Справа № 3/441
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2008-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

вул. Десятинна, 4/6
№
адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Блажівської Н. Є., суддів Арсірія Р.О., Цвіркуна Ю.І., при секретарі судового
засідання Серпутько Т.С.
відкритому судовому засіданні адміністративну справу
комітету України у справах національностей та релігій
рішення та зобов'язання вчинити дії

У судовому
засіданні 29 вересня 2008 року відповідно до пункту 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну
частину Постанови.

О Б С Т А В И
Н И С П Р А В И

Громадянин
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 (надалі -Позивач) звернувся до Окружного адміністративного
суду міста Києва з позовними вимогами до Державного комітету України у справах
національностей та релігій (надалі -Відповідач) про скасування рішення
Відповідача № 286-08 від 5 травня 2008 року та зобов'язати прийняти рішення про
надання статусу біженця.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1
виїхав з ІНФОРМАЦІЯ_1 через політичні переслідування та побоювання за життя.
Він очолював осередок партії ХАДЕП у місті Умбраніє. Через політичну діяльність
був неодноразово заарештований та звинувачувався урядом у тероризмі. Позивач
також вказав, що за політичні переконання на Батьківщині його чекає арешт чи
смерть і в разі його повернення до ІНФОРМАЦІЯ_1, його життю та здоров'ю буде
загрожувати реальна небезпека.

Представник
Відповідача в судове засідання не з'явився та про причини неявки не повідомив.

Розглянувши
подані документи і матеріали та заслухавши пояснення Позивача, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення
спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В С Т А Н О
В И В

Громадянин
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1, 1 січня 1963 року народження, за національністю курд, за
віросповіданням -мусульманин, прибув до України 17 серпня 2007 року нелегально
кораблем з Стамбулу до Одеси.

17 жовтня
2007 року Позивач звернувся до Управління міграційної служби в місті Києві із
заявою про надання йому статусу біженця. В заяві ОСОБА_1 зазначив, що в Туреччині його
неодноразово заарештовували та ув'язнювали у зв'язку з його національністю та
політичними поглядами. Його дружину та дітей неодноразово били і йому
погрожували і наказували не займатись політикою. Заявник змушений був покинути
Батьківщину, оскільки суд виніс рішення ув'язнити його на 9 років за його
політичну діяльність.

Через
політичну діяльність Позивача було звинувачено урядом ІНФОРМАЦІЯ_1 у тероризмі
та заарештовано на 11 місяців в період з 1992 року по 1993 рік. В 1994 році
його знов було заарештовано і винесено вирок позбавлення волі строком на 3
роки, який він фактично відбув. Наступного разу ОСОБА_1 був заарештований в
1999 році і утримувався під вартою 8 місяців за тими ж обвинуваченнями. В 2003
році його знов було заарештовано і призначено строк ув'язнення 9 років. Після
направлення матеріалів справи ОСОБА_1 до Верховного Суду ІНФОРМАЦІЯ_1, Позивач
виїхав з країни.

На
співбесіді 25 жовтня 2007 року заявник зазначив, що повернення до ІНФОРМАЦІЯ_1
є небезпечним для нього, оскільки на Батьківщині він буде заарештований та
ув'язнений за свою політичну діяльність.

За
результатами розгляду справи громадянина ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 був прийнятий
висновок органу міграційної служби від 4 лютого 2008 року про доцільність
відмови в наданні статусу біженця громадянину ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 у зв'язку з
відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до
певної соціальної групи або політичних переконань.

5 травня
2008 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій було
прийнято рішення № 286-08 про відмову в наданні статусу біженця громадянину
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1.

Згідно зі
статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати
притулку від переслідувань в інших
країнах.

Відповідно
до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року
жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що
принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону України
«Про біженців» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї
громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не
бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього
постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок
зазначених побоювань.

Відповідно
до абзацу 1 статті 12 Закону України «Про біженців»орган міграційної служби,
який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання
їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є
підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби
проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та
інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в
оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно
до абзацу 6 статті 12 Закону України «Про біженців»рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця
приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника
відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли
заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу
біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов,
передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону,
якщо зазначені умови не змінилися.

У
відповідності до ст. 13 Закону України «Про біженців»у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності інформації, повідомленої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами
до органів внутрішніх справ, служби безпеки,
інших органів державної
влади, органів місцевого самоврядування
та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх
фактів стосовно особи, заява
якої розглядається.

Відповідно
до частин 1, 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при
вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого
зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та
визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав
людини.

Відповідно
до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до законодавства Європейського Союзу»з метою адаптації
законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення
відповідності правової системи України acquis communautaire з
урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства
ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу,
що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Враховуючи
викладене, Суд приймає до уваги, як орієнтир, Директиви Європейського Союзу
«Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без
громадянств біженців або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими
причинами, а також суті захисту, що надається», які використовуються у практиці
Європейського Суду з прав людини,
відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його
справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні
поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Як
підтверджується матеріалами справи Позивача, він зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що не має можливості повернутись до країни
походження в зв'язку із тим, що повернення до ІНФОРМАЦІЯ_1 є небезпечним для
нього, оскільки на Батьківщині він буде заарештований та ув'язнений за свою
політичну діяльність. Через політичну діяльність Позивача було звинувачено
урядом ІНФОРМАЦІЯ_1 у тероризмі та заарештовано на 11 місяців в період з 1992
року по 1993 рік. В 1994 році його знов було заарештовано і винесено вирок
позбавлення волі строком на 3 роки, який він фактично відбув. Наступного разу
ОСОБА_1 був заарештований в 1999 році і утримувався під вартою 8 місяців за
тими ж обвинуваченнями. В 2003 році його знов було заарештовано і призначено
строк ув'язнення 9 років. Після направлення матеріалів справи ОСОБА_1 до
Верховного Суду ІНФОРМАЦІЯ_1, Позивач виїхав з країни.

Як випливає
із доповіді міжнародної правозахисної організації Amnesty International за 2008
рік, на фоні посилення політичної нестабільності в Туреччині зросли
націоналістичні настрої і насильство. Судові процеси не завжди відповідали
критеріям справедливого судового розгляду особливо у справах, які було порушено
відповідно до Закону «Про боротьбу з тероризмом». В судових процесах в якості
доказів суд покладався на докази, які можливо були зроблені в результаті
катування.

Виходячи з
наведеного вище, Суд встановив, що заява Позивача не є очевидно
необґрунтованою.

Разом з тим,
Суд звертає увагу, що необгрунтованим є вимагати документи, які доводять
переслідування від особи, яка переслідується, оскільки досить часто особи, які
шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості
надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу
усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті
позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження
співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Тому відмова суб'єкта владних повноважень в наданні особі статусу біженця на
підставі відсутності документів, які б підтверджували факт переслідування за
національною, політичною, релігійною ознакою не в кожному випадку можуть бути
визнані обгрунтованими.

Згідно з
частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги чи
заперечення.

Відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи
вищенаведене, Суд прийшов до висновку, що Відповідачем не доведено
правомірність прийнятого ним рішення № 140-08 від 17 березня 2008 року.

Щодо
позовної вимоги про зобов'язання Відповідача прийняти відносно Позивача рішення
про надання статусу біженця, Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно
до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином,
діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти, ці
закони та підзаконні акти дають суб'єктам владних повноважень можливість
користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише
межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Відповідно
до вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: …3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії). Цей критерій вимагає від суб'єкта владних
повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо
вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.
Суд вважає, що для цього Відповідач повинен ретельно зібрати і дослідити
матеріали, що мають доказове значення у справі.

Суд звертає
увагу сторін на те, що суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття
невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними
обставинами.

Усі рішення
суб'єкта владних повноважень повинні бути прийняті на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Завданням
адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Таким чином,
позовна вимога щодо зобов'язання Відповідача прийняти відносно Позивача
позитивне рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання
статусу біженця є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за
межі завдань адміністративного судочинства.

Водночас, враховуючи вищевикладене,
Суд вважає за необхідне зобов'язати Державний комітет України у справах
національностей та релігій повторно розглянути питання щодо оформлення
документів громадянину ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного
законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що розгляд і
вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, а також частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Виходячи з
меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають
задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 6, 7, 17, 94, 99, 100, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П
О С Т А Н О В И В

1.
Адміністративний позов задовольнити частково.

2.
Визнати неправомірним та скасувати рішення Державного комітету України у
справах національностей та релігій № 286-08 від 5 травня 2008 року.

3.
Зобов'язати Державний комітет України у справах національностей та релігій

повторно
розглянути питання про надання громадянину ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 статусу біженця
відповідно до вимог чинного законодавства України.

4. Стягнути
з державного бюджету України на користь громадянина ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 1 грн.
70 коп. судових витрат.

5.
В задоволенні решти позовних вимог -відмовити.

Постанова
відповідно до частини 1 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було
подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча
суддя
Н. Є. Блажівська

Судді Р.О.
Арсірій

Ю.І. Цвіркун