Справа № 2а-2610/2008/1
Суддя: Трещова О.Р.
Дата ухвалення: 2008-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

29.10.08

Справа №2а-2610/08/1

Окружний адміністративний суд
Автономної Республіки Крим у складі головуючої судді Трещової О.Р. , при секретарі Єлжовій Н.М.,
за участю

представника прокуратури -
Івашкевич В.В., помічника прокурора Київського району, посвідчення № 07151,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом Прокурора м. Армянська в інтересах особи ОСОБА_1

до
Управління Пенсійного фонду України в м. Армянськ АРК

про спонукання до виконання певних
дій та визнання неправомірною бездіяльності

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим звернувся з позовом Прокурор м. Армянська в
інтересах особи ОСОБА_1 до Управління
ПФУ в м. Армянськ АР Крим спонукання до виконання певних дій та визнання
неправомірною бездіяльності.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 09.09.2008 року відкрито провадження по
справі за позовом Прокурора м. Армянська в інтересах особи ОСОБА_1 до
Управління ПФУ в м. Армянськ АР Крим про спонукання до виконання певних дій та
визнання неправомірною бездіяльності.

У судове засідання представник
відповідача Управління ПФУ в м. Армянськ АР Крим не з'явився, повідомлений
належним чином про час, дату та місце розгляду справи, надіслав клопотання про
розгляд справи за його відсутністю.

Під час розгляду справи до суду
надійшли заперечення відповідача Управління ПФУ в м. Армянськ АР Крим, який
позов не визнав у повному обсязі, заявив про застосування наслідків пропуску
строку звернення до адміністративного суду, та зазначив, що жодним законом не
передбачений порядок, процедура та орган, який зобов'язаний виплачувати
соціальну допомогу. Крім того, за основу
перерахунку не може бути взятий розмір мінімальної пенсії за віком,
встановлений Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", оскільки цей закон визначає розмір мінімальної пенсії
виключно для правовідносин, які регулюються зазначеним законом. Також
представник відповідача зазначив, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з
відсутністю бюджетних коштів, призначених на ці виплати.

У судовому засіданні прокурор
уточнила, що позивач заявляє позовні вимоги лише стосовно допомоги за 2007 рік,
оскільки за 2008 рік з сумою допомоги ще не визначилися, довідка про виплату
допомоги за 2008 рік відсутня.

Відповідно до частини 4 статті 128
КАС України у разі неприбуття
відповідача - суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про
дату, час і місце судового розгляду, без
поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття, розгляд справи
не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Суд вважає можливим розглядати справу
за відсутністю позивача та представника
відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статтю 2 КАС
України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2
КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України
встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 частини 1 статті
17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних
чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України дано визначення суб'єктів владних
повноважень, до яких належать орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 1.1. Розділу 1 Положення про головні управління Пенсійного
фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та
Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 27.06.2002, № 11-2, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 13.03.2008 року за № 208/14899, головні управління
Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі утворюють систему органів Пенсійного фонду України, який є
центральним органом виконавчої влади.

Відповідно до пункту 1.1. розділу 1
Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у
містах, затвердженого Постановою Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року,
№ 8-2 управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у містах
є органами Фонду, підвідомчими відповідно головним управлінням Фонду в
Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з
цими управліннями утворюють систему органів Фонду.

Таким чином, Управління Пенсійного
фонду в м. Армянськ АР Крим у відносинах з фізичними та юридичними особами, під
час реалізації своїх завдань та функцій, встановлених законодавством України, є
органом виконавчої влади та суб'єктом владних повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 2
КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно;
розсудливо.

Тому вирішуючи справу стосовно
позовних вимог позивача, суд зобов'язаний встановити, чи діяв відповідач на
підставі закону, чи є його дії обґрунтованими,
безсторонніми та добросовісними.

Правовий статус дітей війни, основи
їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної
підтримки встановлені Законом України "Про соціальний захист дітей
війни".

Відповідно до статті 1 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004, № 2195-IV
дитина війни - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2
вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
народився ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується паспортом НОМЕР_1(а.с. 4), тобто
станом на час закінчення Другої світової війни йому було менше 18 років, тому
він є особою, яка віднесена до категорій осіб, визнаних дітьми війни.

Відповідно до ст. 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" дітям війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має
право на пільги, встановлені законодавством України для дітей війни, що
підтверджується посвідченням НОМЕР_2
(а.с.5), у тому числі на передбачену статтею 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» щомісячну державну соціальну допомогу, підвищену на 30%
мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до частини 1 статті 28
Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003, № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком
встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Згідно з частиною 1 статті 62
Закону України від 19.12.2006 № 489-V "Про Державний бюджет України на
2007 рік" прожитковий мінімум для
осіб, які втратили працездатність на 2007 рік затверджений у наступному розмірі
з 1 січня - 380 гривень, з 1 квітня - 406 гривень, з 1 жовтня - 411 гривень.

Відповідно до частини 3 статті 62
Закону України від 19.12.2006 № 489-V "Про Державний бюджет України на
2007 рік" встановлено, що для визначення мінімального розміру пенсії за
віком відповідно до абзацу першого частини першої статті 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від
09.07.2003 року № 1058 з 1 квітня та з 1 жовтня 2007 року застосовується прожитковий
мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений абзацом п'ятим
частини першої цієї статті, збільшений на 1 відсоток.

З'ясовуючи питання про розмір
щомісячної державної соціальної допомоги, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що щомісячна
державна соціальна допомога відповідно до
статті 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”
розраховується на підставі мінімальної пенсії за віком, розмір якої визначений
частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування".

Судом встановлено, що дійсно,
згідно з частиною 3 статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від
09.07.2003, № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом
першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення
розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. Зазначена норма Закону
введена в дію згідно із Законом України від 25.03.2005 р. № 2505-IV.

Але суд враховує, що згідно з частиною 4 статті 8 КАС України забороняється
відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти,
неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні
відносини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 8
КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права,
відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду
з прав людини.

Суд вважає, що правовідносини, що
виникають в процесі реалізації права на отримання щомісячної державної
соціальної допомоги дітям війни основані на принципі юридичної визначеності.
Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного
нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян,
закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Європейського
Суду у справі Yvonne van Duym v. Home Office (Case 41/74 van Duym v. Home Office) принцип юридичної
визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на
зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у
законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія
зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом -відповідальності держави,
який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення
зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган
публічної влади схвалили певну концепцію, в цьому випадку це надання щорічної грошової допомоги
інвалідам та учасникам війни, держава чи
орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від
такої політики чи поведінки, оскільки
схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення
обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом
публічної влади такої політики чи поведінки.

Крім того, судом встановлено,
що мінімальний розмір пенсії за віком
встановлений також частиною 3 статті 62 Закону України від 19.12.2006 № 489-V
"Про Державний бюджет України на 2007 рік", відповідно до якої для визначення мінімального розміру пенсії за
віком з 1 квітня та з 1 жовтня 2007 року застосовується прожитковий мінімум для
осіб, які втратили працездатність, збільшений на 1 відсоток. Зазначена норма
введена в дію Законом України від 15.03.2007 р. № 749-V, який набрав чинності
після Закону України від 25.03.2005 р. № 2505-IV, яким встановлені обмеження в
частині 3 статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003, №
1058-IV. Тому відповідно до принципу дії
закону в часі застосуванню підлягає закон, який набрав чинності пізніше.

Суд не вважає, що для визначення
розміру мінімальної пенсії за віком необхідно керуватися розміром пенсії,
встановленим Постановою Кабінету Міністрів України № 374 від 28.03.2002
року "Про підвищення розмірів
пенсій, призначених відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", а також пенсій, призначених відповідно до інших законів
України, які раніше не підвищувались" з наступних підстав.

Зазначеною Постановою виключно
збільшені пенсії, призначені відповідно до статті 54 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", пенсії, призначені (перераховані) до введення нових умов
оплати праці згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 1999
р. N 2288 "Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів
виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів
прокуратури, судів та інших органів" (Офіційний вісник України, 1999 р., N
50, ст. 2469) відповідно до Законів України "Про прокуратуру",
"Про державну службу" та інших законодавчих актів, щодо яких
застосовуються норми, методики та порядок нарахування пенсій державним
службовцям; пенсії, призначені працівникам льотно-випробного складу авіації та
особам льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації відповідно до
частини третьої статті 53 Закону України "Про пенсійне забезпечення",
науковим (науково-педагогічним) працівникам відповідно до Закону України
"Про наукову і науково-технічну діяльність" та працівникам митних органів
відповідно до статті 163 Митного кодексу України.

Судом встановлено, що Постановою
Кабінету Міністрів України № 374 від 28.03.2002 року не встановлені мінімальні
пенсії за віком, які б могли бути підставою для розрахунку щомісячної державної
соціальної допомоги, тому зазначений нормативний акт не може регулюватися
спірні правовідносини, що виникли між
позивачем та відповідачами.

У Прикінцевих положеннях Закону
України «Про соціальний захист дітей війни»
Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради
України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим
Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим
Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними

органами виконавчої влади своїх
нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Невиконання цього доручення
суб'єктами владних повноважень, колізії у застосування законодавчих актів не
можуть бути визнані підставами для відмови у захисті прав позивача, які
встановлені та визнані державою.

Таким чином, розрахунок щомісячної
державної соціальної допомоги дітям війни необхідно здійснювати за наступною
формулою:

Щомісячна державна соціальна
допомога за 2007 рік дорівнює 1453,71 гривні:

Липень - березень (380 гривень х
30%) х 3 місяця = 342 гривні;

Квітень-вересень (406 гривень +
(406 гривень х 1% )) х 30% х 6 місяців = 738,11 гривень;

Жовтень-грудень (411 гривень + (411
гривень х 1%)) х 30% х 3 місяця = 373,60 гривень

Відповідачем до суду були надані
докази, а саме особовий рахунок позивача № 120802, що позивачем за період з
01.01.07 року по 31.03.07 року щомісячно отримувалася надбавка дітям війни у
розмірі 19 гривень, у період з 01.04.07 року по 30.09.07 року - по 20,30
гривень щомісячно, з 01.10.07 року по 31.12.07 року - 20,55 гривень щомісячно,
та за період з 01.01.08 року по 31.03.08 року щомісячно отримувалася надбавка
дітям війни у розмірі 47 гривень, у період з 01.04.08 року по 30.06.08 року -
по 48,10 гривень щомісячно, з 01.07.08 року по 30.09.08 року - 48,20 гривень
щомісячно, з 01.10.08 року - 49,80 гривень. Загалом за 2008 рік позивач отримає
579,30 гривень.

Суд приходить до висновку, що
позивачем за 2007 рік частково отримувалася щомісячна державна соціальна
допомога дітям війни.

Таким чином, відповідачем
недоплачена позивачу щомісячна державна соціальна допомога дітям війни з
09.07.07 року до грудня 2007 року в розмірі 620,10 гривень.

Суд вважає, що в судовому засіданні
не знайшли свого підтвердження доводи представника відповідача про те, що
відповідач діяв відповідно до закону та порушень у виплаті щомісячної державної
соціальної допомоги стосовно позивача не
вчиняв, оскільки відповідач не виплачував допомогу на підставі Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007 рік», а здійснювати перерахунок
відповідач не зобов'язаний.

Згідно ст. 111 Закону України
"Про Державний бюджет України на 2007 рік" у 2007 році підвищення до
пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної
допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни" виплачується особам, які
є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у розмірі 50 відсотків
від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Відповідно до п. 12 ст. 71 цього
Закону з метою приведення окремих норм законів у відповідність з цим Законом
зупинена на 2007 рік дія ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни".

З'ясовуючи питання про можливість застосування до
спірних правовідносин Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”
суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 9 КАС України
суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого
органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на
підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода
на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У
разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України,
міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою
України, або іншому нормативному акту суд застосовує правовий акт, який має
вищу юридичну силу.

Крім того, згідно з абзацом 1 п. 19
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 “Про
незалежність судової влади” звернуто увагу на те, що відповідно до статей 8 та
22 Конституції України не підлягають
застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються
конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які
звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами
прав і свобод.

Фізичним та юридичним особам для
захисту порушених прав відповідно до частини 3 статті 8 КАС України гарантується звернення до адміністративного
суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі
Конституції.

Статтею 1 Конституції України Україну
проголошено демократичною, соціальною, правовою державою. Статтею 2 Конституції
України визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і
свободи та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави, а
їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави. Відповідно до
статті 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та
непорушними. Статтею 22 Конституції України встановлено, що зміст та обсяг прав
і свобод людини при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів
не може бути звужений.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими
законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що
є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права,
а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті
68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають
додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими
особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб
ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що
закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Зазначені вимоги до держави викладені
і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі,
яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі,
ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, відповідно до
якої держава зобов'язана підтримувати
функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень,
докладати зусиль для її поступового посилення.

Відповідно до частин 2,3 статті 22
Конституції України конституційні права гарантуються, а держава повинна
утримуватись від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування чи
звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до частини 2 статті
Закону України «Про соціальний захист дітей війни» державні соціальні
гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані
іншими нормативно-правовими актами. Статтею 1 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни» визначено, що під державною соціальною гарантією
розуміється саме встановлений цим Законом мінімальний розмір державної
соціальної допомоги, а також пільги з метою надання соціальної підтримки дітям
війни.

Зупинення дії положень законів, якими
визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і
свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Конституцією України, в
умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

На підставі статті 8 Конституції
України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція
України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти
приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їх.

Таким чином, будь-які закони, які
регулюють правовідносини стосовно прав
та свобод громадян, у тому числі Закон України “Про державний бюджет на 2007
рік” має відповідати вимогам Конституції та Закону України “Про соціальний
захист дітей війни ”.

Крім того, встановлений
частиною 2 статті 95 Конституції України, частиною 2 статті 38 Бюджетного
кодексу України перелік відносин, які регулюються Законом України про Державний
бюджет є вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг
прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами
України, у тому числі Законом України “Про соціальний захист дітей війни”, та
не може будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове
регулювання суспільних відносин.

Отже, встановлення Законом України
“Про Державний бюджет України на 2007 рік” розміру та порядку виплати
щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни в меншому розмірі, ніж
передбачено статтею 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”,
обмежило обсяг прав даної категорії громадян, визначених зазначеним Законом.
Позбавивши певну категорію осіб, які мають право на пільги як діти війни, права
на отримання щомісячної державної соціальної допомоги пунктом 12 статті 71, статтею 111 Закону України “Про Державний
бюджет України на 2007 рік” звужено обсяг цього права і водночас фактично
скасовано конституційну гарантію забезпечення належних умов існування дітей
війни.

Враховуючи викладене Рішенням
Конституційного суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 “У справі за
конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності) положень статей 29,36 частини 2 статті
56, частини 2 статті 62, частини 1 статті 66, пунктів
7,9,12,13,14,23,29,30,39,41,43,44,45,46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111
Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”(справа про соціальні
гарантії громадян) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційними) стаття 111 та пункт 12 статті 71 Закону України “Про Державний бюджет України
на 2007 рік”.

Суд враховує, що відповідно до
пунктів 5, 6 Рішення Конституційного суду України від 09.07.2007 року №
6-рп/20075 (справа про соціальні
гарантії громадян) рішення Конституційного Суду України у цій справі має
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду
України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може
бути оскаржене.

Таким чином, при визначенні розміру
щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни в 2007 році необхідно
керуватися статтею 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”, а не
положеннями Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”, які
визнані неконституційними.

Суд приходить до висновку, що
належним відповідачем по справі, який зобов'язаний відповідно до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей війни», ст. 58 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" здійснювати нарахування
та виплату щомісячної державної соціальної допомоги, є Управління Пенсійного
фонду України в м. Армянськ АРК. Це підтверджується наступним.

За Преамбулою Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон,
розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи,
засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання
соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових
внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а
також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та
фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування
довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей
та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на
Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір,
акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка
документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі
фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за
цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з
веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних
пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним
фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Згідно з підпунктом 6 пункту 2.2.
розділу 2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і
районах у містах, затвердженого Постановою
Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року № 8-2, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 13.03.2008 року № 209/14900 саме на
територіальні управління Пенсійного
фонду України в районах, містах, в районах в містах покладені обов'язки щодо
призначення (здійснення перерахунку) і виплати пенсії.

Крім того, головним розпорядником коштів для виплати до
пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість
пенсії, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей
війни», є Пенсійний фонд України (у 2007 році - бюджетна програма КПКВ 3508100
«Дотація Пенсійному фонду України на виплату пенсій, надбавок та підвищень до
пенсій, призначених за різними пенсійними програмами», у 2008 році - бюджетна
програма КПКВ 3513020 «Дотація
Пенсійному фонду України на виплату
пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за різними пенсійними
програмами»). Цей факт також знайшов своє відображення в запереченні на позов
Міністерства фінансів України від 24.07.2008 року № 31-28020-02-2-26/29008.

Суд не погоджується з доводами
представника відповідача і в тій частині, що всі дії відповідача відповідали
Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік», оскільки положення цього
Закону були визнані Конституційним Судом України неконституційними, тому
посилання на такі норми Закону, як
підставу визнання їх дій правомірними, є необґрунтованим.

Суд приймає до уваги, що статтею 72
Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003, № 1058-IV передбачено, джерелами формування
коштів Пенсійного фонду є також кошти
державного бюджету та цільових фондів, що перераховуються до Пенсійного фонду у
випадках, передбачених цим Законом. Статтею 113 Закону встановлено що у разі
виникнення дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у
солідарній системі (перевищення видатків над доходами, у тому числі з
урахуванням резерву коштів Пенсійного фонду) у зв'язку із забезпеченням виплати
пенсій в розмірі, передбаченому статтею 28 цього Закону такий дефіцит
покривається за рахунок коштів Державного бюджету України.

Доводи представника відповідача, що
позов не підлягає задоволенню у зв'язку з відсутністю бюджетних коштів,
призначених на ці виплати, не можуть прийняті до уваги з наступних підстав.

Суд звертає увагу учасників
процесу, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних
коштів, яке базується на спеціальних та
чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів
національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних
асигнувань, тобто посилання суб'єктами владних повноважень на відсутність
коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, судом не приймається до
уваги. Так, у справі “Кечко проти України” Європейський Суд з прав людини
констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки
органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, невиконання або
неналежне виконання законів, якими передбачено певні соціальні гарантії, через
відсутність коштів для їх виплати не є підставою для виправдання дискримінуючої
невиплати щомісячної державної соціально допомоги дітям війни.

Крім того, суд також вважає, що
державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати
борг, у тому числі той, що підтверджений судовим рішенням. Така відсутність
коштів не може бути визнана як виключна обставина, та це є порушенням пункту 1
статті 6, статті 13 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод
людини, ратифікованої Законом України від 11.09.1997 року, про що також
зазначено в Рішенні Європейського суду з прав людини Справа “Жовнер проти
України” від 29.06.2004 року.

Судом встановлено, що доводи
представника відповідача стосовно пропуску позивачем строків звернення з
позовом до суду частково знайшли своє
підтвердження у судовому засіданні. Перевіряючи зазначені факти, судом
встановлено наступне.

Статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративний позов
може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до
адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків
звернення до адміністративного суду встановлені частинами 1 та 2 статті 100
Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою пропущення строку
звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

У запереченнях проти позову
представник відповідача Управління ПФУ в м. Армянськ АРК наполягав на
застосуванні наслідків пропуску строків звернення до адміністративного суду
стосовно вимог позивача про нарахування допомоги за 2007 рік.

В позовній заяві позивач просив
відновити пропущений строк для звернення до суду за захистом порушених прав,
свобод та інтересів. Причиною пропуску строку позивач зазначив той факт, що він
дізнався, що його права порушені відповідачами лише після оприлюднення
ухвалення Рішення Конституційного Суду України (справа про соціальні гарантії
громадян) від 09.07.2007 року.

Судом встановлено, що Рішення
Конституційного суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 “У справі за
конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності) положень статей 29,36 частини 2 статті
56, частини 2 статті 62, частини 1 статті 66, пунктів
7,9,12,13,14,23,29,30,39,41,43,44,45,46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111
Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”(справа про соціальні
гарантії громадян) офіційно оприлюднене в Офіційному віснику України, 2007, №
52, 27.07.2007 року.

Таким чином, позивач повинен був
дізнатися, що його право на отримання щомісячної державної соціальної допомоги
за 2007 рік порушено саме з моменту оприлюднення зазначеного рішення
Конституційного Суду України, тобто з 27.07.2007 року.

Приймаючи до уваги, що позивач
звернувся з позовом до суду 05.09.2008
року, суд вважає, що позивачем пропущений строк звернення до адміністративного
суду в частині позовних вимог щодо
нарахування щомісячної державної соціальної допомоги за липень-серпень 2007
року.

Частиною 2 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України встановлено, якщо суд визнає причину
пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа
розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

Суд не може визнати поважною
причиною пропуску строку звернення до суду за захистом права на отримання
щомісячної державної допомоги за липень-серпень 2007 року, той факт, що позивач
дізнався про порушення свого права на допомогу лише після рішення
Конституційного Суду України від 09.07.2007 року, яким визнані
неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет України на
2007 рік».

Приймаючи до уваги, що інших
поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду за захистом
порушених прав стосовно позовних вимог про нарахування щомісячної державної
допомоги за липень-серпень 2007 року, позивач суду не надав, суд вважає,
що підстави для поновлення зазначеного
строку відсутні.

В позовній заяві позивач заявляє вимоги зобов'язати
УПФУ в м. Армянськ АР Крим підвищити пенсію на 30 % мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст. 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”,
починаючи з 09.07.07 року та здійснювати подальшу виплату пенсій в розмірі,
передбаченому законом.

Але судом встановлено, що
задоволення таки позовних вимог не зможе забезпечити захист прав позивача,
оскільки існують різні редакції ст. 6 Закону України “Про соціальний захист
дітей війни”, різне призначення мінімальної пенсії за віком та ін.

Крім того, в обґрунтування позовних
вимог позивач наводить розрахунок допомоги за 2007 рік без урахування
збільшення прожиткового мінімуму на 1 %.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС
України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод
та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

На підставі викладеного суд вважає
можливим вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача здійснити
нарахування позивачу неправомірно недоплаченої щомісячної державної соціальної
допомоги в конкретно визначеній сумі, розрахованої судом в розмірі,
встановленому законом з урахуванням збільшення прожиткового мінімуму на 1%.

На підставі викладеного суд вважає
можливим зобов'язати відповідача нарахувати за вересень-грудень 2007 року допомогу у розмірі 496,61 гривень (за
вересень 2007 року - (406 гривень + (406 гривень х 1% )) х 30% х 1 місяць =
123,01 гривень, за жовтень-грудень (411 гривень + (411 гривень х 1%)) х 30% х 3
місяця = 373,60 гривень; 123,01 гривень+373,60 гривень = 496,61 гривень).

Але суд також враховує той факт, що
позивачем частково отримувалася щомісячна соціальна державна допомога дітям
війни у розмірі 240,45 гривень загалом за 2007 рік. Тому суд при розрахунках
недоплаченої щомісячної соціальної державної допомоги дітям війни враховує
суму, що була виплачена відповідачем за
період з вересня по грудень 2007 року, яка складає 81,95 гривню (за вересень
2007 року - 20,30 гривень, за період з 01.10.07 року по 31.12.07 року - по
20,55 гривень щомісячно, загалом 81,95 гривня). Тому суд вважає можливим
зобов'язати відповідача нарахувати недоплачену соціальну допомогу як дитині
війни у розмірі 414,66 гривні.

Враховуючи, що вимоги позивача про нарахування щомісячної державної
допомоги за липень-серпень 2007 року
являються обґрунтованими, але позивачем без поважних причин
пропущений встановлений статтею 99 КАС
України строк звернення до адміністративного суду за захистом зазначеного порушеного права, в свою
чергу, відповідачі наполягають на застосуванні наслідків пропущення строків,
встановлених частиною 1 статті 100 КАС України, суд вважає, що в цій частині
позов не підлягає задоволенню.

Суд враховує, що рішення, дії
суб'єкта владних повноважень не можуть
бути упередженими, тобто здійснюватися дискримінаційно через власний, у тому
числі фінансовий, корпоративний інтерес.
Приймаючи рішення по справі або вчинюючи дію, суб'єкт владних
повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може проявляти
себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного
інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб'єкта,
визначених законом.

Суд також враховує, що суб'єкт
владних повноважень зобов'язаний діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо
реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих
результатів.

На підставі викладеного, суд
вважає, що бездіяльність відповідача щодо відмови в нарахуванні щомісячної державної соціальної допомоги у
розмірах, визначених Законом України “Про соціальний захист дітей війни” не
може бути визнана такою, що вчинена на підставі, у межах повноважень,
безсторонньо (неупереджено) та добросовісно, тому позовні вимоги позивача
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

Оскільки позивач не заявив вимогу
про вирішення питання про судовий збір, тому суд не вирішує питання про
розподіл судового збору.

У зв'язку зі складністю справи
судом 29 жовтня 2008 року оголошена вступна та резолютивна частина постанови, а
03 листопада 2008 року постанова складена у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись
ст. 2, 11, 94, 99, 100, 158-163,167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати неправомірною бездіяльність
Управління ПФУ м. Армянська АР Крим щодо невиплати ОСОБА_1 щомісячної
соціальної допомоги як дитині війни за вересень-грудень 2007 року.

3. Зобов'язати відповідача Управління
Пенсійного фонду України в м. Армянськ Автономної Республіки Крим (м. Армянськ,
вул. Шкільна, 55А) нарахувати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_1) щомісячну
державну соціальну допомогу за вересень-грудень
2007 року як дитині війни в розмірі 414,66 гривні.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили
через 10 днів з дня складення у повному обсязі у разі неподання заяви про
апеляційне оскарження (апеляційної скарги).

Якщо після подачі заяви про
апеляційне оскарження апеляційна скарга не подана, постанова набуває законної
сили через 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Протягом 10 днів з дня складення
постанови у повному обсязі через Окружний адміністративний суд Автономної
Республіки Крим до Севастопольського апеляційного адміністративного суду може
бути подана заява про апеляційне оскарження, після подачі якої протягом 20 днів
може бути подана апеляційна скарга.

Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження (10 днів).

Суддя Окружного

адміністративного суду

Автономної Республіки Крим Трещова О.Р.