Справа № 22-а-4729/08
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2008-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е
М У К Р А Ї Н И

11 листопада
2008 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду

в складі:

головуючого-судді Олендера І.Я.,

суддів Заверухи
О.Б., Старунського Д.М.,

при секретарі Бацику О.Р.,

з участю осіб :

від позивача -
ОСОБА_3 - представник,

від відповідача - не явився,

від 3-ї особи -
ОСОБА_2,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Львові

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Міжгірського районного суду Закарпатської
області від 28 грудня 2007 року у справі № 2-а-82/07

за адміністративним позовом ОСОБА_1

до Синевирської сільської ради Між гірського району
Закарпатської області,

третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2

про скасування рішення виконавчого комітету сільської ради, -

в с т а н о в и л
а :

В квітні 2007 року позивач ОСОБА_1.
звернувся в суд з адміністративним позовом до Синевирської сільської ради Між
гірського району Закарпатської області в якому просив скасувати рішення
виконавчого комітету вказаної сільської ради від 21.06.2002 року № 21 з підстав
порушення ним його прав власності на частину хлібопекарні, що в с.Синевир
Міжгірського району Закарпатської області.

28 грудня 2007 року Міжгірським
районним судом Закарпатської області було прийнято постанову в даній
адміністративній справі, згідно якої позов було задоволено, а саме визнано
нечинним та скасовано ч.2 рішення виконавчого комітету Синевирської сільської
ради за № 21 від 21 червня 2002 року в частині оформлення права спільної
часткової власності на частину будівлі хлібопекарні в розміром 149 кв.м. в
АДРЕСА_1 за ОСОБА_2.

Прийняту постанову суд мотивував
тим, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Синевирської сільської ради, в
частині оформлення права власності на 150 кв.м. хлібопекарні за ОСОБА_2,
суперечить рішенню сесії цієї ж сільської ради, яке прийняте після рішення
виконкому 19.11.2002 року про передачу у власність ОСОБА_1. належної йому
частки майна в будівлі хлібопекарні. При цьому суд першої інстанції покликався
на ст.52 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” та вказував, що
виконавчий комітет не уповноважений приймати рішення нормативного характеру,
які б були обов'язковими до виконання, та на те, що рішення сесії має більшу
юридичну силу.

Вказану постанову суду в
апеляційному порядку оскаржила 3-тя особа без самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача ОСОБА_2, яка в поданій апеляційній скарзі
покликається на те, що оскаржувана постанова суду першої інстанції винесена з
порушенням норм процесуального права та матеріального права, в зв'язку з чим
просить постанову скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволені
позову.

Як на доводи в своїй апеляційній
скарзі третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні
відповідача покликається на те, що судом першої інстанції безпідставно зроблено
висновок про незаконність оскаржуваного рішення виконавчого комітету сільської
ради, оскільки таке було предметом аналізу по ряду цивільних справ, за якими
наявно рішення, що вступили в законну силу, згідно яких встановлено
правомірність такого, та правомірність перебування у її праві власності частини
спірного майна, яке передано було їй за цим спірним рішенням.

Апелянт в судовому засіданні доводи
апеляційної скарги підтримала.

Представник позивача в судовому
засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги та просить її відхилити.

Представник відповідача Синевирської
сільської ради Міжгірського району Закарпатської області в судове засідання не
явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце
апеляційного розгляду, тому на підставі ч.4 ст.196 КАС України такий проведено
у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді -
доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги,
представника позивача на заперечення проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали
справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до
часткового задоволення, постанова суду першої інстанції скасуванню, а
провадження в справі закриттю, з наступних підстав.

Розглядаючи спір та приймаючи
постанову про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що
поданий на розгляд спір підвідомчий адміністративним судам.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції погодитись не можна, оскільки колегією суддів апеляційного суду
встановлено, що позивач - ОСОБА_1. звернувся з позовом до відповідача, в якому
ним фактично оскаржувалось рішення виконавчого комітету відповідача № 21 від
21.06.2002 року в частині оформлення права спільної часткової власності на
частину будівлі хлібопекарні в розміром 149 кв.м. в АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, на
підставі якого останній було оформлено право власності на спірне майно та
видано відповідне свідоцтво 03.09.2002 року.

При цьому позивач не вказує на
наявність порушень в частині наявності компетенції виконавчого комітету відповідної
сільської ради, порушень процедури прийняття рішення, а вказує на
невідповідність розподілу паю між пайовиками розформованого споживчого
товариства, який був затверджений вказаним рішенням, що оскаржується на
підставі якого 3-тя особа стала власником частини майна хлібопекарні, що раніше
належала ССТ, пайовиком якого були як він так і 3-тя особа, внаслідок чого
порушено його право власності.

Як, вбачається з матеріалів справи
оскаржуване рішення позивач бажає визнати незаконним та скасувати лише з однією
метою, з метою поновити свої порушені права власності на спірне майно - частину
розпайованого майна споживчого товариства - частину хлібопекарні в с.Синевир,
оскільки саме на підставі такого на його думку, незаконно було видано свідоцтво
про право власності на спірне майно з-тій особі.

Суд першої інстанції не взяв до
уваги те, що вимоги позивача про визнання незаконним рішення виконавчого
комітету нерозривно пов'язані з його вимогами про поновлення його майнових
прав, відносини з приводу реалізації та захисту яких регулюються цивільним
законодавством.

При цьому суд першої інстанції не
врахував, що як позивач, так і 3-тя особа здійснюють свої права, як власники
майна, щодо якого ведеться спір з вересня 2002 року; правомірність свідоцтва
про право власності 3-ї особи спірним майном встановлена відповідними рішеннями
судів та не враховано, що рішенням виконавчого комітету фактично виконувалось
спільне рішення тимчасової комісії з розпаювання та правління Синевирського ССТ
від 22.04.2002 року.

Вказане прямо свідчить про наявність
спору між співвласниками нерухомого майна, в процесі реалізації своїх прав,
щодо правомірності володіння таким, та про захист права власності на таке
майно.

Таким чином, з огляду на зміст
позовної заяви, характеру спірних правовідносин, та обставин встановлених судом
першої інстанції, слід зробити висновок, що в даному випадку наявний спір про
право власності на нерухоме майно - частину розпайованого майна Синевирського
ССТ - частину хлібопекарні, тобто про право цивільне, яке підлягає захисту на
підставі норм Цивільного Кодексу України, в порядку цивільного судочинства.

Однак, незважаючи на це 28.12.2007
року судом першої інстанції ухвалено по даній справі постанову в порядку
адміністративного судочинства, з чого слід зробити висновок, що суд вважав дану
справу адміністративною і при її вирішені керувався нормами КАС України, що
регулюють вирішення справ адміністративної юрисдикції.

Колегія суддів, як зазначено вище,
не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх неправильними.

Так, відповідно до ч.1 ст. 2 КАС
України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно п.1 ч.1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі -
адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.15 глави 2 ЦК України суди розглядають в порядку
цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 17 КАС України
компетенція адміністративних судів поширюється
на: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів
індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття
громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3)
спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої
компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також
спори, які виникають з приводу укладання та виконання адміністративних
договорів; 4) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках,
встановлених законом; 5) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим
процесом чи процесом референдуму.

Згідно п.1 ч.1 ст. 157 КАС України
суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Враховуючи
вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що компетенція Міжгірського районного суду Закарпатської
області, як адміністративного суду не поширюється на даний спір, що виник з
цивільних правовідносин, який не є публічно-правовим, а тому постанова підлягає
скасуванню, провадження у даній справі закриттю, а подана апеляційна скарга
частковому задоволенню.

Поряд з цим, позивач вправі
звернутись до суду для вирішення даної справи в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 203, 205, 206
КАС України, колегія суддів -

у х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,
- задовольнити частково.

Постанову Міжгірського районного
суду Закарпатської області від 28 грудня 2007 року у справі № 2-а-82/07 за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до Синевирської сільської ради Між гірського
району Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування рішення виконавчого
комітету сільської ради - скасувати, а провадження у справі - закрити.

Ухвала набирає законної
сили негайно після проголошення.

На ухвалу апеляційного суду може
бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду
України протягом одного місяця після проголошення, а у разі складення ухвали в
повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в
повному обсязі.

Головуючий суддя :
І.Я.Олендер

Судді:
О.Б.Заверуха

Д.М.Старунський