Справа № к-23896/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2008-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2008 року
м.
Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді
Бутенка В.І.,

суддів: Панченка О.І.,
Лиски Т.О., Сороки М.О., Штульмана І.В.,

при секретарі: Мацюк Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку касаційного
провадження справу за касаційною скаргоюОСОБА_1 на постанову апеляційного
суду Житомирської області від 14 червня 2006 року у справі за
позовомОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця", Управління праці та соціального захисту
населення Овруцької районної державної адміністрації про стягнення невиплачених
коштів, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", -

встановила:

У лютому 2006 року ОСОБА_1звернулася до Овруцького
районного суду Житомирської області з позовом до Державного
територіально-галузевого об'єднання (надалі - ДТГО)
"Південно-Західна залізниця", Управління праці та соціального захисту населення
Овруцької районної державної адміністрації (надалі - УПСЗН Овруцької РДА)
про стягнення невиплачених коштів, передбачених Законом України "Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" в розмірі 23 080,40 грн. за період з 01.01.2003 року по
31.12.2005 року.

Постановою Овруцького районного суду Житомирської області
від 20 квітня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_1було задоволено частково та
стягнуто з ДТГО "Південно-Західна залізниця" шляхом списання з роз­рахункового
рахунку УПСЗН Овруцької РДА на користь позивачки та її дитини допомогу у
зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчуван­ня місцевого виробництва
(ст. 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"), що підлягала виплаті за
період з 01.03.03 по 31.12.05 у сумі 6306,8 грн. та доплату до заробітної плати
(ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорноби­льської катастрофи") за період з 01.03.03 по
31.12.05 у сумі 15767 грн., з відрахуванням обов'язкових платежів та податків.

В задоволенні решти вимог відмовлено за безпідставністю.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 14
червня 2006 року задоволено апеляційну скаргу УПСЗН Овруцької РДА та скасовано
зазначене рішення суду першої інстанції.

Постановлено нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

В касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального права, просить постанову апеляційного суду
Житомирської області від 14.06.2006 року скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи, судом першої інстанції
повно встановлені обставини, які мають значення у справі та у відповідності із
вимогами матеріального і процесуального права ухвалено рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Однак це законне судове рішення було помилково скасовано
апеляційним судом, який при цьому виходив з тих міркувань, що розмір виплат,
передбачених Законом України "Про статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", конкретно визначений
постановою Кабінету Міністрів України "Про компенсаційні виплати особам,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 836 від 26.07.1996
року. Оскільки позивач отримував такі виплати саме у встановленому вказаною
постановою розмірі, то підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції
не знайшов.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції
неможливо погодитись.

Так, судами було встановлено, що позивачка працює з 1999
року в Овруцькій дистанції колії ДТГО "Південно-Західна залізниця" і
проживає в м. Овруч Житомирської області.

Відповідно до Переліку населених пунктів Житомирської і
Київської областей, віднесених до зони радіоактивного забруднення внаслідок
катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №106 від
23.07.1991 року та розпорядженням Кабінету Міністрів України №17 від 12.01.1993
року, місто Овруч відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Статтею 37 Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в
редакції згідно із Законом від 09.02.2006 року) було передбачено, що
громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення,
виплачується щомісячна грошова допомога у зв'язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства
у зоні гарантованого добровільного відселення в розмірі 40 % від мінімальної
заробітної плати;

Статтею 39 вказаного Закону для громадян, які працюють на
територіях радіоактивного забруднення, зокрема у зоні гарантованого
добровільного відселення, передбачена доплата в розмірі двох мінімальних
заробітних плат.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя
і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні
найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою
діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

Постановою Кабінету Міністрів України від № 836 від
26.07.1996 року, якою керувався суд апеляційної інстанції, відмовляючи Тюфтіній
О.М. у позові, встановлено конкретні розміри виплат у визначеній сумі, що
суперечить вимогам Закону України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в редакції
чинній на момент розгляду справи. Цим Законом встановлено розмір таких виплат
як кратну відносно до розміру мінімальної заробітної плати величину на час
виплати.

Зі змісту законів України про встановлення розмірів
мінімальних заробітних плат на 2003-2005 роки не вбачається будь-яких обмежень
щодо можливості застосування розміру мінімальної заробітної плати з метою
реалізації норм статей 37, 39 Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

З моменту прийняття постанови №836 від 26.07.1996 року
встановлені нею розміри виплат залишались незмінними, в той час як Верховною
Радою України неодноразово змінювався розмір мінімальної заробітної плати.

Однак, як було вірно зазначено судом першої інстанції,
Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено вказані виплати в кратному
розмірі від мінімальної заробітної плати в Україні. Даним Законом (статті 62 та
67) Кабінету Міністрів було надано право проводити лише роз'яснення порядку
застосування цього Закону, якою, зокрема, є постанова Кабінету Міністрів
України № 987 від 20.06.2000 року "Про затвердження "Порядку
використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків
Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення", та
підвищувати розміри доплат, пенсій і компенсацій, передбачених цим Законом,
відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної
плати, але не зменшення їх та встановлення їх у твердій сумі, яка не відповідає
Закону.

Іншими Законами в період з 2002 року по 2005 рік Кабінету
Міністрів України також не надавалось право на зменшення гарантованих державою
виплат, а лише надано право здійснювати застосування норм, в яких для
розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, виходячи з реальних
можливостей видаткової частини Державного бюджету на 2002 рік та до 1 березня 2003 року внести пропозиції
до Верховної Ради про внесення змін до законів України, у нормах яких для
розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, але ніяких рішень з цих
питань в 2002 році та наступному роках Кабінет Міністрів не приймав, Законами
України "Про Держаний бюджет на 2004 рік" та "Про Держаний бюджет
на 2005 рік" взагалі ніяких обмежень щодо застосування мінімальної
заробітної плати не встановлювалось.

Слід зазначити, що згідно із ст. 8 КАС України суд при
вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого
зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та
визначають зміст і спрямованість, діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з прав людини.

Таким чином, районним судом з урахуванням практики
Європейського Суду з прав людини вірно зазначено, що стверджувані труднощі
держави не можуть перешкоджати в отриманні компенсації, економічні труднощі не
можуть бути виправданням Уряду, органи державної влади не повинні посилатися на
брак грошових коштів, як на виправдання невиконання рішення.

За таких обставин, виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що
в даному випадку підлягають застосуванню саме норми ст.ст. 37, 39 Закону
України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи" та норми відповідних Законів України,
якими встановлювався розмір мінімальної заробітної плати за час, що сплив після
прийняття постанови №836 від 26.07.1996 року, на що не звернув уваги суд
апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції прийнято законне і обґрунтоване рішення, яке помилково було
скасовано судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 226 КАС України, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі
рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване
або змінене помилково.

На підставі наведеного та керуючись статтями 220, 221,
223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Постанову апеляційного суду Житомирської області від 14
червня 2006 року - скасувати, а постанову Овруцького районного суду
Житомирської області від 20 квітня 2006 року - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена за винятковими обставинами лише у випадках, з підстав, у
строки та в порядку, які визначені статями 235-239 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий:

Судді: