Справа № 22-а-749/2008
Суддя: Санакоєва М.А.
Дата ухвалення: 2008-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

12.11.2008

Справа № 22-а-749/08

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Санакоєвої М.А.,

суддів
Ілюхіної Г.П. ,

Щепанської
О.А.

при секретарі судового засідання Колб Т.П.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у залі суду м.Севастополя апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Київської районної ради м.Сімферополя
на постанову Київського районного суду міста Сімферополя (суддя
Кукта М.В. ) від 21.07.08 у
справі № 2-а-296/08 за
адміністративним позовом ОСОБА_1(АДРЕСА_1)

до Управління
праці та соціального захисту населення Київської районної ради м.Сімферополя
(бульвар Франко, 25, м.Сімферополь, Автономна Республіка Крим,95034),

про визнання дій неправомірними,
зобов'язання вчинити певні дії -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
- ОСОБА_1звернулась до суду зі адміністративним позовом до Управління
праці та соціального захисту населення Київської районнної ради м.Сімферополя
про визнання дій неправомірними, відносно ненадання відповіді на її звернення
та відмови виплачувати допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у розмірі не менш прожиткового мінімуму, встановленого для
дітей віком до 6 років, передбаченого частиною 1 статті 15 Закону України
"Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та з вимогою зобов'язати відповідача
виплачувати щомісячну допомогу, передбачену частиною 1 статті 15 Закону України
"Про державну допомогу сім'ям з дітьми".

Постановою Київського
районного суду міста Сімферополя АР Крим від 21.07.2008р. позов задоволено
частково:

Визнане незаконною бездіяльність
Управління праці та соціального захисту населення Київської районної ради
м.Сімферополя щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1. та не виплаті її допомоги по догляду
за дитиною у розмірах, встановлених ч.1 ст.15 Закону України "Про державну
допомогу сім'ям з дітьми" з 09.07.2007р;

Зобов'язано Управління
праці та соціального захисту населення Київської районної ради
м.Сімферополя перерахувати та
виплачувати з 09.07.2007р. допомогу ОСОБА_1по догляду за дитиною у розмірах,
встановлених ч.1 ст.15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з
дітьми".

У задоволенні решти вимог
відмовлено.

Не погодившись з постановою
суду, відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного адміністративного
суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану постанову суду,
оскільки судом першої інстанції порушені норми матеріального права, не
застосовані зокрема Закони України "Про Державний бюджет України" та
не враховані фінансові можливості держави.

У судове засідання,
призначене на 12.11.08р. сторони не з'явились. Про дату, час та місце розгляду
справи повідомлялись належним чином. Від Управління праці та соціального
захисту населення Київського району м.Сімферополя надійшло клопотання про
розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Враховуючи, що явка у
судове засідання це право, а не обов'язок учасників процесу, неявка у судове
засідання сторін у справі не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає
можливим розглянути справу у відсутності сторін, належним чином повідомлених
про дату, час та місце розгляду справи.

Розглянувши справу в
порядку статтей 195, 196 Кодексу адміністративного судочинства України,
заслухавши суддю - доповідача, яка доповіла зміст постанови, що оскаржена,
межі, в яких повинні здійснюватися перевірка постанови, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що
позивач - ОСОБА_1є матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1року народження, що
підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с. 5).

Позивач відповідно до
частини 1 статті 15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з
дітьми" має право на отримання державної допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, у розмірі, не менш розміру прожиткового
мінімуму, на кожну дитину, встановленого Законом.

Позивачка звернулась до
відповідача з заявою про нарахування і виплату допомоги в передбаченому законом
розмірі. Однак, Управління праці та соціального захисту населення Київської
районної ради м.Сімферополя 28.08.07р. надіслало відповідь за №віх. 10/4748, в
якій повідомило, що виплати допомоги органами управління праці і соціального
захисту буде можливим після приведення у відповідність нормативних актів.

Правовідносини сторін регулюються
статтями 1, 3, 6, 19, 22, 95, 96 Конституції України, Законом України "Про
державну допомогу сім'ям з дітьми" №2811-Х11 від 21.11.1992р., в редакції,
що діяла на момент звернення позивача до суду, Законом України "Про
Державний бюджет України на 2007 рік" №489 від 19.12.2006р.

Згідно частини першої статті 15
Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»№ 2811-ХІІ від
21.11.1992, в редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду, допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі
встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком
до 6 років.

Частиною першою статті 5 Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»№ 2811-ХІІ від 21.11.1992
встановлено, що всі види державної допомоги сім'ям з дітьми, крім допомоги у
зв'язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4
цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за
місцем проживання батьків (усиновителів, опікуна, піклувальника).

Відповідно до частини другої статті
56 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»№ 489-V від
19.12.2006 допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного
віку відповідно до Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми»та Закону України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та похованням», здійснюється за рахунок
коштів відповідної субвенції з Державного бюджету місцевим бюджетам у розмірі, що дорівнює різниці між 50
відсотками прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні
шість місяців, але не менше 90 гривень для незастрахованих осіб та не менше 23
відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, для
застрахованих осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті
14 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»№ 2811-ХІІ від 21.11.1992, в редакції, що діяла на
момент звернення позивача до суду, допомога по догляду за дитиною до досягнення
нею трирічного віку виплачується щомісяця з дня призначення допомоги по догляду
за дитиною по день досягнення дитиною вказаного віку включно.

Статтею 62 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»№ 489-V від 19.12.2006 затверджено на 2007
рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до
6 років з 1 квітня у розмірі 463 гривні, з 1 жовтня - 470 гривень.

На підставі пунктів 7 і 14 частини
першої статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»№ 489-V від 19.12.2006 дію статей 41 та 43
Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням
та похованням», статті 12, частини першої статті 15 та пункту 3 розділу VIII
«Прикінцеві положення»Закону України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми»зупинено.

Конституційний Суд України у своєму
Рішенні № 6-рп від 09.07.2007 у справі за конституційним поданням 46 народних
депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності)
положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62,
частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44,
45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік»(справа про соціальні гарантії громадян) зазначив, що
зупинення Законом України «Про Державний бюджет України»інших законів України,
щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів
України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин ніж
передбачено Законами України, не відповідає статтям 1, 3 частині другій статті
6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1
частини другої статті 92, частинам першій, другій та третій статті 95
Конституції України. Також зазначеним рішенням визнані неконституційними
положення статей 29, 36, абзацу третього частини другої статті 56, частини першої
статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті
71, статей 98, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007
рік», зокрема: абзацу третього частини другої статті 56 щодо встановлення
допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що
визначається як різниця між 50 відсотками прожиткового мінімуму, встановленого
для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку
на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 90 гривень для
незастрахованих осіб та не менше 23 відсотків прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб, для застрахованих осіб, у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів України;
пункту 7 статті 71 в частині зупинення на 2007 рік дії статей 41, 43
Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими
народженням та похованням" щодо встановлення розміру допомоги по догляду
за дитиною до досягнення нею трирічного віку;
пункту 14 статті 71 в частині зупинення на 2007 рік дії статті 12,
частини першої статті 15 та пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві
положення" Закону України "Про державну допомогу сім'ям з
дітьми" щодо встановлення розміру допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку.

Статтею 152 Конституції України
передбачено, що закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду
України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони
не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена
Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними
чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до частини третьої
статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до
чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і
свобод, у тому числі і для сімей з дітьми.

Згідно правової позиції
Конституційного Суду України, який неодноразово розглядав питання щодо
конституційності положень законів України про Державний бюджет України на
відповідні роки, якими обмежуються пільги, компенсації і гарантії, передбачені
чинним законодавством для окремих категорій громадян -таке обмеження є
недопустимим. Право на соціальний захист громадян України встановлено статтею
46 Конституції України, згідно з якою пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги,
що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною другою статті 19
Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»№ 489-V від 19.12.2006, не можуть бути
застосовані, оскільки вони суперечать нормам Конституції України про
недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті
нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22
Конституції України).

Згідно частини першої статті 17
Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського
Суду з прав людини»суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про
захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї і практику
Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1
до Конвенції «Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто
не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Розглядаючи борги у сенсі поняття
«власності», яке міститься у частині першій статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції
і не обмежено лише власністю на фізичні речі та не залежать від формальної
класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть
також розглядатись як «майнові права»і, таким чином, як власність.

Тому при розгляді справи «Кечко
проти України»(заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в
межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам
з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату
таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство.

Однак, якщо чинне правове положення
передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього,
органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки
відповідні положення є чинними (п.23 рішення суду).

У зв'язку з цим, Європейський Суд
не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів -
закону України, відповідно якому встановлені надбавки з бюджету і який є діючим
та Закону України «Про Державний бюджет»на відповідний рік, де положення
останнього Закону, на думку Уряду України, превалювали як lех sресіаlis.

Суд не прийняв аргумент Уряду
України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань
(п.2б рішення Кечко проти України; див. mutatis mutandis рішення у справі
Бурдов проти Росії, № 59498/00).

У Конституції України Україну
проголошено демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано,
що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх
гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження
і забезпечення є головним обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини
є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті
нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття
22).

Відповідно до частини третьої
статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на соціальний захист,
інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням
дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного
стану на певний строк.

Утверджуючи і забезпечуючи права і
свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні
пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на
соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому
відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої
статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою
мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх
посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо
окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до
держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової
держави.

Тобто чинне правове положення
передбачає виплату допомоги і якщо дотримано всі вимоги, необхідні для цього,
органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки
відповідні положення є чинними.

Доводи апеляційної скарги про відсутність
фінансових можливостей держави для здійснення виплат допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного віку є неспроможними, оскільки, з огляду
на правову позицію Європейського суду з прав людини та положення частини першої
статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших
нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність, реалізація особою права, яке пов'язано з отриманням бюджетних
коштів та базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних
правовідносин нормативно-правових актах
національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних
асигнувань.

На підставі викладеного,
висновки суду першої інстанції про
часткове задоволення позову є правомірними.

Правова оцінка, яку суд першої
інстанції дав обставинам справи, не суперечить вимогам процесуального і
матеріального права, а доводи апеляційної скарги щодо їх неправильного
застосування є необґрунтованими.

Судове рішення є законним і
обґрунтованим й не може бути скасовано чи змінено з підстав, що наведені в
апеляційній скарзі.

На підставі викладеного,
судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 195,
196. п.1 ч.1 ст.198, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія суддів , -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Київської районної ради м.Сімферополя
залишити без задоволення.

Постанову Київського
районного суду міста Сімферополя від
21.07.08 у справі № 2-а-296/08 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом одного
місяця до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий суддя
підпис М.А.Санакоєва

Судді
підпис
Г.П.Ілюхіна

підпис О.А.Щепанська

З оригіналом згідно

Помічник судді
А.В.Тюленєва