Справа № 22-а-5830/08
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2008-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №-22-а-5830/08 Головуючий у 1 інстанції Букіна О.М.
Суддя доповідач Ситников О.Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

30
вересня 2008 року. м. Київ.

Київський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

Головуючого:
Ситникова
О.Ф.,

Суддів: Попович
О.В., Василенка
Я.М.,

при секретарі: Кожокар
М.Ю.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною
скаргоюОСОБА_1 на постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 06 серпня
2007 року у справі за позовомОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, Київського
міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про стягнення
недоплаченої допомоги на оздоровлення та недоплаченої щорічної грошової
допомоги як інваліду 2-ї групи, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до УПСЗН Солом'янської районної у м. Києві державної
адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат про стягнення недоплаченої допомоги на оздоровлення та
недоплаченої щорічної грошової допомоги як інваліду війни 2-ї групи.

Постановою
Солом'янського районного суду м. Києва від 06.08.2007 року позов ОСОБА_1
задоволено частково:

Стягнуто
з Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в м.
Києві державної адміністрації на користь Степанушко Павла Михайловича
недоплачену суму грошової компенсації на оздоровлення, як учаснику ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії, інваліду війни II
групи за 2005 рік в розмірі 1540,0 грн. та за 2006 рік в розмірі 1630,00
грн., а всього 3170,00 гри.

В іншій частині позовних вимог до Управління
праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації відмовлено. В задоволенні позову до Київського міського
центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат також відмовлено.

Не
погоджуючись з прийнятою постановою позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що вказана постанова суду не відповідає вимогам
матеріального та процесуального права, судом не повністю з'ясовані обставини,
що мають значення для справи, тому вона підлягає скасуванню з постановленням
нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Письмових
заперечень на апеляційну скаргу позивача до суду апеляційної інстанції у
встановлений судом строк від інших осіб не надійшло.

Заслухавши
у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення з'явившихся учасників
процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних
підстав:

Судом
першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є учасником ліквідації аварії
на Чорнобильській АЕС 1 категорії та інвалідом війни 2 групи, що
підтверджується відповідними посвідченнями.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення грошової компенсації на оздоровлення, як
учаснику ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС 1 категорії інваліду ІІ
групи, суд першої інстанції правильно посилався на вимоги ч. 4 ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно до
якої щорічна допомога на
оздоровлення виплачується інвалідам I і II групи в розмірі п'ять мінімальних
заробітних плат.

Суд
першої інстанції також правильно зазначив, що розміри виплат визначених
постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року « Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не можуть бути застосовані до
вказаних виплат виходячи з пріоритетності законів України над урядовими
нормативно-правовими актами.

Проте суд не звернув уваги на інші обставини
по справі та не дав їм належної оцінки.

Так,
задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині стягнення недоплаченої допомоги на
оздоровлення за 2005 рік, суд першої інстанції не звернув уваги, що позивач
звернувся до суду з такими вимогами лише 19.06.2007 року, тобто з пропуском
строків на звернення до суду, передбачених ст.99 КАС України та не з'ясував
чому позивач звернувся до суду з пропущенням строку на звернення, чи підлягає
він поновленню.

Оскільки
позивач ОСОБА_1, ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні не надав жодних
причин поважності пропуску ним строків на звернення до суду, судова колегія
вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню за пропуском
строків на звернення до суду.

Далі,
слід зазначити, що відповідно до Закону № 3235-IV від 20.12.2005 року дію
абзацу другого частини четвертої статті 48 зупинено на 2006 рік в частині
виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної
плати.

Оскільки
вказаний закон не перевірявся на відповідність Конституції України його слід
визнати чинним, тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення недоплаченої допомоги на
оздоровлення за 2006 рік також не підлягають задоволенню.

Відмовляючи
в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині виплати щорічної грошової допомоги до 5
травня за 2007 рік, суд першої інстанції посилався на те, що виплати проведені
відповідно до Законів України «Про Державний бюджет України» на відповідний
рік, тому підстав для задоволення позову не має.

Проте з
такими висновками суду також не можна погодитися з наступних підстав.

Рішенням
Конституційного Суду України по справі № 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року
визнано неконституційною стаття 29 Закону України "Про Державний бюджет
України на 2007 рік" за якою у 2007 році виплата щорічної разової допомоги
відповідно до законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" встановлена в розмірі 55 гривень.

Оскільки,
позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогами про стягнення допомоги за 2007
рік - 19.06.2007 року, тобто в період встановлений ч.4 ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», колегія суддів вважає що позовні вимоги
ОСОБА_1 в цій частині щодо стягнення з відповідача вказаної допомоги за 2007
рік підлягають задоволенню.

Разом з
тим, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо стягнення
щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2004-2006 роки не можуть бути взяті
до уваги з наступних підстав.

Згідно
з вимогами ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом
законодавчої влади в Україні.

Конституція
України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому
числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону, який би
регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну
силу.

Водночас
Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності
Конституцією України зазначив:«Конкретна сфера суспільних відносин не може бути
водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової
сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли
наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового
скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта,
якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується
однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Отже,
за наявності декількох законів, норми яких по - різному регулюють конкретну
сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах повинні
застосовуватися положення закону з урахуванням закону в часі за принципом
пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Виходячи
з наведених положень Конституції України та рішення Конституційного Суду
України, а також враховуючи, що статтею 34 Закону України «Про Державний Бюджет
України на 2005 рік», статтею 30 Закону України «Про Державний Бюджет України
на 2006 рік» фактично змінено положення Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту», який діяв у часі раніше, пріоритетними
в даному випадку слід вважати положення ст. 34 Закону України «Про Державний
Бюджет України на 2005 рік», ст. 30 Закону України «Про Державний Бюджет
України на 2006 рік», а не Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту».

Відповідно
до вимог ст. 92, 96 Конституції України виключно законом встановлюється
Державний бюджет України, який затверджується щорічно, і який
підлягає обов'язковому виконанню на всій території України.

Крім
того, відповідно до вимог ст. 95 Конституції України виключно законом про
Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного Кодексу України
при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів
застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції
України, цього Кодексу та закону про Державний бюджет України.

Відповідно
до вимог ст.152 Конституції України закони, що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх
неконституційність.

Положення
ст. 34 Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік» та ст. 30
Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» в Конституційному
Суді України на предмет конституційності не розглядалися, тому вони не втратили
своєї чинності.

Виходячи
з наведеного, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції,
що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь разової щорічної
грошової допомоги за 2005 та 2006 рік у розмірах, передбачених Законом України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є безпідставними.

Судом
першої інстанції правильно зазначено, що Рішенням Конституційного Суду України
від 01.12.2004 року за № 20 рп/2004 положення статей 44, 47, 78, 80 Закону
України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» визнано такими, що не
відповідають Конституції України.

Вказані
положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» втратили
свою чинність з дня ухвалення Конституційним судом України вищевказаного
рішення, а саме з 01.12.2004 року. Зворотньої сили це рішення не має.

Тому
висновки суду першої інстанції, що виплата одноразової щорічної грошової допомоги
до 5 травня за 2004 рік була проведена в квітні 2004 та вважав її сплаченою
відповідно до чинного законодавства слід визнати такими що відповідають вимогам
закону.

Крім
того, судова колегія додатково зазначає, що ОСОБА_1 формально мав право на отримання разової грошової допомоги
за 2004 рік у розмірі визначеному Законом України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».

Однак,
ч.4 ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» передбачає, що особи, які не отримали разової грошової
допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30
вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

В 2004
році ОСОБА_1 із вказаними вимогами до органів, які здійснюють виплату вказаної
допомоги не звертався. З позовними вимогами щодо виплати щорічної допомоги до 5
травня за 2004 рік він звернувся до суду лише 19.06.2007 року.

Частиною
другою статті 5 КАС України передбачено, що
провадження в адміністративних справах
здійснюється відповідно до закону,
чинного на час
вчинення окремої процесуальної
дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно
до вимог ст.. 99 КАС України
адміністративний позов може бути подано в межах звернення до
адміністративного суду, який встановлено в один рік.

Частиною
першою статті 100 КАС України передбачено, що пропуск строку
звернення до адміністративного
суду є підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із
сторін.

Відповідно
до вимог ст.202 КАС України
невідповідність висновків суду встановленим обставинам по справі та порушення
норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи є
підставами для скасування постанови суду в цій частині та ухвалення нового
рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_1 в цій частині позовних вимог відмовити.

Керуючись
ст.ст. 160,198, 202, 205, 207 КАС
України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 06
серпня 2007 року в частині стягнення з управління праці та соціального захисту
населення Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації на
користьОСОБА_1 недоплаченої суми грошової компенсації на оздоровлення як
учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії,
інваліду війни 2 групи за 2005 рік в розмірі 1540 грн., та за 2006 рік в
розмірі 1630 грн. та щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни ІІ
групи за період за 2007 рік скасувати та постановити в цій частині нове
рішення, яким у задоволенні позовуОСОБА_1 до управління праці та соціального
захисту населення Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про
стягнення недоплаченої суми грошової компенсації на оздоровлення як учаснику
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інваліду війни 2
групи за 2005 рік в розмірі 1540 грн., та за 2006 рік в розмірі 1630 грн.
відмовити.

Зобов'язати управління праці та соціального захисту
населення Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації виплатити
на користьОСОБА_1 недоплачену йому разову щорічну грошову допомогу як інваліду
війни за 2007 рік в сумі 2888 грн.

В іншій частині постанову Солом'янського районного суду
м. Києва від 06 серпня 2007 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного
Суду України протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: