про
щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” (далі - постанова № 562).

Отже суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, визнавши неправомірними дії відповідача щодо виплати
одноразової допомоги на оздоровлення за 2007 рік у відповідності до
спеціального Закону, стягнувши суму недоплаченої допомоги в сумі 1880грн (400 х
5 -120).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Зазначеною постановою Кабінету Міністрів України від № 562 від 12.07.2005
року всупереч Закону №796-XII установлені конкретні розміри щорічної одноразової допомоги на
оздоровлення в твердій грошовій сумі.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними
актами, при вирішенні даного спору підлягають застосуванню ст.48 Закону України
№796-XII та Закони України
про встановлення розміру мінімальної
заробітної плати на 2005, 2007 роки, а
не постанова Кабінету Міністрів України від № 562.

На підставі пункту 30 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік», яким зупинено на 2007 рік дію в частині виплати
компенсації і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати -
абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого та сьомого частини
першої, частини третьої, абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого,
шостого, сьомого частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від
№ 6-рп від 09.07.2007 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах
здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної
дії, розгляду і вирішення справи.

Кодекс адміністративного судочинства України набув чинності з 01.09.2005
року. Позивач звернувся з позовом до суду 19 листопада 2007 року, понад рік
після отримання сум щорічної допомоги на оздоровлення, які відповідно довідки
УПСЗН (а.с.14) позивачеві перераховані: за 2005р. - 18.11.2005р.

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін, а відповідачі в даному
випадку на цьому наполягають.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, при розгляді справи порушив вимоги ч.1 ст.100 КАС України і дійшов
до хибного висновку про те, що по цій категорії справ не застосовується строк
звернення до адміністративного суду, передбачений ст. 99 КАС України, оскільки
позивач, отримуючи суми допомоги на оздоровлення за 2005 р. мав змогу
звернутися до суду за захистом порушених прав та інтересів в межах річного
строку, поважних причин пропущення строку не встановлено, тому позовні вимоги в частині виплати недоплачених
сум за 2005 р. задоволенню не підлягають в зв'язку з пропущенням строку
звернення до адміністративного суду, на якому наполягав відповідач. Юридична необізнаність позивача не може бути
визнана поважною причиною для поновлення йому строку звернення до суду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції порушив норми процесуального права при розгляді спору, що привело до
неправильного вирішення справи, тому постанова суду першої інстанції підлягає
частковому скасуванню, в задоволенні позову за 2005 рік необхідно відмовити в
зв'язку з пропущенням строків звернення
до адміністративного суду.

В іншій частині постанову суду треба залишити без змін та стягнути
недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік у розмірі 1880,0
грн. ( мінімальна заробітна плата на час виплати допомоги на оздоровлення
28.02.2007р. складала 400,0 грн., позивачеві виплачено 120,0 грн., тобто сума
яка підлягає стягненню = (400,0 грн. Х 5
мінімальних заробітних плат) - 120,0 грн. ).

Керуючись ст.ст. 195-196, п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, 205, ст. 207
Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці
та соціального захисту населення Дзержинської міської ради Донецької області
задовольнити частково.

Постанову Дзержинського міського суду Донецької області від 16 квітня
2008р. у справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального захисту населення Дзержинської міської
ради Донецької області про визнання дій неправомірними та стягнення
недоотриманих сум на оздоровлення за 2005, 2007 роки скасувати частково.

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Дзержинської міської ради Донецької області про
визнання дій неправомірними та стягнення недоотриманих сум на оздоровлення за
2005, 2007 задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову Управління праці та соціального захисту
населення Дзержинської міської ради Донецької області щодо відмови у виплаті
ОСОБА_1 заборгованості по щорічній допомозі на оздоровлення за 2007 рік.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Дзержинської
міської ради Донецької області за рахунок коштів Державного бюджету України на
користь ОСОБА_1 недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік
у розмірі 1880,0 грн. (одна тисяча вісімсот вісімдесят грн. 00 коп.).

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: