Справа № 22а-1037/08
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2008-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2008 року

м. Одеса

Колегія суддів Одеського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого -

Димерлія О.О.

суддів -

Стас Л.В., Милосердного М.М.

при секретарі -

Вихренко К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва
від 18.05.2007 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Миколаївського
обласного військового комісаріату, Головного управління Пенсійного Фонду
України у Миколаївській області про захист соціальних прав,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2007 року позивач звернувся до суду з вказаним
вище адміністративним позовом та просив: визнати відмову Миколаївського
обласного військового комісаріату в перерахунку пенсійного забезпечення з
урахуванням надбавки за участь у бойових діях, що не відповідає діючому
законодавству, і є незаконною; зобов'язати Миколаївський обласний військовий
комісаріат провести перерахунок та виплату його проіндексованої пенсії на
підставі діючого законодавства; зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду
України у Миколаївській області в подальшому здійснювати щомісячне нарахування
його пенсії з урахуванням доплат, як учаснику бойових дій у розмірі - 549 грн.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від
18 травня 2007 року в задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 з посиланням на
порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи, неповне з'ясування обставин справи,
що мають значення для вирішення справи, просить скасувати оскаржуване судове
рішення та постановити нове - про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1. наказом Міністра оборони
України від 14.12.2004 р. №1126 був звільнений з військової служби у запас.
Миколаївським обласним військовим комісаріатом йому призначена пенсія за
вислугу років. Згідно Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" він має статус ветерана війни - учасника бойових
дій (посвідчення - АА № 443985) а.с. 7.

До 01 липня 2006 року пенсія позивачу, як учаснику
бойових дій, була розрахована з доплатою
150% мінімальної пенсії за віком, яка
складає 19 грн. 91 коп. відповідно до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 січня 2002 року №1 "Про підвищення розмірів пенсій та інших
соціальних виплат категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за
рахунок коштів державного бюджету".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої
інстанції не врахував, що на підставі положень ст. 22 Конституції України при
прийнятті нових Законів або внесенні змін до чинних Законів держава не вправі
допускати звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод людини. При цьому
враховано норми ст. 8 КАС України, відповідно до яких людина, її права та
свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість
діяльності держави.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає, що
згідно до частин 2 та 3 ст. 2 Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" права та пільги для ветеранів війни і
членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством
колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та
органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни,
передбачені цим Законом, є недійсними.

При цьому суд приймає до уваги правову позицію
Конституційного Суду України, який, розглядаючи справу щодо пільг, компенсацій
і гарантій (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року
№5-рп/2002), зазначив, що практика ревізування пільг, компенсацій і гарантій,
наданих законодавчими актами України, суперечить вимогам ч. 4 ст. 28 Закону
України "Про бюджетну систему України", який діяв до набрання
чинності Бюджетним кодексом України, та ч. 3 ст. 27 зазначеного Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди
України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського Суду
як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції кожна особа
має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного права. Розглядаючи борги у сенсі поняття
"власності", яке міститься у ст.1 ч.1 Протоколу № 1 до Конвенції, і
яке не обмежене лише власністю на фізичні речі та не залежить від формальної
класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть
також розглядатися як "майнові права" і, таким чином, як
власність.

Тому, при розгляді справи "Качко проти України"
(заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи
дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного
бюджету, держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок,
вносячи зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає
виплату певних надбавок і дотримано всі
вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо
відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення
суду ).

У зв'язку з викладеним Європейський Суд не прийняв до
уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів - Закону
України, відповідно до якого встановлені надбавки з бюджету, і який є діючим,
та Закону України "Про Державний бюджет" на відповідний рік, де
положення останнього Закону, на думку Уряду України, превалювали як lex
specialis.

Суд не прийняв
аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної
влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26 рішення Качко проти України).

Таким чином, оскільки правові положення, які передбачають
виплату разової щорічної допомоги учасникам бойових дій до Дня Перемоги є
чинними, а позивачі є учасниками бойових дій і мають право на її отримання,
органи державної влади не можуть свідомо зменшувати розмір такої допомоги.

Посилання на те, що Закон України "Про державний
бюджет України" на відповідний рік, тобто спеціальний Закон (lex specialis), має перевагу перед Законом України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", яким встановлені
пільги для ветеранів війни, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки звуження
змісту та обсягу прав шляхом прийняття нових Законів, внесення змін до чинного
законодавства за ст. 22 Конституції України не допускається.

Із врахуванням наведеного, висновки суду першої інстанції
щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. не відповідають як нормам
національного законодавства, так і міжнародного - ст. 1 ч. 1 Протоколу № 1
Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною законодавства України, а також практиці
Європейського Суду з прав людини як джерелу права.

Разом з тим, з позовної заяви та матеріалів справи не
вбачається за який період ОСОБА_1. як учаснику бойових дій, не сплачена в
повному обсязі пенсія, в якому розмірі та коли він дізнався про порушення свого
права.

Позивач до суду апеляційної інстанції не з явився, в
зв'язку з чим вказані обставини залишились не з'ясованими.

Відповідно до ст.99 Закону України "Про державний
бюджет України на 2007 рік" передбачено, що військовослужбовцям, особам
начальницького і рядового складу, які мають право на пенсійне забезпечення на
умовах Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших осіб", пенсії призначаються
(перераховуються) органами Пенсійного фонду України починаючи с 1 січня 2007
року.

Згідно до Постанови Кабінету Міністрів України від
02.11.2006 р. № 1522 органам Пенсійного фонду України передані функції з
призначення і виплати пенсій особам, звільненим з військової служби, та деяким
категоріям громадян.

Юридичною особою - правонаступником є юридична особа, яка
внаслідок злиття, приєднання, поділу, перетворення прийняла від іншої юридичної
особи все майно, права та обов'язки, внаслідок чого така юридична особа
припиняється (ч.1 ст.104 ЦК України).

Головне управління Пенсійного фонду України в
Миколаївській області не є правонаступником Миколаївського обласного
військового комісаріату, так як не приймало будь-яке майно, права та обов'язки
комісаріату, і тому не може виступати у даному виконавчому провадженні в якості
боржника.

Зважаючи на викладене та з урахування специфіки розгляду
справ судом апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відмову
у задоволенні позову ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС
України, судова колегія,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Центрального районного суду міста
Миколаєва від 18 травня 2007 року скасувати
та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати відмову Миколаївського обласного військового
комісаріату в перерахунку пенсійного забезпечення з урахуванням надбавки за
участь у бойових діях - протиправною.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
Адміністративного Суду України протягом одного місяця з дня набрання законної
сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: