Справа № 4/45
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2008-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

27.03.2008
12 год. 37 хв. Справа №
4/45

За
позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

До

Державної
податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва

Про

визнання
недійсними податкових повідомлень -рішень від
25.04.2007 № №/0,
№/0,

Суддя Вовк П.В.

Секретар судового засідання Камінська Т.О.

Представники:

Від
позивача

ОСОБА_1

Від
відповідача

Ростовцева
М.Г., Палюхович А.І.

На
підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 27.03.2008 проголошено
вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

ОСОБА_1
звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про визнання
недійсними податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у
Оболонському районі м. Києва від 25.04.2007 №№/0, №/0.

Ухвалою
Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2008 відкрито провадження у
адміністративній справі № 4/45.

У
судовому засіданні 27.03.2008 Позивач уточнив позовні вимог в частині визнання
недійсним податкового повідомлення-рішення від 25.04.2007 №/0 та
просив суд визнати його нечинним в частині заявлених до відшкодування 15335,00
грн. за жовтень 2006 року, відображених у податковій декларації з ПДВ, оскільки
ним як в декларації, так і в уточнюючій декларації двічі було заявлено до
відшкодування суму ПДВ 15335,00
грн. як одну й ту саму, а Відповідач
врахував її загалом.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що податковими повідомленнями-рішеннями з порушенням
законодавства України та без достатніх підстав було визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану вартість та застосовано штрафні санкції, у
зв'язку з чим зменшено суму бюджетного відшкодування, у тому числі заявленого в
рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів, з податку на
додану вартість у розмірі 30670,00 грн.

Відповідач
в судовому засіданні 27.03.2008 позовні вимоги визнав частково, а саме: по
податковому повідомленню-рішенню №/0 від 25.04.2007 повністю, а по податковому повідомленню-рішенню
№/0 від 25.04.2007 в частині 766,00 грн. зменшення суми бюджетного
відшкодування.

Дослідивши
матеріали справи, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
(надалі -Позивач) є фізичною особою -підприємцем та платником податку на додану
вартість, що підтверджується свідоцтвом Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від
28.01.2003 та свідоцтвом про реєстрацію платника ПДВ №88649726 від 26.05.2005.

З
05.04.2007 по 12.04.2007 Державною податковою інспекцією у Оболонському районі
м. Києва (надалі -Відповідач) була
проведена позапланова виїзна перевірка Позивача з питань достовірності
нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок
платника за жовтень 2006 року.

За
результатами, проведеної перевірки складено акт №327-17-4- від
19.04.2007, згідно з висновками якого встановлені, що на порушення Позивачем:
вимог пп. 7.2.6. п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 та пп. 7.7.4. п. 7.7 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану вартість»донараховано ПДВ за жовтень 2006 року в
сумі 1570,00 грн.; вимог пп. 7.2.6. п.
7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 та пп. 7.7.4. п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість»завищено заявлену суму бюджетного відшкодування за жовтень 2006
року на суму 30670,00 грн., а саме: згідно декларації - на 15335,00 грн. та
згідно уточнюючого розрахунку -15335,00 грн.; вимог п. 4.1 ст. 4, пп. 7.2.6. п.
7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»завищене від'ємне
значення різниці між сумою податкових зобов'язань та податкового кредиту за жовтень
2006 року на 294,00 грн.

З
актом перевірки Позивач ознайомлений та про незгоду з його висновками
19.04.2007 вчинив на ньому власноручний напис.

На
підставі зазначеного акту перевірки Відповідачем виставлені податкові
повідомлення-рішення від 25.04.2007 №/0 на суму 30670,00 грн.
основного платежу, згідно якого Позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування
(у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних
періодів) з податку на додану вартість
та №/0 на суму 2355, 00 грн., яким визначено розмір податкового зобов'язання з ПДВ, з яких
1570,00 грн. основного платежу та 785,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

01.08.2006
між Позивачем та ТОВ «АСМАП-Сервіс»було укладено договір №83-П-06 на предмет
купівлі-продажу дизельного пального, сплата вартості за яке здійснюється
електронною карткою.

21.09.2006
згідно видаткової накладної №489 Позивач придбав у ТОВ «Трак-Авто»вантажний
автомобіль МАN та причіп KRONE на суму 72000,00 грн. (в т.ч. ПДВ 12000,00
грн.).

Сума
податку на додану вартість в ціні придбання дизельного пального у ТОВ
«АСМАП-Сервіс»та вантажного автомобілю МАN та причепу KRONE у ТОВ
«Трак-Авто»віднесена Позивачем до складу податкового кредиту у вересні 2006
року.

Згідно
пп. 7.5.1. п. 7.5. ст. 7 Закону «Про ПДВ»датою виникнення права платника
податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або
дата списання коштів з банківського рахунку платника податку і оплата товарів
(робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) -в разі
розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків,
або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Враховуючи
вимоги договору купівлі-продажу пального щодо проведення розрахунків за товар
електронною карткою, податкові накладні №1927 від 31.08.2006, №1877 від
31.08.2006 та №2207 від 30.09.2006 наявні в матеріалах справи підтверджують
факт здійснення Позивачем операції з купівлі товару та сплату суми податку на
додану вартість в ціні придбання дизельного пального у ТОВ «АСМАП-Сервіс».

А
факт купівлі Позивачем вантажного автомобіля МАN та причепу KRONE на суму
72000,00 грн. (в т.ч. ПДВ 12000,00 грн.) підтверджується видатковою накладною
№489 від 21.09.2006, що також відображене у податковій накладній №490 від
21.09.2006. Крім того, під час проведення зустрічної перевірки та згідно
довідки Вінницької МДПІ про результати нев'їздної позапланової перевірки ТОВ
«Трак-Авто»Відповідачем було встановлено, що договір поставки автотранспортної
техніки дійсно було укладено між Позивачем та ТОВ «Трак-Авто», суми з податку
на додану вартість віднесені до податкових зобов'язань за відповідні періоди,
розрахунки проведені в повному обсязі.

Як
вбачається з довідки Головного управління статистики у місті Києві №2438
основним видом господарської діяльності Позивача є автомобільний вантажний
транспорт, а саме надання послуг з внутрішніх та міжнародних перевезень
пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування, що
також підтверджується ліцензією Міністерства транспорту та зв'язку №10837 від
01.12.2004.

Відповідно
до п. 1.7. ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість»(надалі -Закон
«Про ПДВ») податковий кредит -сума, на яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного періоду.

Стаття
7 Закону України «Про ПДВ»встановлює порядок обчислення і сплати податку,
визначає підстави для нарахування податкового кредиту (п.п. 7.2.6. п.7.2. ст.
7), включення до складу податкового кредиту (п.7.4. ст. 7), порядок визначення
суми податку, що підлягає сплаті до Державного бюджету України
або відшкодуванню з Державного бюджету України (п.7.7. ст. 7).

У
відповідності до пп. 7.4.1. п. 7.4. ст. 7 Закону «Про ПДВ»податковий кредит
звітного періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою, встановленою пунктом
6.1. статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого
звітного періоду, зокрема, у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою
їх подальшого використання в оподатковуваних операціях
у межах господарської
діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того,
чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності
платника податку протягом
звітного податкового періоду, а
також від того,
чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого
звітного податкового періоду.

Отже,
зі змісту викладеної норми вбачається, що законодавцем чітко встановлено, що як
товари (послуги), так і основні фонди
можливо віднести до податкового кредиту,
визначивши, що такий статус вони набувають лише з підстав їх
використання у господарській діяльності.

Оскільки
Позивач є фізичною особою-підприємцем оподаткування його доходів від зайняття
підприємницькою діяльністю регламентовано чинним Розділом ІV Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян».

Відповідно
приписів ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з
громадян»до складу витрат підприємця належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з
Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Згідно
п. 5.1. ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»валові
витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого використання у власній господарській
діяльності.

Згідно
п. 5.3. ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»не
включаються до складу валових витрат витрати на потреби, не пов'язані з
веденням господарської діяльності, а саме: фінансування особистих потреб
фізичних осіб за виплат, передбачених пунктами 5.6. і 5.7. цієї статті, та в
інших випадках передбачених нормами цього Закону.

Не
належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

При
цьому слід відзначити, що статтею 5 Закону України «Про державну підтримку
малого підприємництва»визначено правові основи державної підтримки малого
підприємництва та основні напрями такої підтримки. Одним із напрямів є
запровадження спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності. В зв'язку з
чим для фізичних осіб - підприємців і не передбачено ведення бухгалтерського
обліку складу валових витрат та основних фондів, чим, зокрема, Відповідач
обґрунтовує неправомірність дій Позивача щодо
віднесення до податкового кредиту
сум ПДВ з ціни придбання
дизельного пального та автомобілю з причепом.

Натомість
законодавством передбачене включення фізичною особою - підприємцем до валових
витрат, витрат на потреби, що пов'язані із веденням господарської діяльності у
разі підтвердження здійснення витрат (придбання) відповідними первинними
документами та віднесення до податкового кредиту як товарів (послуг), так і
основних фондів.

Таким
чином, беручи до уваги застосування до господарської діяльності Позивача
спрощеної системи оподаткування, якою не передбачено ведення бухгалтерського
обліку складу валових витрат та основних фондів, суд не вбачає порушень
законодавства Позивачем щодо віднесення до податкового кредиту сум ПДВ
з ціни придбання дизельного пального та автомобілю з причепом.

За
таких обставин, Позивачем правомірно віднесено суму податку на додану вартість
в ціні придбання дизельного пального та вантажного автомобіля МАN та причепу
KRONE, що використовуються у його господарській діяльності до складу
податкового кредиту у вересні 2006 року, а твердження Відповідача не
приймаються судом до уваги як такі, що невірно тлумачать норми права.

У
відповідності до приписів п.п. 7.2.6. п. 7.2. ст. 7 Закону «Про ПДВ»підставою
для нарахування податкового кредиту без отримання податкової накладної,
зокрема, є касові чеки, які містять суму поставлених товарів (послуг),
загальну суму нарахованого податку
(з визначенням фіскального номера, але без визначення податкового номера
постачальника).

Зі
змісту викладеної норми випливає, що у разі відсутності податкової накладної,
касові чеки можуть підтверджувати факт здійснення господарської операції.

В
ході судового розгляду судом встановлено, що Відповідач був обізнаний щодо
наявності податкової накладної, на підставі якої Позивачем включено суми ПДВ до
податкового кредиту за жовтень 2006 року з придбання дизельного пального за
чеками, проте при перевірці її не було враховано.

За
таких обставин, суд не приймає до уваги твердження Відповідача, як такі, що
протирічать нормам права, щодо неправомірності включення Позивачем сум ПДВ до
податкового кредиту за жовтень 2006 року з придбання дизельного пального за
чеками, які по формі не відповідають вимогам пп. 7.2.6. п. 7.2. ст. 7 Закону
«Про ПДВ», оскільки є факт отримання податкової накладної.

01.07.2006
між Позивачем, як орендодавцем, та СПД ОСОБА_2, як орендарем, укладено договір
оренди №1, у відповідності до якого Позивач надав у тимчасове користування на
правах оренди нежитлове приміщення загальною площею 50,00 м. кв., що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, буд. 11, з встановленою
орендною платою 2250,00 грн. (в т.ч. ПДВ 375,00 грн.). Копія договору наявна у справі.

При
цьому, як встановлено судом висновки акту перевірки Позивача в цій частині не
відповідають фактичним обставинам у справі, оскільки ґрунтуються виходячи з
переданого у користування приміщення загальною площею 119, 4 м. кв.

Відповідно
до п. 4.1. ст.4 Закону «Про ПДВ»база оподаткування операції з поставки товарів
(послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни.

Згідно
п. 1.18. ст. 1 Закону «Про ПДВ»звичайні ціни розуміються та застосовуються за
правилами, визначеними пунктом 1.20. ст. 1 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», у відповідності до приписів якого, якщо не встановлено
інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами
договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива
ринкова ціна -це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому
власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а
покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про
такі товари (роботи, послуги), а також
ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності -однорідних)
товарів (робіт, послуг.

Ідентичні
товари (роботи, послуги) -товари (роботи, послуги), що мають однакові
характерні для них основні ознаки. Під час визначення ідентичності товарів
беруться до уваги, зокрема, їх фізичні характеристики, які не впливають на
якісні характеристики і не мають суттєвого значення для визначення ознак
товару, якість і репутація на ринку, країна походження та виробник. Незначні
відмінності в їх зовнішньому вигляді можуть не враховуватись.

Підпунктом
1.20.2. п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку
підприємств»встановлено, що для визначення звичайної ціни товару (робіт,
послуг) використовується інформація про
укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах.
Зокрема, враховуються такі умови договорів,
як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання
зобов'язань, умови платежів, звичайних
для такої операції,
а також інші об'єктивні умови,
що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних
(у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо
відмінність між такими умовами суттєво не
впливає на ціну,
або може бути економічно обґрунтована.
При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема,
але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та
іншими коливаннями споживчого
попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами
якості або інших властивостей; закінченням
(наближенням дати закінчення)
строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або
низьколіквідних товарів; маркетинговою
політикою, у тому числі
при просуванні товарів (робіт,
послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів
з метою ознайомлення з ними споживачів.

З
огляду на зміст викладеної норми, при визначенні рівня звичайних цін слід
враховувати висновки установ, організацій, що спеціалізуються у відповідній
сфері діяльності, щодо рівня звичайних, ринкових цін на вказані ідентичні
послуги у відповідний період та інформацію про укладені на момент надання
послуг договори з ідентичними послугами у співставних умовах.

Відповідно
до п.п. 1.20.8. ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку
підприємств»обов'язок доведення
того, що ціна
договору не відповідає рівню
звичайної ціни у
випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган
у порядку, встановленому законом.
При проведенні перевірки
платника податку податковий орган
має право надати запит,
а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати
рівень договірних цін або
послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1. цього пункту.

Разом
з цим, п. 13 Указу Президента України «Про деякі заходи з дерегулювання
підприємницької діяльності» №817/98 від 23.07.1998 передбачено, що індикативні
або звичайні ціни на товари (роботи, послуги) для застосування
їх у податкових або митних цілях установлюються на підставі статистичної
оцінки рівня цін реалізації таких товарів (робіт, послуг)
на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним
органом у визначеному
ним порядку. Індикативні або
звичайні ціни не можуть встановлюватися органами виконавчої влади,
які використовують їх
для нарахування та стягнення податків
і зборів (обов'язкових платежів)
та неподаткових платежів, крім
випадків відсутності статистичних даних про рівень цін на окремі
види товарів (робіт, послуг).

Функції
органів податкової служби всіх рівнів визначені ст.ст. 8-10 Закону України «Про
державну податкову службу в Україні». Права органів державної податкової служби
всіх рівнів встановлені ст. 11 зазначеного Закону. Але в жодній з цих статей не
встановлено право або функцію органів державної податкової служби встановлювати
рівень звичайних цін.

Однак,
як встановлено судом Відповідачем для встановлення звичайної ціни не
використовувалася статистична оцінка рівня цін реалізації таких товарів
(робіт, послуг) на
внутрішньому ринку України, яка
проводиться уповноваженим державним органом; при використанні відповідей від
підприємств, що надають ідентичні послуги, в інформації не було зазначено
будь-яку ідентичність фізичних характеристик приміщення (відсутність або
наявність переобладнання під вид діяльності, меблів, ремонту, оздоблення
тощо).

За
вищевикладених обставин, суд дійшов висновку про недоведеність Відповідачем
рівня звичайних цін застосованих до операції надання в оренду нежитлового
приміщення Позивачем та у зв'язку з чим суд вважає неправомірним збільшення
податкового зобов'язання з ПДВ.

Суд
приймає до уваги той факт, що Відповідач визнав заявлений Позивачем позов
частково, а саме: по податковому повідомленню-рішенню №/0 від
25.04.2007 повністю (податкове зобов'язання нараховане за порушення щодо
звичайних цін на оренду приміщення та невідповідності чеків), а по податковому повідомленню-рішенню №/0
від 25.04.2007 в частині 766,00 грн. (частина податкового зобов'язання щодо
звичайних цін на оренду приміщення) зменшення суми бюджетного відшкодування.

Відповідно
до частини 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони; на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного
балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів
особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням
права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтується її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Згідно
з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень,
дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача,
якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши
докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов
до висновку, що Відповідачем не доведено правомірність прийняття ним податкових
повідомлень-рішень від 25.04.2007 №№ /0, /0, у зв'язку з чим зазначені
податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Відповідно
до ч. 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись
ст.ст. 2, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Оболонському
районі міста Києва № /0 від 25.04.2007 в частині зменшення суми
бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 15335,00 грн.
за декларацією вх.№ 181034 від 20.11.2006 та №/0 від 25.04.2007 про
визначення суми податкового зобов'язання з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій
по податку на додану вартість у розмірі 2 355,00 грн. повністю.

3. Повернути ОСОБА_1 з Державного
бюджету України, сплачений судовий збір у сумі 03 грн. 40 коп..

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом,
якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
П.В. Вовк