Справа № 22-а-8999/08
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2008-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2008
року
м. Львів

Колегія суддів
Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

судді-доповідача
- Носа С.П.,

суддів:
Довгополова О.М., Яворського І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу

за апеляційною скаргою Управління
праці та соціального захисту населення Шепетівської міської ради

на постанову Шепетівського
міськрайонного суду Хмельницької області від 14 квітня 2008 року
№2а-182/08 у справі

за адміністративним позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2

до Управління праці та соціального захисту населення
Шепетівської міської ради, Міністерства фінансів України, Державного казначейства
України, Міністерства праці та соціальної політики України

про визнання неправомірною бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И
Л А :

ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 звернулися до суду з адміністративним позовом до Управління праці та
соціального захисту населення Шепетівської міської ради, Міністерства фінансів
України, Державного казначейства України, Міністерства праці та соціальної
політики України про визнання неправомірною бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, стягнення коштів, в якому вказували, що мають пільги як учасники
війни і відповідно до п. 20 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» мають право на отримання одноразової грошової
допомоги, яка виплачується щорічно до 5 травня в розмірі 3-х мінімальних пенсій
за віком. Однак відповідачі в порушення вимог зазначеної норми не виплачують
вказаної допомоги в повному обсязі. Така їм, протягом 2005-2007р.р., відповідно
ОСОБА_1, була виплачена в сумі 155грн. замість 3248,18грн., ОСОБА_2 в 2007р. в
розмірі 55грн. замість 1230,18грн. Вважають, що такими діями відповідачів
порушені їх гарантовані права. Просили суд визнати неправомірними неправомірною
бездіяльність відповідачів щодо невиплати належних їм сум щорічної грошової допомоги
та стягнути з управління праці та соціального захисту населення Шепетівського
міськвиконкому на їх користь недоплачену разову грошову допомогу у розмірі
3148,18 грн. та 1175,18 грн. відповідно. Окрім того, ОСОБА_1 просила суд
поновити строк звернення до адміністративного суду та, посилаючись на те, що
невиплата належих їй сум призвела до заподіяння і моральної шкоди, яка
виразилася у її душевних переживаннях, просила таку стягнути на її користь у
розмірі 100грн.

Постановою
Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 квітня 2008 року
позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду.
Визнано неправомірною бездіяльність відповідачів - управління праці та
соціального захисту населення Шепетівської міької ради, Міністерства фінансів
України, Державного казначейства України, Міністерства праці та соціальної
політики України щодо невиплат належних ОСОБА_1, ОСОБА_2 сум щорічної разової
грошової допомоги.

Постанова
мотивована наступним. Позивачі є учасниками війни, відповідно до ст. 14 Закону
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» їм
щорічно до 5 травня повинна надаватись разова грошова допомога в розмірі трьох
мінімальних пенсій за віком. Проте, всупереч ч. 3 ст. 22 Конституції України, яка
передбачає, що Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути
скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод, Законами
України «Про державний бюджет» на 2004-2007 роки розмір щорічної допомоги було
визнано меншим, ніж передбачено ст. 14 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». А отже, всупереч
встановленим нормам Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», починаючи з 2005 року розмір щорічної допомоги в значно
меншому розмірі встановлювався Законами України «Про Державний бюджет» на
2005-2007 роки і розпорядники бюджетних коштів її виплачували в межах бюджетних
видатків на відповідний рік, тобто в меншому розмірі, ніж гарантовано
державною. Так, ОСОБА_1 у 2005-2007 роках було
виплачено щорічну разову грошову допомогу в таких розмірах: в 2005 році -
50,00грн., в 2006 році - 50,00грн., в 2007 році - 55,00грн., ОСОБА_2 - в 2007 році - в розмірі 55,00грн. Відповідно до ст. 2
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» нормативні акти органів державної влади і органів місцевого
самоврядування, які обмежують права і пільги учасників війни, передбачені Законом,
є недійсними. Тому суд першої інстанції вважає, що вимоги позивачів є
законними, підставними та підлягають задоволенню, оскільки відповідачі не
вправі зменшити розмір щорічної грошової допомоги, порядок виплати якої та
розмір визначено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Постанова суду
першої інстанції оскаржена в апеляційному порядку Управлінням праці та соціального захисту
населеня Шепетівської міської ради. Апелянт вказуює на порушення судом норм
матеріального права, просять постанову скасувати та прийняти нову, якою в
задоволенні позовних вимог відмовити. В обгрунтування вимог апеляційної скарги
покликається на те, що на підставі ст. 95 Конституції України виключно законом
про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Виплати
разової щорічної грошової допомоги, зокрема, позивачам, здійснювались у
розмірах, встановлених законами про державний бюджет на відповідні роки. Цими ж
законами було зупинено дію статей 12-15 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу
України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення
нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не
суперечать Конституції України, Бюджетного кодексу України та Закону України
«Про державний бюджет України». Законом України «Про держаний бюджет України на
2007 рік» проведення доплат не передбачене.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи,
правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Ст. 34 Закону
України «Про державний бюджет України на 2005 рік» щорічна разова грошова
допомога учасникам війни встановлена у розмірі 50 грн.

Ст. 30 Закону
України «Про державний бюджет України на 2006 рік» щорічна разова грошова
допомога учасникам війни встановлена у розмірі 50 грн.

Ст. 29 Закону
України «Про державний бюджет України на 2007 рік» щорічна разова грошова
допомога учасникам війни встановлена у розмірі 55 грн.

Даними нормами
були внесені зміни, зокрема, до ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ч.
2 ст. 95 Конституції України виключно Законом України про Державний бюджет
України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби,
розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно з ч. 2
ст. 4 Бюджетного кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні
положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони
не суперечать Конституції України, Бюджетного кодексу України та Закону України
«Про державний бюджет України».

Колегія суддів
констатує, що суд першої інстанції в своєму рішенні фактично визнав зазначені
вище положення законів України про державний бюджет України 2005, 2006 р.р. неконституційними. Такі висновки суду першої інстанції є неправомірними,
оскільки відповідно до п. п. 1, 4 ст. 13 Закону України «Про Конституційний
Суд України» Конституційний Суд України приймає рішення та дає висновки у
справах щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради
України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових
актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим; офіційного тлумачення
Конституції та законів України.

Так як положення
ст. 34 Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік» та ст. 30
Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» як на час виникнення
спірних правовідносин, так і на даний час є чинними, не визнавались у
встановленому порядку неконституційними, отже, відповідач правомірно керувався
ними при виплаті позивачу щорічної разової грошової допомоги як учаснику війни.

Рішенням
Конституційного Суду України від 09.07.2007р. визнано такими, що не
відповідають Конституції України положення ст.29 Закону України “Про Державний
бюджет на 2007 рік”, якими було обмежено розмір щорічної допомоги до 5 травня,
встановленої Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту”, із вказівкою на те, що дане рішення Конституційного Суду
України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді
ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень
статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

При визначенні
розміру такої заборгованості колегія суддів виходить із того, що станом на
01.04.2007р. розмір прожиткового мінімуму, а відтак і мінімальної пенсії за
віком, становив 410 грн. 06 коп.

З врахуванням
виплаченої відповідачем у 2007 році щорічної грошової допомоги до 5 травня,
сума заборгованості перед позивачем становить 1175 грн. 18 коп.

Наведене
підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема, як
зазначив Європейського Суду з прав людини в рішенні від 08.11.2005 року у
справі ОСОБА_3 проти України, заява № 63134/00, в межах свободи дій держави
визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету.
Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи
відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення
передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки
відповідні положення є чинними (п.23 Рішення). Згідно з п. 26 даного Рішення
Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи
державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань.

Також, з
врахуванням зазначеної вище позиції Європейського Суду з прав людини, посилання
відповідачів на відсутність відповідних асигнувань з державного бюджету України
на дані виплати колегія судів не приймає.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд
виходив з того, що така підлягає стягненню в повному обсязі, оскільки саме
неправомірні дії центральних державних органів призвели до порушення законних
прав позивача ОСОБА_1

Між тим, наведені висновки суду є помилковими, а тому позовні вимоги в
частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають з наступних
міркувань.

Згідно з ст.1167
Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка
її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених законом.

У відповідності
до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 “Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, під
моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних
чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі
незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Із матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_1 фактично не вказала в чому
саме полягала моральна шкода, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір
шкоди, і якими доказами це підтверджується.

За таких обставин факт заподіяння моральної шкоди позивачу слід вважати не
доведеним.

Відповідно до ст. 202 Кодексу адміністративного
судочинства України підставами для скасування
судом апеляційної інстанції постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;
невідповідність висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального або процесуального права, шо призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Таким чином, оскільки постанова суду першої інстанції
винесена з порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а оскаржувана постанова
суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення.

З огляду на
викладене, керуючись ч. 3 ст. 160, ст.
195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. 207 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В
И Л А :

Апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту населення Шепетівської міської
ради задовольнити частково.

Постанову
Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 квітня 2008 року
у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2до Управління праці та
соціального захисту населення Шепетівської міської ради, Міністерства фінансів
України, Державного казначейства України, Міністерства праці та соціальної
політики україни про визнання неправомірною бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, стягнення коштів скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні
вимоги ОСОБА_2задовольнити в повному обсязі.

Позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати
неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення
Шепетівської міської ради Хмельницької міської ради щодо невиплати належних
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сум разової щорічної грошової допомоги як учасникам війни за
2007 рік.

Зобов'язати
Управління праці та соціального захисту населення Шепетівської міської ради
провести перерахунок розміру і виплатити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недоплачену суму
разової щорічної грошової допомоги як учаснику війни за 2007 рік в розмірі 1175
грн. 16 коп.

В задоволенні
решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за
безпідставністю.

Постанова
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може
бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо
до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня набрання
постановою законної сили.

Суддя-доповідач
С.П. Нос

Судді О.М. Довгополов

І.О. Яворський