Справа № к-38044/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2008-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2008 року
м.
Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Штульмана І.В.,
Мироненка О.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи
за касаційною скаргою ОСОБА_1на постанову Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 16 листопада 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_1до виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради м.
Дніпропетровська про визнання незаконним рішення, -

встановила:

В серпні 2005 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказував, що у
1992 році його було звільнено зі Збройних Сил по ст. 59 п."в" за
скороченням штату.

11 грудня 1992 року виконавчим
комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська він був
зарахований у пільгову чергу звільнених в запас військовослужбовців для
одержання житла

У 1993 році за сімейними
обставинами був змушений переїхати на постійне місце проживання до м. Полтави,
при цьому залишався на квартирному обліку у вищезазначеному виконкомі.

15 лютого 2002 року відповідач без
повідомлення зняв його з квартирного обліку з посиланням на "Правила
обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих
приміщень в Українській РСР", затверджених постановою Ради Міністрів УРСР
і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470, про що йому стало відомо лише 2005
року.

Вважаючи, що такими діями порушено
його конституційне право на житло, позивач просив визнати незаконним пункт 4
рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради м.
Дніпропетровська від 15 лютого 2002 року №55 "Про затвердження протоколу
засідання комісії з питань забезпечення житлом військовослужбовців, звільнених
в запас або у відставку при виконкомі Амур-Нижньодніпровської районної ради"
та зобов'язати виконком поновити його на квартирному обліку з 15 лютого 2002
року.

Постановою Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2006 року, залишеною без змін
ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2006 року,
в задоволенні позову ОСОБА_1було відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судами обох інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить постановлені по справі судові рішення скасувати
та ухвалити нове рішення.

Заслухавши доповідача,
проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
на підставі наказу Міністра оборони Російської Федерації №0375 від 01.07.1992
року був звільнений в запас за ст. 59 п."в" (за скороченням штату),
21.09.1992 року виключений зі списків особового складу частини та направлений
на військовий облік до Амур-Нижньодніпровського РВК м. Дніпропетровська.

24.11.1992 року ОСОБА_1 звернувся
до відповідача із заявою про взяття його та членів сім'ї на облік для отримання
житла.

Рішенням виконавчого комітету
Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська №629 від 11.12.1992 року
заяву було задоволено та взято позивача з членами його сім'ї на квартирний
облік осіб, які користуються правом на першочергове отримання жилового
приміщення.

У 1993 році ОСОБА_1 за сімейними
обставинами переїхав на постійне місце проживання до м. Полтави, у зв'язку з
чим відповідачем 15 лютого 2002 року було прийнято рішення №55 "Про
затвердження протоколу засідання комісії з питань забезпечення житлом
військовослужбовців, звільнених в запас або у відставку при виконкомі
Амур-Нижньодніпровської районної ради", яким ОСОБА_1знято з квартирного
обліку.

Суди попередніх інстанцій в даному
випадку прийшли до правомірного висновку про відсутність в діях виконавчого
комітету порушення конституційного права позивача на отримання житла за рахунок
держави, передбаченого ст. 47 Конституції України, так як ст. 12 Закону України
"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей" гарантує в особі держави забезпечення військовослужбовців жилими
приміщеннями на підставах у порядку і відповідно до вимог, встановлених
Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Зокрема, порядок забезпечення жилою
площею військовослужбовців визначено у пункті 45 "Правил обліку громадян,
які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в
Українській РСР", затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і
Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 з подальшими змінами, внесеними
Кабінетом Міністрів України (далі Правила), де зазначено, що генералам,
адміралам, офіцерам і тим, що перебували на військовій службі не менше двадцяти
календарних років, військовослужбовцям надстрокової служби, прапорщикам і
мічманам Збройних Сил СРСР та прирівняним до них особам, звільненим з
військової служби за станом здоров'я, віком або скороченням штатів, жилі
приміщення надаються виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів у
першу чергу, але не пізніше, ніж у тримісячний строк з дня прибуття до місця
проживання, обраного з урахуванням існуючого порядку прописки.

З наведеного вбачається, що
позивач, як офіцер Збройних Сил звільнений з військової служби у зв'язку зі
скороченням штатів і такий, що змінив місце свого проживання, має
забезпечуватися жилою площею місцевим виконавчим комітетом за місцем
проживання, відповідно до пункту 45 зазначених вище Правил.

Крім того, даний порядок
забезпечення позивача житлом також відповідає вимогам пункту 8 статті 1 Закону
України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців,
які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України, та
членів їх сімей".

Вбачається, що з'ясувавши в
достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини справи,
перевіривши доводи та надавши їм належну
правову оцінку, суди як першої так і апеляційної інстанцій ухвалили рішення, що
відповідають вимогам закону. Висновки судів достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами .

Приведені в касаційній скарзі
доводи зазначений висновок судів не спростовують, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду .

Відповідно до ст. 86 КАС України,
виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись
законом.

При вирішенні справи судами
правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм процесуального
права, які б призвели до неправильного вирішення справи , колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст. 224 КАС
України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій
не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 2201,
224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1- залишити без задоволення, а
постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07
червня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16
листопада 2006 року - залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту підписання і може бути оскаржена за винятковими
обставинами лише у випадках, з підстав, у строки та в порядку, які визначені
статтями 235-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: