Справа № К-30426/06
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2008-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в складі:

Головуючого

Цуркана М.І.

Суддів:

Амєліна С.Є.

Федорова М.О.

Кобилянського М.Г.

Юрченка В.В.

при секретарі судового засідання Полинько Д.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в
Овруцькому районі Житомирської області, Обласного центру з нарахування і
виплати пенсій та допомоги Головного управління праці та соціального захисту
населення Житомирської обласної державної адміністрації про стягнення
невиплачених коштів, яка переглядається за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову апеляційного суду Житомирської області від 16 серпня 2006 року

у с т а н о в и л а :

У серпні 2005 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до Управління Пенсійного
фонду України в Овруцькому районі, Управління праці та соціального захисту
населення Овруцької районної державної адміністрації Житомирської області про
стягнення невиплачених коштів.

Зазначала, що відповідачі в порушення вимог статей 37, 39, 51 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» сплачують компенсації, доплати та додаткову пенсію у
розмірах, що не співвідносяться з
мінімальною заробітною платою, та мінімальною пенсією за віком, внаслідок чого
за період з 1 липня 2002 року по 1 липня 2005 року їй, як особі, котра проживає на території радіоактивного забруднення та отримує пенсію, заборговано 18 169,62 грн.
Просила задовольнити позов.

Ухвалою суду Управління праці та соціального захисту населення в Овруцькому
районі замінено на належного відповідача - Обласний центр з нарахувань та
виплат пенсій і допомог Головного управління праці та соціального захисту
населення Житомирської обласної державної адміністрації.

Постановою Овруцького районного суду Житомирської області від 16 березня
2006 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути з обласного центру з нарахувань та виплат пенсій і
допомог Головного управління праці та соціального захисту населення
Житомирської обласної державної адміністрації на користь позивачки 2914 грн.
допомоги за період з 01.07.2002 по 01.07.2005 у зв»язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого виробництва.

За той же період з управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі
на користь ОСОБА_1 стягнуто 14 570 грн., як суму підвищеної пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на
території радіоактивного забруднення та 685,62 грн. додаткової пенсії за шкоду
заподіяну здоров»ю особі, віднесеної до категорії 3.

Новою постановою апеляційного суду Житомирської області від 16 серпня 2006
року рішення суду першої інстанції скасовано та постановлене нове, яким в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, з посиланням на порушення апеляційним судом
норм матеріального права, просить рішення останнього скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою та потерпілою від
Чорнобильської катастрофи 3 категорії, проживає в м. Овручі Житомирської
області, тобто на території
радіоактивного забруднення, яку віднесено до зони гарантованого добровільного
відселення.

Задовольнивши вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виплати і
компенсації про які йдеться в позові здійснювались на підставі постанови Кабінету
Міністрів України № 836 від 26.07.1996, тобто у розмірах, що не відповідають
вимогам Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а тому застосуванню підлягає
закон, як акт вищої юридичної сили.

Скасувавши рішення і постановивши відмовити у позові, апеляційний суд
зазначив, що позивач одержувала передбачені Законом доплати і компенсації в
розмірах визначених постанови Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996,
відповідно до Порядку використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо
ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення
затвердженого постановою Уряду України від 20.06.2000 за №987 та в межах
видаткової частини бюджету, а тому будь яка заборгованість держави з цих виплат
відсутня.

З висновками апеляційного суду погодитись не можна.

За змістом частини 1 статті 37 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (тут і
далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянам, які
проживають у зоні гарантованого добровільного відселення була передбачена
виплата щомісячної грошової допомоги у зв'язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного
господарства в розмірах 40 процентів від мінімальної заробітної плати.

Частинами 1, 2 статті 39 цього Закону встановлено, що непрацюючим
пенсіонерам, які проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, до
пенсії проводиться доплата у розмірі двох мінімальних заробітних плат, а згідно
з частиною 2 статті 51 того ж Закону передбачено виплату особам, віднесеним до
категорії 3 щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров»ю у розмірі
25 процентів мінімальної пенсії за віком.

У період, за який заявлені вимоги про стягнення доплат розміри мінімальної
заробітної плати та мінімальної пенсії
за віком постійно змінювалися.

В той же час, розміри допомоги і доплат були сталими і здійснювалися на
підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836 «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи». Зокрема, підпунктом «д» пункту 1 постанови розмір щомісячної
грошової допомоги у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого підсобного господарства у зоні
гарантованого добровільного відселення визначався у 210 тис. карбованців, доплата таким
громадянам до пенсії ( пункт 2
постанови) встановлювалась у сумі 1050 тис. карбованців, а виплати, які
ґрунтуються на мінімальному розмірі пенсії за віком провадились із суми 1500
тис. карбованців (пункт 4 постанови).

Апеляційний суд вважав, що застосуванню підлягає розмір виплат встановлений
зазначеною постановою.

Однак, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Кабінет Міністрів України не
уповноважено зменшувати суми компенсацій
і доплат, встановлений Законом.

Більше того, частиною 1 статті 67 зазначеного Закону передбачено, що
конкретні розміри всіх виплат підвищуються Кабінетом Міністрів України
відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної
плати.

Незважаючи на постійне збільшення мінімальної заробітної плати та розміру
мінімальної пенсії за віком, розміри компенсацій і доплат передбачених статтями
39, 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» залишались незмінними з 1996
року, тобто не відповідали розмірам встановленим цим Законом та іншими законами
України.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції у частині необхідності
здійснення виплат в розмірах визначених постановою Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1996 року №836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» не ґрунтується на законі.

В той же час, і суд першої інстанції, задовольнивши позов, не навів у
рішенні конкретних розрахунків на підтвердження заявлених вимог, та не зазначив
правові норми, якими визначались розміри мінімальної заробітної
плати та мінімальної пенсії за віком і які були розрахунковими величинами для
визначення компенсацій та доплат передбачених Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Крім того, відмовивши у стягненні виплат з управління праці та соціального
захисту населення Овруцької районної державної адміністрації, суд не звернув
увагу, що цей відповідач ухвалою суду замінений на належного, тобто на час
ухвалення рішення стороною у справі не був.

Зазначені порушення є підставою для скасування ухвалених рішень та
направлення справи на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 223, 230, частиною 2 статті
227 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 16 березня
2006 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 16 серпня
2006 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду України лише за
винятковими обставинами у строк та у порядку визначеними статтями 237 - 239 КАС
України.

Головуючий М.І. Цуркан

Судді С.Є. Амєлін

М.О. Федоров

М.Г. Кобилянський

В.В. Юрченко