Справа № К-8768/07
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2008-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
31 січня 2008 року у м.
Києві колегія суддів Вищого адміністративного
суду України в складі:
гловуючого-судді:
суддів: Юрченка В.В., Гуріна М.І., Ліпського Д.В., Кобилянського М.Г.,
попередньому судовому засіданні в порядку касаційного провадження
адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації
України, треті особи - апеляційний суд Львівської області, Львівське обласне
управління юстиції про визнання дій
неправомірними за касаційною скаргою Державної судової адміністрації України на
постанову Галицького районного суду м. Львова від 25 вересня 2006 року та
ухвалу апеляційного суду Тернопільського області від 15 березня 2007 року,
Державна судова адміністрація України
звернулася з касаційною скаргою на постанову Галицького районного суду м.
Львова від 25 вересня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільського
області від 15 березня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної
судової адміністрації України, треті особи - апеляційний суд Львівської
області, Львівське обласне управління юстиції
про визнання дій неправомірними.
Зазначає, що в червні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним
позовом, який мотивував тим, що він має право
відповідно до вимог Закону України «Про статус суддів» на отримання щомісячного
довічного грошового утримання. Однак ДСА України своїм листом від 24 травня
2006 року погодилась на виплату йому щомісячного грошового утримання не з 4
квітня 2006 року, а з 21 грудня 2006 року, тобто не зарахувала до відповідного
стажу виконання бов'язків старшого консультанта по кадрах управління юстиції з
9 жовтня 1990 року до 30 червня 1991 року. Враховуючи викладене, просив суд
визнати неправомірними дії Державної судової адміністрації України щодо відмови
в зарахуванні до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного
грошового утримання, виконання ним обов'язків старшого консультанта по кадрах
управління юстиції Львівського облвиконкому з 9 жовтня 1990 року по 30 червня
1991 року, визнати за ним право на отримання щомісячного грошового утримання з
Державна судова адміністрація України,
вказує, що трудовим законодавством України передбачено що зарахування
працівників на роботу оформлюється наказом чи розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу. Як видно з додатків, наданих позивачем Львівське
обласне управління юстиції довідкою від 26 січня 2006 року № 8 зазначає, що
наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду старшого консультанта по кадрах
управління юстиції Львівського облвиконкому у зазначений час в архівах
обласного управління юстиції не виявлено. Крім того, основним документом
трудової діяльності працівника є трудова книжка, а згідно записів у трудовій
книжці позивача, з 9 жовтня 1990 року по 30 червня 1991 року ОСОБА_1 перебував на посаді стажиста Радянського
районного народного суду м. Львова. Отже, визначених законодавством України про
працю документальних підтверджень щодо здійснення позивачем обов'язків старшого
консультанта управління юстиції Львівського облвиконкому не має. Щодо наказів
про відрядження ОСОБА_1 у якості старшого консультанта в райсуди і у
Міністерство юстиції та завірені ним у якості старшого консультанта по кадрах
управління юстиції Львівського облвиконкому виписки з наказів по особовому
складу працівників управління юстиції, то це є порушення законодавства, більш
того не встановлено, чи посада старшого консультанта безпосередньо пов'язана з
керівництвом та контролем за діяльністю судів враховуючи вищенаведене, просить
в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.
Постановою Галицького районного суду м.
Львова від 25 вересня 2006 року позов ОСОБА_1 було задоволено.
Ухвалою апеляційного суду Тернопільського
області від 15 березня 2007 року апеляційну скаргу Державної судової
адміністрації України залишено без задоволення, а постанову Галицького
районного суду м. Львова від 25 вересня 2006 року без змін.
Вказуючи на допущені судами неповне
з'ясування обставин, які мають значення у справі, та порушення норм чинного
матеріального законодавства, що призвело до неправильного вирішення даного
спору, Державна судова адміністрація України просить скасувати постановлені
судами першої та апеляційної інстанцій
рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи
касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судом першої
інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді судді апеляційного суду
Львівської області. З 9 жовтня 1990 року по 30 червня 1991 року позивач,
перебуваючи на посаді стажиста Радянського районного народного суду м. Львова,
фактично виконував обов'язки старшого консультанта управління юстиції
виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів. Зазначені
обставини, як встановив суд, стверджуються довідкою начальника Львівського
обласного управління юстиції від 26 січня 2006 року №8; копіями документів, зокрема наказами, витягами із
особових справ суддів, підготовленими позивачем на посаді старшого консультанта
по кадрах; наказами про його відрядження для перевірок роботи районних судів
області та на семінари у Міністерство юстиції України.

Посада консультанта відділу кадрів є такою,
що безпосередньо пов'язана з виконанням обов»язків щодо
організаційного забезпечення діяльності судів,
керівництвом та контролем їх діяльності в цій частині, що
підтверджується листом начальника управління кадрів Міністерства юстиції
України від 25 березня 1996 року №17-102, та відповідно до вимог частини 4
статті 43 Закону України «Про статус суддів» підлягає зарахуванню до стажу
роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного
грошового утримання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає,
що суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до обґрунтованого висновку щодо
наявності достатніх підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Згідно з ч.3 ст.210 КАС України підставами
касаційного оскарження є порушення судами норм матеріального чи процесуального
права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.220 КАС України
суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів
справи, що оскаржувані судові рішення постановлені з дотриманням норм
матеріального та процесуального права, доводами касаційної скарги висновки,
викладені в судових рішеннях, не спростовуються, підстави для скасування постановлених по справі судових
рішень відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за
необхідне відмовити в задоволенні касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 210, 220, 220-1, 223, 224,
230,231 КАС України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної судової
адміністрації України залишити без задоволення, а постанову Галицького
районного суду м. Львова від 25 вересня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільського області від 15 березня 2007 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий-суддя:
Цуркан М.І.

Судді: Юрченко В.В.

Гурін М.І.

Ліпський Д.В.

Кобилянський
М.Г.