Справа № 22-а-11901/08
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Зінченко Т. О.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

3 листопада 2008 року справа №
22-а-11901/08

зал судового
засідання № 2 у приміщенні суду за адресою:
м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Яманко В. Г.

суддів: при секретарі
судового засідання

Міронова Г. М.
Горбенко К. П. Білоус К. І.

за участю представників:

від позивача:

не з'явився, надане клопотання про розгляд справи за
відсутності позивача,

від відповідачів:

не з'явився, надане клопотання про розгляд справи за
відсутності представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Артемівської районної у м. Луганську ради

на постанову Артемівського районного суду м.
Луганську

від

15 вересня 2008 року

по адміністративній справі

№ НОМЕР_1 (суддя Зінченко Т. О.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Луганськ

до

1) ОСОБА_2 у м. Луганську ради 2) Головного
управління державного казначейства України в Луганській області

про

визнання дій неправомірними, стягнення
недоотриманої разової щорічної грошової допомоги на оздоровлення

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
звернувся 15 липня 2008 року до Артемівського
районного суду м. Луганську з позовною заявою (арк. справи 1-3) до ОСОБА_2 у м. Луганську ради (далі по тексту -
ОСОБА_2) таОСОБА_3(далі по тексту -ОСОБА_3)
про визнання неправомірними дій ОСОБА_2, яке
фінансуєтьсяОСОБА_3, щодо виплати щорічної грошової допомоги на оздоровлення за
2003-2005, 2007, 2008 роки в розмірі 21 грн. 50 коп., 26 грн. 70 коп. та 120
грн.; стягнення з ОСОБА_2, яке
фінансуєтьсяОСОБА_3, на користь ОСОБА_1 недоплаченої
щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2003, 2004, 2005, 2007, 2008 роки
в сумі 7493 грн. 30 коп.

Постановою Артемівського районного суду м. Луганську від 15
вересня 2008 року (арк. справи 36-37) позовні вимогиОСОБА_1 були задоволені
частково. Суд першої інстанції визнав неправомірними дії ОСОБА_2 по
виплатіОСОБА_1, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії,
інваліду 3 групи, а з 18 жовтня 2004 року інваліду 2 групи, щорічної грошової
компенсації на оздоровлення в зменшеному розмірі за 2003-2004 роки по 21 грн.
50 коп., в 2005 році в розмірі 26 грн.
70 коп., в 2007-2008 роки в розмірі по 120 грн. Стягнув з ОСОБА_2 за рахунок державних коштів на користьОСОБА_1
недоотриману суму щорічної грошової компенсації на оздоровлення за періоди з
2003-2004 роки, 2005, 2007, 2008 роки в розмірі 7493 грн. 30 коп., в
задоволенні позовних вимог доОСОБА_3 відмовив.

В апеляційній
скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту
з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову
постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач надав
через канцелярію суду заперечення на апеляційну скаргу відповідача (арк. справи
50-53, 58-61), просив суд залишити апеляційну скаргу відповідача без
задоволення, постанову суду першої інстанції - без змін. Також, позивачем було
заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

Відповідач надав
через канцелярію суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника
відповідача (арк. справи 63).

Колегія суддів,
заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила наступне.

Закон України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року, в редакції Закону
України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі змінами та доповненнями станом на
час існування спірних правовідносин, визначає основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення
категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової
діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Чернишенко
В. О. віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та є інвалідом 3 групи, а з 18 жовтня 2004 року - інвалідом 2
групи, що підтверджено посвідченням, довідками МСЕК (арк. справи 7-8).

В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач за період 2003 - 2005,
2007, 2008 роки виплачував йому компенсацію на оздоровлення, в розмірі, меншому
ніж передбачено статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно довідки
відповідача (арк. справи 65) позивачу, як інваліду 3 групи, було сплачено
щорічну допомогу на оздоровлення за 2003 року - 1 жовтня 2003 року в сумі 21
грн. 50 коп., за 2004 рік - 1 квітня
2004 року в сумі 21 грн. 50 коп., за 2005 рік - 1 лютого 2005 року в сумі 26
грн. 70 коп., за 2007 рік - 1 лютого 2007 року в розмірі 120 грн., за 2008 рік
- 1 січня 2008 року в розмірі 120 грн.

Абзацами 2, 3
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України від 6 червня 1996 року N
230/96-ВР передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам
ІІ групи в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, інвалідам ІІІ групи -
чотирьох мінімальних заробітних плат. Згідно частин 3, 5, 7 статті 48
вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за
місцем їх проживання органами соціального захисту населення, виплата
здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

Пунктами 1, 3
Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій
з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4
березня 2002 року N 256 з наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок
визначає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів
з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок
субвенцій з державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів
на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту
населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших
самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих
органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту
населення.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 були внесені
зміни до вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002
року № 256 та затвердженого нею Порядку про покладення на управління праці та
соціального захисту населення додаткових завдань щодо ведення персоніфікованого
обліку, нарахування та сплати передбачених законодавчими актами пільгових
виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16
травня 2008 року № 279-VI постанови Кабінету Міністрів України набирають
чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими
постановами, але не раніше дня їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів
України від 29 жовтня 2003 року N 1687 була опублікована 14 листопада
2003 року в Офіційному віснику України
N 44.

Колегія суддів,
з огляду на наведену постанову Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003
року N 1687, зазначає, що не приймає доводів скаржника стосовно того, що
управління праці та соціального захисту з моменту набуття законної сили
вказаною постановою не є належними відповідачами в справах щодо стягнення
щорічної допомоги на оздоровлення, оскільки статтею 63 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього
Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету, а управління праці та
соціального захисту населення стосовно виплат щорічної допомоги на оздоровлення
є розпорядниками бюджетних коштів в розумінні пункту 36 частини 1 статті 2
Бюджетного кодексу України.

В апеляційній
скарзі відповідач зазначив, що при виплаті щорічної допомоги на
оздоровлення керувався статтею 62 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», згідно якої роз'яснення порядку застосування цього
Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення
якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними
органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної
виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті функції щодо
встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету Міністрів
України не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів України
може затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім того,
скаржник посилається як на підставу виплат на підпункт «є» пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була
встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам 2 групи в
розмірі 2670 тис. крб. (26 грн. 70 коп.), інвалідам 3 групи в розмірі 2150 тис.
крб. (21 грн. 50 коп.). Вказана постанова була прийнята Кабінетом Міністрів
відповідно до Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої
постановою Верховної Ради України від 11 жовтня 1995 року № 373/95-ВР, яка
визначала одночасно з бюджетом конкретний план дій лише на 1996 рік. Крім того,
підпункт "є" пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від
26 липня 1996 року № 836 втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року N
562.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» встановлено, що інвалідам 2 групи виплата щорічної допомоги на
оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі 120 грн., інвалідам 3 групи - 90
грн.

Відповідно до
статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства
права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші
нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні
відповідати їй. Пунктом 1 частини 1 статті
92 Конституції України передбачено, що виключно законами України
визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод.

За частиною 2
статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 5
постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року
визначено, якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

При розгляді
даної категорії спору апеляційним судом встановлено, що вищенаведені постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 та № 562 від 12 липня
2005 року були прийняті всупереч вимог статей 48, 62 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому посилання скаржника на ці постанови апеляційним судом не
приймаються та оцінка правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
здійснюється на підставі пункту 1
частини 1 статті 92 Конституції України та статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Пунктом 4
Порядку виплати органами соціального захисту населення щорічної допомоги на
оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
затвердженого наказом Мінпраці № 1 від 4 січня 2000 року (який втратив чинність
29 грудня 2006 року згідно наказу Мінпраці № 473 від 12 грудня 2006 року),
передбачено, що підставою для призначення допомоги є копія посвідчення
встановленого зразка або інший документ, що підтверджує статус особи, яка
постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи; паспорт або інший документ,
який засвідчує місце проживання; письмова заява особи, якій
провадиться виплата допомоги, та довідка з місця роботи або органу, що
виплачує пенсію, із зазначенням терміну останньої виплати допомоги. Позивачем
не надано доказів звернення до відповідача в 2003 році з вимогою щодо виплати
щорічної допомоги на оздоровлення за 2003 рік.

З врахуванням
викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2003 рік
задоволенню не підлягають, оскільки функції по нарахуванню та виплаті такої
допомоги були набуті відповідачем лише 14 листопада 2003 року, тому висновок
суду першої інстанції про задоволенню позовних вимог в цій частині не є вірним.

За 2004 рік
відповідачем позивачу, як інваліду 3 групи, щорічну допомогу на оздоровлення
було виплачено 1 квітня 2004 року в розмірі 21 грн. 50 коп., тому з огляду на
те, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, сума
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2004 рік складає 798 грн. 50
коп. (205 грн. х 4 - 21 грн. 50 коп., де 205 грн. - це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений на період з 1 січня 2004 року по 31 серпня 2004 року статтею
89 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» від 27 листопада 2003 року № 1344-IV), а не 926 грн.
50 коп. (237 грн. х 4 - 21 грн. 50 коп.), як помилково було визначено судом
першої інстанції.

За 2005 рік
відповідачем позивачу, як інваліду 2 групи, щорічну допомогу на оздоровлення
було виплачено 1 лютого 2005 року в розмірі 26 грн. 70 коп., тому сума
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2005 рік складає 1283 грн. 30
коп. (262 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп., де 262 грн. - це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений на період з 1 січня по 31 березня 2005 року
статтею 83 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік»), як і
було правильно визначено судом першої інстанції.

При визначенні
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік апеляційний суд враховує, що
рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у
справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян були визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 30
статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19
грудня 2006 року № 489-V, яким
було зупинено на 2007 рік дію частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», внаслідок чого положення статті 48 підлягають застосуванню у 2007
році у редакції Закону України від 6
червня 1996 року N 230/96-ВР. Рішення Конституційного Суду України є
обов'язковими до виконання на території України, остаточними, не можуть бути
оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії
положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Колегія суддів
погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виплата повинна була
здійснюватися в порядку, встановленому абзацом 2 частини 4 статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат станом
на день виплати.

За даними
відповідача позивачу щорічна допомога на оздоровлення за 2007 рік була
виплачена, як інваліду 2 групи, 1 лютого 2007 року в розмірі 120 грн. Тому,
сума недоплаченої позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік
складає 1880 грн. (400 грн. х 5 - 120 грн., де 400 грн. - це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений на період з 1 січня 2007 року по 31 березня 2007 року статтею
76 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" від 19
грудня 2006 року № 489-V), а не
1980 грн. (420 грн. х 5 -120 грн.), як помилково було визначено судом першої
інстанції.

Підпунктом 11
пункту 28 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007
року № 107-VI текст
статті 48 був викладений в новій редакції: "Одноразова компенсація
учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою,
щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів України".

Рішенням
Конституційного суду України від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 у
справі N 1-28/2008 щодо предмету та змісту закону про Державний бюджет України
на 2008 рік були визнанні такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 28 розділу II "Внесення змін
до деяких законодавчих актів України". У вказаному рішенні Конституційного
суду України було зазначено, що положення Закону України "Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів
України", визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 22 травня 2008 року. Рішення
Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень Закону України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів
України", визнаних неконституційними.

Таким чином, з
22 травня 2008 року була відновлена дія норм статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», за якими особам постраждалим від аварії на
Чорнобильській АЕС 1 категорії та віднесеним до інвалідів 2 групи, до яких
відноситься позивач, повинна була призначатися та виплачуватися
відповідачем щорічна допомога на оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат.

Колегія суддів
погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виплата повинна була
здійснюватися в порядку, встановленому абзацом 2 частини 4 статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат
станом на день виплати. За даними відповідача позивачу щорічна допомога на
оздоровлення за 2008 рік була виплачена 1 січня 2008 року в розмірі 120 грн.,
тому сума несплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2008 рік складає
2455 грн. (515 грн. х 5 - 120 грн., де 515 грн. - розмір мінімальної заробітної
плати встановлений на період з 1 січня 2008 року по 31 березня 2008 року
статтею 59 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" від 28 грудня 2007 року № 107-VI), а не 2505
грн. (525 грн. х 5 - 120 грн.), як помилково було визначено судом першої
інстанції.

Виходячи з
вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для
визнання неправомірними дій ОСОБА_2 щодо виплати
ОСОБА_1, м. Луганськ щорічної допомоги на оздоровлення за 2004, 2005, 2007,
2008 роки в розмірі, меншому ніж передбачено статтею 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Статтею 63
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного
бюджету.

Колегія суддів
не приймає посилання скаржника на відсутність бюджетного фінансування для
здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в
межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів
з Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою
діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

Також, колегія
суддів зазначає, що оскільки предметом спору є виплата допомоги на оздоровлення
інваліду 2 групи 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, до спірних правовідносин застосовуються приписи частини 3 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої для захисту прав,
свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду. Так,
пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус і соціальний захист,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що держава бере
на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується
відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами
та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Частиною 1
статті 76 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну
безпеку» від 8 лютого 1995 року № 39/95-ВР передбачено, що право на подання
позову про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи, не
обмежується строком давності. Пунктом 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу
України передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Виходячи з
вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийняв
оскаржувану постанову з порушенням матеріального права, що з врахуванням
приписів статті 201 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлює
зміну постанови суду першої інстанції шляхом викладення абзаців 2, 34
резолютивної частини постанови в новій редакції, доповнення резолютивної
частини постанови абзацом 5.

Керуючись
статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2на постанову Артемівського районного суду м. Луганську від 15
вересня 2008 року по адміністративній справі № НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Постанову Артемівського районного суду м. Луганську від 15 вересня
2008 року по адміністративній справі № НОМЕР_1
- змінити.

Викласти абзац 2
резолютивної частини постанови Артемівського
районного суду м. Луганську від 15 вересня 2008 року по адміністративній
справі № НОМЕР_1 в наступній редакції:

«Визнати
неправомірними дії ОСОБА_2щодо виплати ОСОБА_1, м.
Луганськ щорічної допомоги на оздоровлення за 2004, 2005, 2007, 2008 роки в
розмірі, меншому ніж передбачено статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Викласти абзац 3
резолютивної частини постанови Артемівського
районного суду м. Луганську від 15 вересня 2008 року по адміністративній
справі № НОМЕР_1 в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1,
м. Луганськ недоплачену щорічну допомогу на
оздоровлення за 2004, 2005, 2007, 2008 роки на загальну суму 6416 грн. 80 коп.,
з якої за 2004 рік - 798 грн. 50 коп., за 2005 рік - 1283 грн. 30 коп., за 2007
рік - 1880 грн., за 2008 рік - 2455 грн. за рахунок коштів Державного бюджету
України.»

Доповнити
резолютивну частину постанови Артемівського районного
суду м. Луганську від 15 вересня 2008 року по адміністративній справі №
НОМЕР_1 абзацом 5 наступного змісту:

«В задоволенні
іншої частини позовних вимог відмовити».

Вважати абзаци 5,
6 резолютивної частини постанови Артемівського
районного суду м. Луганську від 15 вересня 2008 року по адміністративній
справі № НОМЕР_1 абзацами 6, 7.

В іншій частині
постанову Артемівського районного суду м. Луганську
від 15 вересня 2008 року по адміністративній справі № НОМЕР_1 залишити без
змін.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України відкласти з дня закінчення судового
розгляду справи на строк п'ять днів складання судового рішення у повному
обсязі.

Вступна та резолютивна
частини постанови складені, підписані колегією суддів у нарадчій кімнаті та
проголошені в судовому засіданні 3 листопада 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня складення в повному обсязі.

Постанова складена в
повному обсязі та підписана колегією суддів 6 листопада 2008 року.

Головуючий: /підпис/
В.Г.Яманко

Судді: /підпис/
Г.М.Міронова

/підпис/ К.П.Горбенко