Справа № 22-а-917/2008
Суддя: Санакоєва М.А.
Дата ухвалення: 2008-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

05.11.2008

Справа № 22-а-917/08

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Санакоєвої М.А.,

суддів Ілюхіної Г.П. ,

Щепанської О.А.

при секретарі судового засідання Колб Т.П.

за участю представника відповідача -
Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м.Сімферополя АР
Крим - Савенко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду
м.Севастополя апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Київському районі м.Сімферополя на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим (суддя Шкляр Т.О. ) від 22.08.08 у справі № 2-а-368/08 за позовом ОСОБА_1(АДРЕСА_2)

до Управління
Пенсійного фонду України в Київському районі м.Сімферополя (вул. Дм. Ул'янова,
6, м.Сімферополь, Автономна Республіка Крим, 95013)

про зобов'язання вчинити певні дії,
-

ВСТАНОВИЛА:

10.07.2008
року ОСОБА_1звернувся до Окружного адміністративного суду Автономної
Республіки Крим з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в
Київському районі міста Сімферополя про зобов'язання нарахувати щомісячну
державну соціальну допомогу як дитині війни за 2006-2007 роки в сумі 2733 грн.
30 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є дитиною війни в розумінні
Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 18.11.2004
р. має право на пільги, передбачені цим
Законом. Посилаючись на статтю 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни", позивач зазначив, що він
має право на отримання щомісячної доплати до пенсії у розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком. У 2006-2007 роках вказана допомога йому не виплачувалася, у
зв'язку з чим позивач просив поновити пропущений з поважних причин строк на
звернення до суду та зобов'язати відповідача нарахувати на його користь
недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу за 2006-2007 роки в сумі
2733,30 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 22.08.08 адміністративний позов ОСОБА_1задоволено частково.
Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України Київському районі м. Сімферополя
здійснити нарахування та виплатити позивачу щомісячну державну соціальну
допомогу за 2007 рік як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з
01.01.2007р. по 31.03.2007р. - у розмірі 114 грн., з 01.04.2007р. по 30.09
2007р. - у розмірі 123,02 грн., за період з 01.10.2007р. по 31.12.2007р. - у
розмірі 124,53 грн. - щомісячно. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 22.08.08 Управління Пенсійного фонду України Київському
районі м. Сімферополя звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить
постанову суду першої інстанції скасувати та постановити нову постанову, якою
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1.

Заслухавши представника відповідача,
суддю - доповідача, яка доповіла зміст постанови, що оскаржується, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка постанови, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази учасників процесу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з
частиною 1 статтю
2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів
при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень. Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України до
адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків,
коли щодо таких
рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією або
законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до
п. 1 частини
1 статті 17
КАС України компетенція
адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб
із суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Пунктом 7
частини 1 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України дано
визначення суб'єктів владних повноважень, до яких належать орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт, який здійснює
владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі
на виконання делегованих
повноважень. Відповідно до пункту
1.1. Розділу 1 Положення про головні управління
Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного
фонду України від 27.06.2002, № 11-2, головні управління Пенсійного
фонду України в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві та Севастополі утворюють систему органів
Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади.

Відповідно до пункту 1.1. розділу 1
Положення про управління Пенсійного фонду
України в районах, містах і районах у містах, затвердженого Постановою
Пенсійного Фонду України від 30.04.2002
року, № 8-2 управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у
містах є органами Фонду, підвідомчими відповідно головним правлінням Фонду в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями
утворюють систему органів Фонду.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Сімферополя у
відносинах з фізичними та юридичними особами під час реалізації своїх завдань
та функцій, встановлених законодавством України, є органом виконавчої
влади та суб'єктом
владних повноважень, тобто
дана справа є
справою адміністративної юрисдикції.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1, народився
ІНФОРМАЦІЯ_1року. Згідно із статтею 1 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" дитиною війни є особа, яка є громадянином України та
якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше
18 років. Відповідно, позивач є дитиною війни в розумінні Закону України
"Про соціальний захист дітей війни". Цей факт підтверджується
посвідченням № НОМЕР_1р. (а.с.5)

Виходячи із того, що позивач є
дитиною війни в розумінні Закону України "Про соціальний захист дітей
війни", на нього повністю розповсюджуються всі пільги та соціальні гарантії, передбачені Законом
України "Про соціальний захист дітей війни", в тому числі й право на
підвищення пенсії на 30 % мінімальної пенсії за віком, як передбачено статтею 6
зазначеного Закону.

Законом України «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»від 19.01.2006 року №
3367-ІV п. 17 ст. 77 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006
рік" виключений, тобто дія статті 6 Закону України, Про соціальний захист
дітей війни" на 2006 рік поновлена. Закон України «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»від 19.01.2006 року №
3367-ІV набув чинності 02.04.2006р.

Однак, в 2006 році ніяких перешкод для нарахування
щомісячної державної соціальної допомоги в розмірах, передбачених статтею 6
Закону України "Про соціальний захист дітей війни" не існувало.
Згідно ст. 111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007
рік" від 19.12.2006р. № 489-V у 2007 році були внесені зміни, згідно яких
підвищення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6
Закону України "Про соціальний захист дітей війни" виплачується
особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у
розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Відповідно до п. 12 ст. 71 цього
Закону від 19.12.2006р. № 489-V зупинена на 2007 рік дія ст. 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни".

Положення ст. 111 Закону України
"Про Державний бюджет України на 2007 рік" від 19.12.2006р. № 489-V,
а також зупинення дії статті 6 на 2007рік, передбачене п. 12 ст. 71 Закону
України від 19.12.2006р. № 489-V визнано
таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно
з Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. N 6-рп/2007.

Згідно з п. З резолютивної частини
Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. N 6-рп/2007 положення п.
12 статті 71, а також ст.111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік",
визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього
Рішення, тобто з 09.07.2007р.

Але, згідно з п. 5
резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. N 6-рп/2007 рішення
Конституційного Суду України у цій справі
має преюдиціальне значення для
судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Згідно з п. 3.1. Рішення
Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. N6-рп 2007 зупинення дії законів
є способом тимчасового припинення їх дії в часі
та за колом осіб і має
здійснюватися відповідно до вимог Конституції України. Отже, у такому випадку законом про Державний бюджет України
припиняється на певний строк правове регулювання відносин у сфері соціального
захисту, зупиняється дія механізму реалізації
конституційних соціально-економічних прав громадян, що
призводить до обмеження права на
соціальний захист. Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів
України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних
гарантій, відбувається фактичне зниження
життєвого рівня громадян, який не може бути нижчим від встановленого законом прожиткового
мінімуму (частина третя статті 46 Конституції країни), та порушується гарантоване у статті 48 Конституції України
право кожного на достатній життєвий рівень.

Відповідно до частини третьої статті
22, статті 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші
соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням
дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний
строк. Вказана позиція є преюдиціальною в силу згідно з п. 5 резолютивної
частини : Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. N
6-рп/2007.

Оскільки Закон України «Про Державний
бюджет»приймається на весь рік
відповідно до ст. 77 Закону
України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»зупиняє дію ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни" на весь рік, та з огляду на то, що рішення Конституційного
Суду України від 09.07.2007 р. N 6-рп/2007
розповсюджує свою дію на весь 2007 рік, надбавка, передбачена ст. 6
Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" у 2007році, підлягає виплаті за весь 2007 рік, а не за
період з 09 липня 2007р. до 31 грудня 2007р.

Крім цього, Законом України від
28.12.2007 № 107-VІ "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих актів України" текст статті 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни" був викладений в такій
редакції: "Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України
"Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість
пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників
війни».

Вказані зміни, внесені підпунктом 2
пункту 41 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. №107-УІ, згідно з Рішенням Конституційного
Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008 визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, ст. 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" діє у редакції, згідно з якою
дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до частини 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»від 09.07.2003
р. № 1058-ІУ мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а
у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Статтею 2 Закону України «Про
прожитковий мінімум»визначено, що прожитковий мінімум застосовується, зокрема,
для встановлення розмірів мінімальної
заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної
допомоги, допомоги сім'ям
з дітьми, допомоги
по безробіттю, а
також стипендій та
інших соціальних виплат виходячи
з вимог Конституції України та законів України, формування Державного бюджету України та місцевих
бюджетів.

При
цьому, враховуючі положення
ч. 1 ст.
28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», ст.6
Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», судова колегія вважає за можливе застосувати для
визначення розміру місячної доплати до
мінімальної пенсії за віком розмір прожиткового мінімуму, оскільки в даному випадку мінімальний розмір
пенсії за віком використовується лише як
коефіцієнт для визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, що на
думку суду не суперечить вимогам ч. З ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п. 4 ч.1 статті 62
Закону України від 19.12.2006 р. N 489-V «Про Державний бюджет на 2007
рік»затверджено на 2007 рік прожитковий мінімум на одну особу
в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 380 гривень, з 1 квітня - 406 гривень, з 1 жовтня
- 411 гривень.

Відповідно до ч. З статті 62 Закону
України від 19.12.2006 р. N 489-V «Про Державний бюджет на 2007 рік» для
визначення мінімального розміру пенсії за віком
відповідно до абзацу
першого частини першої
статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" з 1 квітня та з 1 жовтня 2007 року застосовується прожитковий мінімум для осіб,
які втратили працездатність, визначений
абзацом п'ятим частини першої цієї статті, збільшений на 1
відсоток. Відповідно розмір мінімальної
пенсії за віком
становив з 01.04.2007р. по
30.09.2007р. - 410,06грн.; з
01.10.2007р. по 31.12.2007р.-415,11грн.

Таким чином, розрахунок щомісячної
державної соціальної допомоги дітям війни
становить:

- з січня по березень 2007р. -
380грн. х30%:100%=114грн.;

- з квітня по вересень 2007р. -
410,06грн. хЗО%:100%= 123,02грн.;

- з жовтня по грудень 2007р.
-415,11грн.х30%: 100=124,53грн.

щомісячно.

Позивачем за 2006 та 2007 роки
щомісячна державна соціальна допомога дітям війни не отримувалася.

Відповідно до статті 46 Конституції України
громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх
у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в
інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, щомісячна доплата до
пенсії для дітей війни є формою соціального забезпечення громадян, які
відповідно до спеціального закону, є дітьми війни. Тобто, фактично ця щомісячна
надбавка є формою реалізації конституційного права громадян, які є дітьми
війни, на соціальний захист.

Відповідно до статті 7 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій здійснюється за рахунок Державного бюджету України, а не за
рахунок бюджету Пенсійного фонду України. За
умови відсутності у державному бюджеті коштів на виплату щомісячних
надбавок дітям війни це створює ситуацію правової невизначеності стосовно
джерела коштів, з яких мас виплачуватися зазначена надбавка.

Однак, судова колегія
вважає, що це не може бути підставою для
порушення прав громадян
на соціальний захист, в
тому числі и на
отримання надбавки до пенсії, яка прямо передбачена законом. Реалізація особою
права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного
законодавства, не може бути поставлена в
залежність від бюджетних асигнувань.

Тобто посилання органами державної
влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань судом
не приймається до уваги. Так, у справі "Кечко проти України"
Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент щодо
бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як
на причину невиконання своїх зобов'язань.

Правовідносини, що виникають в
процесі реалізації права на отримання надбавки до пенсії основані на принципі
юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на
відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав
та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Відносини, що склалися між позивачем
та відповідачем є публічно-правовими відносинами, виходячи із змісту статті 3
та пункту 2 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як зазначено у Рішенні
Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і
щомісячного довічного грошового утримання) зміст грав і свобод людини - це
умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення
потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники
відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину,
інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає
зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які
відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик
права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру
території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно
вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної
характеристики.

Враховуючи те, що позивач є дитиною
війни, він наділений державою певним правовим статусом, який включає в себе й
право на додаткові елементи соціального захисту, зокрема право на отримання
надбавки до пенсії.

Наділивши дітей війни зазначеною
соціальною гарантією, держава таким чином взяла на себе публічне зобов'язання
забезпечити належний матеріальний рівень осіб, які є дітьми війни. Тобто, між
позивачем і державою встановлено певний правовий зв'язок у визначеній сфері
життєдіяльності, який характеризується наявністю зобов'язання держави
забезпечити соціальний захист дітей війни.

Відповідно до ч. З ст. 46 Конституції
України пенсії, інші види соціальних виплат да допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, який встановлюється законом.

За преамбулою Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон,
розроблений відповідно до Конституції України та основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування
системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що
формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших
джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального
пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів
страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам
їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний
фонд покладене керівництво та правління солідарною системою, збір, акумуляція
та облік страхових внесків, визначення пенсії та підготовка документів для її
виплати, забезпечення своєчасного і в
повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання,
здійснення контролю за цільовим
використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням
обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних
рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші
функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Згідно з підпунктом 6 пункту 2.2.
розділу 2 Положення про управління Пенсійного Фонду України в районах, містах і
районах у містах, затвердженого Постановою Пенсійного фонду України від
30.04.2002 року № 8-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 13.03.2008 року №
209/14900 саме на територіальні управління Пенсійного фонду України в районах,
містах, в районах в містах покладені обов'язки щодо призначення (здійснення
перерахунку) і виплати пенсії.

Крім того, головним розпорядником
коштів для виплати до пенсії або щомісячного річного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни», є Пенсійний фонд України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зробив висновок,
що належним відповідачем по справі, який зобов'язаний відповідно до ст. 6
Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст. 58 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" здійснювати
нарахування та виплату щомісячної державної соціальної допомоги позивачу є
Управління Пенсійного фонду України в Київському районі М.Сімферополя.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших
суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі
на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти адміністративного
позову.

Судова колегія погоджується з
висновком суду про те, що відповідач не надав суду достатніх беззаперечних
доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності, а тому вимоги
відповідача в частині нарахування допомоги за 2007 рік є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про відмову
в задоволенні позову в частині вимог про нарахування недоплаченої
щомісячної державної соціальної допомоги за 2006 рік у зв'язку з пропуском
строку звернення до суду

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України,
для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено іншого,
обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.100 КАС України,
пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна зі
сторін.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернувся до суду 10 липня 2008 року (а.с. 1) з вимогою про перерахунок
та стягнення з Головного Управління Пенсійного Фонду України в Київському
районі м. Сімферополя щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни
за 2006-2007 роки, тобто про порушення своїх прав позивач знав, однак, протягом
строку, встановленого законом для оскарження дій та рішень відповідача, в суд
не звернувся; крім того, будь-яких доказів про поважність причин пропуску
строку звернення до суду позивач не надав..

Представник відповідача у запереченні
на позов наполягав на відмові у задоволенні позову у зв'язку з пропуском
строку, встановленого ч.2 ст.99 КАС України (а.с. 13-15).

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, постанова суду
першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального
права, відповідності висновків суду обставинам справи, інші підстав для
скасування постанови відсутні.

Керуючись статтями 195, 196 п.1 ч.1 ст.198, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м.Сімферополя АР
Крим залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
22.08.08 у справі № 2-а-368/08 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту оголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя підпис М.А.Санакоєва

Судді підпис
Г.П.Ілюхіна

підпис О.А.Щепанська

З оригіналом згідно

Помічник судді
А.В.Тюленєва