Справа № 2-а-24/2008
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2008-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа
№2-а-24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2008 року

смт.Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді

Моніча Б.С.

при секретарі

Юрченко Т.Р.

з участю позивача:

ОСОБА_1
.

його представника:

ОСОБА_2

представника відповідача:

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Черняхові адміністративну справу за позовом:

суб’єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1
до виконавчого комітету Вільської сільської ради про визнання недійсним та скасування рішення виконкому Вільської сільради
НОМЕР_1
від
ІНФОРМАЦІЯ_1
та про зобов’язання виконкому Вільської сільради винести рішення про присвоєння адреси нерухомому майну, –

ВСТАНОВИВ:

Суб’єкт підприємницької діяльності (далі СПД)
ОСОБА_1
. звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що 18.04.08 він звертався до Вільської сільради із заявою про присвоєння найменування вулиці та номеру розташування куплених ним об’єктів, а саме: комплексу КЗС-20, силосної ями, недобудованого гаражу для сільгосптехніки, що розташовані у
АДРЕСА_1

Рішенням виконкому
НОМЕР_1
від
ІНФОРМАЦІЯ_1
виконавчий комітет Вільської сільської ради незаконно відмовив позивачу в присвоєнні адреси його майну, що належить йому згідно договорів купівлі-продажу від 17.11.06, в зв’язку з тим, що є рішення суду від 20.11.07 по справі
НОМЕР_2
. Приймаючи дане рішення виконавчий комітет керувався ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування» та п.4 Інструкції Держбуду України від 09.06.1998 року «Про порядок держреєстрації права власності на об’єкт нерухомого майна».

З даним рішенням відповідача позивач не погоджувався з мотивів незгоди з застосуванням певних норм та нормативних актів та з тих причин, що в своїй заяві він просив лише присвоїти адресу нерухомому майну. Крім того, рішенням господарського суду Житомирської області від 20.11.07 по справі
НОМЕР_3
судом визнано, що право власності на нерухоме майно у позивача виникло відповідно до правочину, також з цього приводу проводилася перевірка органами прокуратури та порушень не було виявлено. На підставі викладеного, позивач просив визнати оскаржуване рішення неправомірним, скасувати його та зобов’язати виконавчий комітет винести рішення про присвоєння адреси належному йому майну.

Позивач та його представник у судовому засіданні заявлений позов підтримали з підстав, викладених в ньому, просили його задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зазначав, що рішення виконкому прийнято правомірно. Разом з тим, посилався на те, що мотивами прийняття рішення стало те, що в процесі ліквідації
ІНФОРМАЦІЯ_2
його ліквідатором безпідставно включено до ліквідаційної маси майно, не належне цьому підприємству, а таке, що підлягало розпаюванню. В подальшому це ж майно ним продано позивачу. Зважаючи на те, що мешканці
ІНФОРМАЦІЯ_3
з цього приводу зверталися до суду з позовами виконком прийняв рішення відмовити у задоволенні заяви позивача.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається, з дослідженого в судовому засіданні оскаржуваного рішення (а.с.12), при його прийнятті виконавчий комітет не керувався тим, що існує спір між певними громадянами та
ОСОБА_1
з приводу правомірності продажу певного майна, а тому суд не буре до уваги посилання представника відповідача на ці обставини, оскільки досліджує правомірність прийняття оскаржуваного рішення, виходячи із тої мотивації, яка в ньому зазначена.

Статтею 37 Закону України про місцеве самоврядування визначено, що д
о відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі власні (самоврядні) повноваження: підготовка і внесення на розгляд ради питань щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, розташованих на території відповідного населеного пункту, а тому це питання належало до кометенції відповідача.

З рішення господарського суду Житомирської області від 20.11.07 у справі
НОМЕР_2
(а.с.10-11) вбачається, що
ОСОБА_1
., як суб’єкту підприємницької діяльності, відмовлено в задоволенні позову до Вільської сільської ради та до ліквідатора
ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_4
. про визнання права власності на нерухоме майно та про зобов’язання
ІНФОРМАЦІЯ_2
надати всю технічну документацію на придбане ним майно.

Разом з тим, суд не вирішував у своєму рішенні питання про відсутність будь-яких правових підстав для визнання права власності на дане майно за СПД
ОСОБА_1
, а лише відмовив йому в задоволенні позову з тих підстав, які були наведені в позовній заяві. За таких обставин означене рішення суду не могло слугувати підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про присвоєння адреси об’єктам, які ним були придбані.

Безпідставним було і посилання відповідача в прийнятому рішенні на Інструкцію Держбуду України від 09.06.98, оскільки вона втратила чинність на час її прийняття.

За таких обставин суд погоджується, що відповідачем рішення про відмову в задоволенні заяви
ОСОБА_1
. було прийнято неправомірно всупереч вимогам, викладеним у ч.3 ст.3 КАС України, а тому суд задовольняє позов
ОСОБА_1
. в частині скасування прийнятого рішення та визнання його неправомірним. При цьому суд враховує і те, що позивач не просив відповідача оформляти право власності на майно, а лише просив присвоїти адресу цьому майну, тоді як оскаржуване рішення цього питання не стосувалося.

Разом з тим, суд не може задовольнити вимогу позивача про зобов’язання відповідача присвоїти адресу придбаному ним майну виходячи із наступного.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 17.11.06
ІНФОРМАЦІЯ_2
в особі арбітражного керуючого (ліквідатора)
ОСОБА_4
, який діяв на підставі ухвали Господарського суду Житомирської області від 29.11.05, з однієї сторони, продав, а СПД
ОСОБА_1
з другої сторони придбав силосні ями, комплекс КЗС-20, недобудований гараж для сільгосптехніки в
ІНФОРМАЦІЯ_3
. (а.с.4-9).

Означеним вище рішенням господарського суду Житомирської області право відповідача на придбане ним майно не визнавалося.

Частиною першою статті 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації – з моменту державної реєстрації.

Пунктом 5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 р. N 671, визначено, що державній реєстрації підлягають правочини, зокрема, договір купівлі-продажу, міни, земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням (пункт 6 вказаного Тимчасового порядку). Згідно з пунктом 9 зазначеного Тимчасового порядку, дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру правочинів вважається датою державної реєстрації правочину.

Згідно ч.2 ст.331 ЦК України визначено: якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстраці.

Згідно зі статтею 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно зі статтею 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Рішень суду про визнання вищевказаних правочинів дійним не надано.

Частиною другою ст.215 ЦК України визначено, що нікчемний правочин є недійсним згідно закону і визнання його недійсним судом не вимагається.

З пояснень сторін в судовому засіданні слідувало, що раніше придбані об’єкти являли собою частину цілісного-майнового комплексу
ІНФОРМАЦІЯ_1
і знаходилися за єдиною адресою, а тому до підтвердження права власності позивача на придбане майно та укладених ним правочинів виконавчий комітет Вільської сільської ради не має підстав для присвоєння окремих адрес цим об’єктам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 71, 94, 158, 161-163, 181, 186 КАС України, суд,–

ПОСТАНОВИВ:

Позов суб’єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення виконкому Вільської сільради
НОМЕР_1
від
ІНФОРМАЦІЯ_1
«Про оформлення права власності на об’єкт нерухомого майна».

В решті позову відмовити за безпідставністю.

Стягнути з виконавчого комітету Вільської сільської ради на користь суб’єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1
. 3,40 грн. судового збору.

Постанова може бути оскаржена до адміністративного суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги через Черняхівський районний суд протягом 20 днів з дня подання заяви про апеляційне оскарження, яка подається протягом 10 днів з дня проголошення постанови.

При відсутності заяви та апеляції постанова вступає в законну силу через 10 днів з дня її проголошення.

Головуючий – суддя:

(підпис)

Б.С.Моніч

Копія вірно:

Суддя: