Справа № 22-а-16983/08
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2008-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач Василенко Л.А.
Головуючий І інстанції суддя Наумова К.Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
У Х В А Л А

Іменем
України

25
грудня 2008 року Справа
№ 22-а-16983/08

Колегія
суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді: Василенко Л.А.,

суддів: Ханової Р.Ф.,

Старосуда
М.І.,

при
секретареві Кондрашової Н.М.,

за
участю позивача Ісаєва Л.П.,

розглянула
апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м.Донецька
на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2008р.
у справі № 2-а-13740/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Київському районі м.Донецька про визнання дій незаконними,
зобов'язання зробити перерахунок пенсії по інвалідності, і

В С Т А Н О В
И Л А :

Постановою Донецького окружного адміністративного суду
від 29 вересня 2008 року позовні вимоги Ісаєва Л.П. до Управління Пенсійного
фонду України в Київському районі м.Донецька (далі - УПФУ) про визнання дій
неправомірними та зобов'язання провести перерахунок пенсії задоволені частково:
визнані незаконними дії УПФУ про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1. у
відповідності до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і УПФУ
зобов'язано здійснити позивачеві перерахунок державної пенсії як інваліду 3
групи за захворюванням, яке пов'язано з виконанням робіт по ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС, у відповідності зі ст. ст. 50, 54 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, з 24.06.2008 року.
В задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача в подальшому здійснювати
перерахунок пенсії позивачеві у відповідності зі змінами діючого законодавства
та встановленням нових розмірів прожиткового мінімуму для непрацездатних
громадян відмовлено.

Відповідач не погодився з таким рішенням суду, вважав, що
необхідно відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог в повному обсязі,
оскільки судом першої інстанції порушені норми матеріального і процесуального
права, тому просив скасувати постанову, ухвалити нову, якою відмовити в
задоволенні позову.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився,
про час, місце та дату апеляційного розгляду відповідач повідомлений належним
чином.

Позивач в судовому засіданні заперечував проти доводів
апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача, перевірила матеріали справи, обговорила доводи апеляційної
скарги і дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає,
постанова суду першої інстанції повинна залишитися без змін.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що
позивач віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с.7), є інвалідом 3
групи, причина інвалідності пов'язана з роботами по ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, що не оспорюється відповідачем та підтверджується
довідкою МСЕК (а.с. 8,9).

24 червня 2008 р. позивач звернувся до відповідача з
заявою (а.с.21) про перерахунок пенсії у відповідності до вимог ст.ст.50, 54
Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі Закон №796), листом від 01.07.2008 р. (а.с.7) відмовлено у перерахунку пенсії за
відсутністю правових підстав.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції
України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності,
втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у
старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону
їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон
радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на
них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі
№796.

22 травня 2008 року рішенням Конституційного суду України
№ 10-рп/2008 були визнані неконституційними положення пункту 28 розділу ІІ
Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України», якими з 01 січня 2008 року були внесені
зміни, зокрема до ст. ст. 50, 54 Закону №796, тобто судом першої інстанції
правильно застосовані норми спеціального Закону №796 в редакції, яка була
чинною до внесення змін Законом України «Про державний бюджет України на 2008
рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Рішення
Конституційного Суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної
юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей зазначених Законів, що визнані неконституційними та є обов'язковими до виконання на території
України.

Положеннями статті 14 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" позивача віднесено до 1 категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до частини першої статті 50 зазначеного Закону
особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідами IIІ групи, призначається
щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Згідно з частиною четвертою статті 54 Закону №796 в усіх
випадках розмір пенсій для інвалідів IІI групи, щодо яких встановлено зв'язок з
Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 6 мінімальних пенсій за віком.

За таких обставин колегія суддів вважає вірним та таким,
що відповідає Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", висновок суду першої
інстанції про те, що позивач має право на призначення пенсії в розмірі, не
нижчому 6 мінімальних пенсій за віком та щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є визначальною для
вирішення вказаного спору, крім того, це право гарантується Конституцією
України (частина друга статті 46 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції
України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з
пріоритетності законів над підзаконними актами, суд першої інстанції зробив
вірний висновок, що при визначенні розміру пенсій позивачеві застосуванню
підлягають частина перша статті 50 та частина четверта статті 54 Закону України
"Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", а не постанова Кабінету Міністрів України "Про
підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям
пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного
бюджету", яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Також суд першої інстанції правильно не взяв до уваги
посилання відповідача на частину п'яту статті 54 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", якою передбачено, що порядок обчислення пенсії по
інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку
з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається
Кабінетом Міністрів України, оскільки надання законодавцем такого права Кабінету
Міністрів України не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може
допустити звуження змісту та обсягу прав позивача, встановлених цим же Законом.
Тобто, Кабінет Міністрів України повинен був встановити зазначений порядок, не
порушуючи положень цього Закону, в тому числі й інших законів, якими
встановлено розміри мінімальної пенсії за віком.

Зі статей 50 та 54 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" випливає, що під час визначення розміру пенсії та щомісячної
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, за основу їх нарахування
береться мінімальна пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за
віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28
Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей
розмір або встановлював інший розмір, немає.

З огляду на викладене колегія суддів підтримує висновки
суду першої інстанції щодо не взяття до уваги положень частини третьої статті
28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно
для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки
наявність такої норми за відсутності іншого мінімального розміру пенсії за
віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії
та права на отримання пенсії і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено
статтями 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до частини третьої статті 67 Закону України
"Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", яка набрала чинності 31 жовтня 2006 року, у
разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений
відповідно до статті 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій, та
розмір щомісячної компенсації сім'ям за втрату годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення
нового розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка є імперативною, свідчить, що
підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового
мінімуму, і цей перерахунок здійснюється з дня встановлення цього мінімуму.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" мінімальний
розмір пенсій за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб,
які втратили працездатність, визначеного законом. Таким чином, новий
мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового
мінімуму.

Оскільки позивачеві слід визначати пенсію, виходячи з
мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність, то в разі збільшення розміру цього
прожиткового мінімуму перерахунок пенсії позивачеві повинен проводитись,
виходячи з нового розміру мінімальної пенсії за віком.

Статтею 58 Закону України „Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України ” від 28
грудня 2007 року № 107-6, що набрав чинності з 1 січня 2008 року („Урядовий
кур'єр” від 31 грудня 2007 року № 247), був затверджений прожитковий мінімум на
одну особу, яка втратила працездатність з 1 січня 2008 року -470 гривень, з 1
квітня 2008 року - 481 грн., з 1 липня 2008 року - 482 грн., з 01 жовтня 2008
року - 498 грн.

Обґрунтування відповідачем своєї позиції посиланням на
застосування у межах спірних відносин постанов Кабінету Міністрів України,
спростовується також приписами пункту першого та шостого статті 92 Конституції
України, статті 71 спеціального закону, відповідно до якого дія його положень
не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього
Закону, а також абзацом другим преамбули, частиною 3 статті 4, пунктом 2
частини першої статті 8 та пунктами 13, 16 Прикінцевих положень загального
Закону якими передбачено що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення
визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, і те, що до
приведення законодавства України у відповідність із Законом (Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування), закони України та інші
нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому
Закону.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав
проблему, (про що зокрема зазначено у рішенні № 8-рп/2005 від 11 жовтня по
справі № 1-21/2005) пов'язану з реалізацією права на соціальний захист,
неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий
рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони
України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових
гарантій соціального захисту з боку держави. До них зокрема, належать
громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях
Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є
видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на
достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом
прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22
Конституції України не допускається.

При апеляційному розгляді справи і постановленні судового
рішення у даній справі колегія суддів виходить з того, що конституційні
принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в
Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені статтями 1, 3,
частиною 2 статті 6, статтею 8, частиною
2 статті 19, статтями 22, 23, частиною 1 статті 24 Конституції України, набуте
у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене. Правовою
гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе
зобов'язань, виходячи з положень принципу верховенства права, закріпленого як
статтею 8 Конституції України, так і статтею 8 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Апеляційний перегляд справи здійснено в межах заявленої
апеляційної скарги.

З огляду на
викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо
необхідності застосування норм спеціального закону у межах спірних відносин
обґрунтованими і вірними, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків
суду, постанова суду першої інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального
та процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.195, ст.196, ст.198
ч.1 п.1, ст..200, ст..205 ч.1 п.1, ст..206, ст..212 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м.Донецька
залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від
29 вересня 2008р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Київському районі м.Донецька про визнання дій незаконними,
зобов'язання зробити перерахунок пенсії по інвалідності залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: