Справа № 22а-2880/08
Суддя: Улицький В.З.
Дата ухвалення: 2008-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД______
1-й інстанції Андрусик Н.О.
Справа № 22а-2880/08
суд Тернопільської області
Ряд. стат.звіту №49
Справа
№17/202-3826
Доповідач: В.З. Улицький
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2008 року
м. Львів

Колегія суддів
Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого: Улицького В.З.

суддів:
Багрія В.М., Обрізка І.М.

секретаря: Неміш О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на постанову господарського суду Тернопільської
області від 18.10.2007 року у справі за позовом Тернопільського обласного
відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ПП ОСОБА_1 про стягнення
адміністративно-господарських санкцій на суму 2245,34 грн., -

встановила:

У липні 2007 року Тернопільське обласне
відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до господарського
суду з позовом до суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 2245,34
грн.

Позивач свої
позовні вимоги мотивував тим, що підприємство не виконало встановленого,
відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності в
Україні» нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2006 рік»,
поданого підприємством.

Постановою господарського суду Тернопільської
області від 30.10.2007 року в позові відмовлено.

Постанову
суду оскаржило Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту
інвалідів. Вважає, що постанова суду є незаконною, прийнятою з порушенням норм
матеріального та процесуального законодавства, з неповним з'ясуванням всіх
обставин, що мають значення для справи та підлягає скасуванню з підстав
викладених в апеляційній скарзі.

На
обґрунтування своїх вимог Тернопільське обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів зазначає, що згідно п.3 Положення «Про робоче місце інваліда і про порядок
працевлаштування інвалідів (затверджене
постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995р. №314), робоче місце
інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам
робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною
комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів
Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію
шляхом працевлаштування в ньому інваліда.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів
слід залишити без задоволення з наступних підстав :

Відповідно до частини восьмої статті 69 Господарського кодексу /ГК/
України підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену
відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування, зокрема
інвалідів. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги
встановлюється законом.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів
в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі
в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення
необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя
згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України № 875-XII від
21.03.1991р. “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Згідно вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» для
підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману
працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників
облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного
робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках
кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Згідно вимог ст.20 Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено
нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські
санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує
найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда
і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на
яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за
робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом,
визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка
використовує найману працю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за
собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних
облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати,
нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування визначені ч.3 ст.18 Закону, а саме:

- виділення та
створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі
спеціальних робочі місць;

- створення для інвалідів умов праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації;

- забезпечення інших соціально-економічні гарантії,
передбачених чинним законодавством;

- надання державній службі зайнятості інформації,
необхідної для організації працевлаштування інвалідів;

- звітування Фонду соціального захисту інвалідів про
зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від
27.12.2006 № 1836 “Про реалізацію статті 181 Закону України “Про
основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” потреба у створенні
інваліду, зареєстрованому в державній службі зайнятості як безробітний,
спеціального робочого місця або ділянки виробничої площі та вимоги до них
встановлюються індивідуальною програмою реабілітації.

Як встановлено судом першої
інстанції, та вбачається з даних Звіту про зайнятість інвалідів (Форма №10-ПІ) за
2006 рік, поданого відповідачем до Фонду, середньооблікова чисельність його
штатних працівників облікового складу за рік складає 10 осіб, тобто відповідно
до ч.1 ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в
Україні" , норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів для
Приватного підприємця ОСОБА_1 становить 1 робоче місце. У відповідності до
наказів №1 від 15.12.2005 року та №1 від 04.01.2006р. створено постійну діючу
атестаційну комісію для атестації робочих місць для працевлаштування інвалідів
та наказано розробити і затвердити Інструкцію про робоче місце інваліда,
атестувати робоче місце для працевлаштування інваліда на посаду
"Прибиральник невиробничих підприємств". З акту атестації робочого
місця від 16.01.2006р. вбачається, що відповідачем 16.01.2006р. атестовано
вільне робоче місце для працевлаштування інваліда прибиральником невиробничих
приміщень (копія акту б/н від 2006р. знаходиться в матеріалах справи).

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції вірно виходив з того, що правові підстави для задоволення
заявленого позову є відсутніми, оскільки відповідачем проведено всі заходи для
працевлаштування інвалідів, які передбачені Законом України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме: у
2006р.

Колегія
суддів вважає за необхідне зазначити, що обов'язок підприємства щодо створення
робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на
органи працевлаштування, що перелічені в ч.1 ст.18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Однак обов'язок державних органів щодо працевлаштування
інвалідів виникає лише після виконання підприємствами обов'язку щодо створення
робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність
інвалідів, інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад,
на яких може використовуватися праця інвалідів. При відсутності такої інформації,
органи, визначені статтею 18 цього Закону, не можуть скористатися своїми
правами.

Конвенція про професійну реабілітацію та зайнятість
інвалідів № 159, ратифікована Законом України “Про ратифікацію Конвенції про
професійну реабілітацію та зайнятість інвалідів № 159” вказує на те, що органи
державної влади повинні сприяти працевлаштуванню шляхом:

- сприяння можливості зайнятості
інвалідів на відкритому ринку праці (ст. 3);

- проведення консультацій з
представницькими організаціями підприємців і трудящих щодо здійснення
зазначеної політики, в тому числі заходів, яких слід вжити з метою сприяння
співробітництву та координації державних і приватних органів, що займаються
професійною реабілітацією, консультацій з представницькими організаціями
інвалідів і у справах інвалідів (стаття 5);

- вжиття заходів з метою організації
й оцінки служб професійної орієнтації, професійного навчання, працевлаштування,
зайнятості, а також інших пов'язаних з ними служб, щоб інваліди мали можливість
отримувати, зберігати роботу та просуватися по службі; наявні служби для
трудящих в цілому використовувати там, де це можливо та доцільно, з потрібною
адаптацією (стаття 7);

- вжиття заходів для сприяння створенню та розвитку
служб професійної реабілітації та зайнятості для інвалідів у сільських районах
і окремих місцевостях (стаття 8).

Таким чином, із матеріалів справи та представлених
позивачем доказів не вбачається бездіяльності та протиправних дій відповідача,
його вини у непрацевлаштуванні інвалідів, що є складовими господарського правопорушення;
ним здійснені всі залежні від нього заходи по недопущенню господарського
правопорушення, а тому відсутні правові підстави для застосування
адміністративно-господарських санкцій.

При вирішенні питання про правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій колегія суддів виходить із загальних норм
права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях
або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування
юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.
Вважається, що застосування принципу вини як умови відповідальності пов'язане з
необхідністю доведення порушення зобов'язання.

Адміністративно-господарську
відповідальність, передбачену статтею 20 Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», за своєю правовою природою слід визнати
господарсько-правовою відповідальністю. Підставою для застосування такої
відповідальності учасника господарських відносин є вчинене роботодавцем
правопорушення в сфері господарювання (ч.1 ст.218 ГК України). Відповідно до
частини другої зазначеної статті учасник господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення
правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Важливим в цій ситуації є
встановлення вини або її відсутності у діях чи бездіяльності роботодавця шляхом
оцінки доказів виконання роботодавцем заходів щодо створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів та інформування про наявність вакансій органів
працевлаштування.

Таким чином, оскільки роботодавець
вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то
застосування адміністративно-господарських санкцій до нього за невиконання
нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів є незаконним, через що
заявлений адміністративний позов не підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і
повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують
висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів
не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

На підставі наведеного,
керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 195,
196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального
захисту інвалідів - залишити без задоволення, а постанову господарського суду
Тернопільської області від 18.10.2007 року - без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення.

На
ухвалу протягом одного місяця може бути подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий:
В. Улицький

Судді:
І. Обрізко

В.
Багрій