Справа № 22а-5887/08
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2008-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а - 5887/08
Головуючий суддя у 1-ій
інстанції Гончаров О.В.
Доповідач Семененко Я.В.
(справа №
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2008 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого -
Семененка Я. В.

суддів - Баранник Н.П., Юхименка О.В.

при
секретарі - Галоян О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Кіровської
районної у місті Дніпропетровську ради

на постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27
березня 2008 року у справі № 2а-171/08
за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради, Центру по нарахуванню і
виплаті допомоги та здійсненню контролю за правильністю призначення та виплати
пенсій і цільових грошових допомог Дніпропетровської обласної державної адміністрації
про стягнення не донарахованих сум на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду
м.Дніпропетровська з адміністративним позовом, яким просив стягнути з Управління праці та соціального захисту
населення Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради на його користь
недоплачену суму на оздоровлення за період 2004-2007 років у розмірі 4 498
гривень. Посилався на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС першої категорії інвалідом третьої групи, у зв'язку з чим
перебуває на обліку в Управління праці та соціального захисту населення
Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради, а тому відповідно до ст.48
Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII йому
передбачено виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох
мінімальних заробітних плат. Проте, відповідачем, всупереч вимогам Конституції України та
вищезазначеному Закону, було виплачено на користь позивача в період з 2004 по
2007 рік, включно, значно занижені суми компенсації на оздоровлення, без
врахування встановленого на території України розміру мінімальної заробітної
плати.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня
2008 року у справі № 2а-171/08 позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме стягнуто з Управління праці та
соціального захисту населення Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради
на користь позивача невиплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за
2004-2005 роки у розмірі - 2036,50грн. В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено на підставі того, що Законами України №3235-IV від 20.12.2005 року та №489-V від 19.12.2006 року дію абз.3 ч.4 ст.48
Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII було
зупинено на 2006 та 2007 роки.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління праці та
соціального захисту населення Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради
подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої
інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1, прийнявши нову
постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. В іншій
частині Управління праці та соціального захисту населення Кіровської районної у
місті Дніпропетровську ради постанову Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 27 березня 2008
року у справі № 2а-171/08 не оскаржує.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що спірні
правовідносини між сторонами виникли з приводу застосування норм законодавства,
які регулюють порядок та розміри виплат щорічної допомоги учасникам ліквідації
аварії на Чорнобильській АЕС. Тобто, позивачем порушено питання щодо правомірності
дій відповідача, який в даних правовідносинах є суб'єктом владних повноважень,
при нарахуванні ним та виплаті щорічної допомоги на оздоровлення.

Так, позивач вказуючи на неправомірність дій відповідача, посилався на те,
що розмір сум, які підлягають до сплати, повинні розраховуватися у
відповідності до ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до статті 48 Закону України „Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” № 796-ХІІ
щорічна допомога на оздоровлення виплачується учасникам ліквідації аварії на
ЧАЕС інвалідам третьої групи у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.
При цьому, розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати
(абзац 7 частини 4 статті 48 Закону № 796-ХІІ). Щорічна допомога на
оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення.

Управління праці та соціального захисту населення наполягало на тому, що
граничні розміри виплат, особам які постраждали внаслідок ліквідації аварії на
ЧАЕС, визначені Постановою КМУ, які і підлягають до застосування при визначені
розміру щорічної допомоги на оздоровлення.

Спору між сторонами щодо наявності у позивача права на отримання щорічної
допомоги на оздоровлення, як особі, що постраждала внаслідок ліквідації
катастрофи на ЧАЕС та має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1
категорії і є інвалідом третьої групи, не існує.

Апелянт, зокрема
посилався на те, що допомога на оздоровлення виплачена позивачу у розмірі,
передбаченому Постановою Кабінету Міністрів від 26 липня 1996 р. №836 «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів
України від 12.07.2005 року №562, тому підстав для її виплати в більшому
розмірі немає.

Доводи апеляційної скарги Управління праці та соціального захисту населення
стосовно правильності визначення позивачу розміру щорічної допомоги на
оздоровлення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки встановлений ще в 1996 році постановою КМУ №
836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом тривалих років не
змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими законами України.

Зокрема, розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до Закону України
№ 1766-ІІІ від 01.06.2000 року був встановлений з 1 липня 2000 року у розмірі
118 грн. на місяць. Законом України № 2896-ІІІ від 13.12.2001 року розмір
мінімальної заробітної плати з 1 січня 2002 року встановлений у розмірі 140
грн. на місяць, а з 1 липня 2002 року у розмірі 165 грн. Законом України від 26.12.2002 року № 372-ІV
розмір мінімальної заробітної плати встановлений з 1 січня 2003 року у розмірі
185 грн. на місяць, а з грудня 2003 року встановлений у розмірі 205 грн.
Законом України № 1344- ІV від 27.11.2004 року розмір мінімальної заробітної
плати з 1 вересня 2004 року встановлений у розмірі 237 грн. на місяць, а з 1
січня 2005 року Законом України № 2285-ІV від 23.12.2004 року розмір
мінімальної заробітної плати був встановлений у розмірі 262 грн., з 01 квітня
2005 року - в розмірі 290 грн., з 1 липня 2005 року - 310 грн., з 1 вересня
2005 року - 332 грн.

Зазначені нормативні акти свідчать про те, що розмір мінімальної заробітної
плати зростав кожен наступний рік. При цьому, вказані закони не містили
обмежень щодо застосування статті 48 Закону № 796-ХІІ. Оскільки ні Верховна Рада
України, ні Кабінет Міністрів України в наступному до 2006 року будь-яких
рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними нормативними
актами при вирішенні
даного спору, застосуванню підлягає
не Постанова КМУ № 836, а саме стаття 48 Закону № 796-ХІІ та Закони України,
якими визначено мінімальні розміри заробітної плати у відповідні періоди.

Таким чином, колегія судів дійшла висновку про безпідставність тверджень
Управління праці та соціального захисту населення про відсутність правових
підстав у суду першої інстанції щодо застосування вимог Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» без врахування Постанов КМУ від 26 липня 1996 року №836 та від 12
липня 2005 року №562, якими визначено граничні розміри компенсаційних виплат на
оздоровлення.

Таких висновків дійшов і суд першої інстанції, зробивши висновок про
неправомірність дій відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті щорічної
грошової допомоги на оздоровлення позивачу у розмірах встановлених законом.

Колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання щорічної грошової
допомоги на оздоровлення у розмірах встановлених Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а оскільки відповідачем вказане право не визнається, то має і
право на стягнення не отриманої частини такої грошової допомоги з відповідача,
так як відповідно до ст..48 названого Закону щорічна допомога на оздоровлення
виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту
населення.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що виплати
особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, повинно здійснюватися
в межах бюджетного фінансування та вважає їх необґрунтованими з наступних
підстав.

Право позивача на отримання щорічної допомоги у розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат не залежить від наявності чи відсутності грошових коштів та
належного фінансування, таке право надане державою і закріплено Законом України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Оскільки таке право декларовано державою, то відповідно держава, через
створені нею органи, в даному випадку органи соціального захисту населення, і
несе обов'язок по своєчасній та повній виплаті допомоги саме у розмірах, які
нею ж визначені та закріплені в Законі.

Крім цього, і практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до
ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що органи
державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину
невиконання своїх обов'язків ( справа «Кечко проти України», рішення від
08.11.2005р.).

За таких обставин колегія
суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради залишити без задоволення, а
постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня
2008 року у справі № 2а-171/08 - без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення
але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку
передбаченому ст..212 КАС України.

(Повний текст постанови виготовлено 16.12.2008р..)

Головуючий Я.В.
Семененко

Судді Н.П.
Баранник

О.В.
Юхименко