Справа № 22-а-9098/08
Суддя: Бистрик Г.М.
Дата ухвалення: 2008-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 22-а-9098/08
Головуючий у І інстанції: Король О.П.
Суддя-доповідач: Бистрик Г.М.
ПОСТАНОВА

І М Е Н
Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2008 року м. Київ

Колегія
суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
- судді Бистрик Г. М.,

суддів
Попович О.В. та Василенка Я.М.,

при
секретарі Шевчук О.М.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.10.2007 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до управління праці і соціального захисту населення
Вінницької міської ради про стягнення грошової допомоги на оздоровлення,

В С Т А
Н О В И Л А :

У липні
2007 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з позовом про стягнення з
управління праці та соціального захисту населення в Ленінському районі м. Вінниці №1 (Центр) (далі відповідач)
недоплачених коштів в сумі 3960 грн. 00 коп., відповідно до ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи». В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що
він як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЄС І категорії, а з 23.02.1998
року являється інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання пов'язаного з
ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС має право на отримання
щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.
Проте допомога, передбачена вищезгаданим Законом, виплачувалася йому у значно
меншому розмірі.

Постановою
Ленінського районного суду м. Вінниці від 11 жовтня 2007 року в задоволенні
позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивач отримав всі виплати
у розмірі, передбаченому Постановою КМУ № 836 від 26.07.1996 року та Постановою
КМУ № 562 від 12 липня 2005 року.

Позивач
подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої
інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального
права, та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції -
частковому скасуванню з ухваленням нового рішення у даній частині з таких
підстав.

Згідно
зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3 та 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції
скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції
порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Судом
першої інстанції встановлено, що при визначенні розміру допомоги, яку мав
отримувати позивач, слід керуватися відповідними Постановами Кабінету Міністрів
України. Колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду, виходячи з наступного.

З
матеріалів справи вбачається, що позивач є учасником ліквідації наслідків
аварії на ЧАЄС І категорії, а з 23.02.1998 року являється інвалідом ІІ групи
внаслідок захворювання пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, що підтверджується довідкою МСЕК №338287 від 23.02.1998
року.

Позивач
отримує на підставі ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідні
кошти, розмір яких встановлений Постановою Кабінету Міністрів України «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26.07.1996 року № 836 та Постановою «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №
562 від 12 липня 2005 року.

Вказана
допомога на оздоровлення позивачу протягом 2004 - 2006 років не виплачувалась.

Відповідно
до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» одноразова компенсація
учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії,
інвалідам ІІ групи - п'ять мінімальних
заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент
виплати.

Відповідно
до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
України.

Зміст
законів України, якими встановлюються розміри мінімальних заробітних плат,
свідчить про відсутність будь-яких обмежень щодо можливостей застосування
розміру мінімальної заробітної плати з метою реалізації норми ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Постанова
Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не передбачає
умови, розміри та порядок виплат щорічної допомоги учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЄЕС, тому посилання місцевого суду на
вказану постанову є безпідставним. Крім того, Закон України «Про статус і
соціальний громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» має вищу
юридичну силу і при вирішенні позовних вимог слід керуватися вимогами ст. 48
вказаного Закону, який передбачає право позивача на щорічну допомогу на
оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Оскільки ні Верховна Рада
України, ні Кабінет Міністрів України в подальшому будь-яких рішень із цих
питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над
урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору підлягають
застосуванню 48 Закону України «Про соціальний захист громадян, постраждалих
внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням розміру мінімальної плати
на момент виплати.

З 2004
року розмір мінімальної заробітної плати встановлювався Законом України «Про
Державний бюджет України» (на відповідний рік). Положення Законів «Про
Державний бюджет України» також не містять обмежень щодо можливості застосування розміру
мінімальної заробітної плати з метою реалізації норми ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

На 2006
рік дію статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо виплати компенсацій і
допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати зупинено згідно
із Законом № 3235-ІV від 20.12.2005 року.

Положення
Закону України від 20.12.2005 року № 3235-ІV щодо зупинення на 2006 рік дію ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» на відповідність Конституції України не перевірялося у
встановленому порядку, а тому підлягає застосуванню при вирішенні даного спору
і відповідно у цій частині правомірним є висновок суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Вимоги
позивача про стягнення допомоги за 2004 рік не підлягають задоволенню, оскільки
на момент, коли позивач дізнався про порушення свого права строк позовної давності був встановлений Цивільним
кодексом України і складав три роки, тобто позивачем пропущений строк звернення
до суду щодо стягнення сум щорічної допомоги на оздоровлення за 2004 рік, що
дає підстави суду для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Щодо
застосування судом першої інстанції річного строку для звернення до
адміністративного суду, слід зазначити, що Кодекс адміністративного судочинства
України, який передбачає річний строк
для звернення до адміністративного суду
за захистом прав, свобод та інтересів, набув чинності 01.09.2005 року, тобто
після того, коли у позивача виникло права на звернення до суду. А тому
застосування до вимог про стягнення допомоги на оздоровлення за 2005 рік
річного строку позовної давності фактично свідчитиме про застосування правила
зворотної дії у часі норми процесуального закону. Проте надання новим правилам
процесу зворотної дії порушує право позивача на доступ до суду, передбачене ст.
6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою
Верховною Радою України 17.07.1997 року.

Таким
чином, на користь позивача з Управління соціального захисту населення
Вінницької міської ради з врахуванням встановленої законодавчо на момент
виплати мінімальних розмірів заробітних плат
(з 01.04.2005 р. - 290 грн. х 5) підлягає стягненню 1 450 грн.

Колегія
суддів приходить до висновку, що з врахуванням викладеного, позовні вимоги
позивача слід задовольнити в частині стягнення допомоги на оздоровлення за 2005
рік в сумі 1 450 грн. В іншій частині постанову Ленінського районного суду м.
Вінниці від 11.10.2007 року слід залишити без змін.

Керуючись
ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 207, 212 та 254 КАС України, колегія
суддів -

П О С Т
А Н О В И Л А :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Постанову
Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.10.2007 року в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про стягнення допомоги на оздоровлення за 2005 рік -
скасувати.

Прийняти
в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути
з Управління праці та соціального захисту населення в Ленінському районі м.
Вінниці №1 (Центр) на користь ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення за 2005 рік
у сумі 1 450 (тисяча чотириста п'ятдесят) грн.

В решті
постанову Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.10.2007 року залишити
без змін.

Постанова
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого адміністративного Суду України протягом одного місяця з дня
набрання законної сили.

Головуючий
:

Судді: