Справа № К-3949/07
Суддя: Панченко О.Н.
Дата ухвалення: 2008-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А І МЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у складі:

головуючого:

Панченка О.Н.

суддів:

Смоковича М.І. Сороки М.О.
Штульмана І.В. Чумаченко Т.А.,

розглянувши в порядку
письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Артемівського
міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 24 січня 2007 року у справі
за позовомОСОБА_1 до управління Пенсійного Фонду України в м. Артемівську
Донецької області про перерахунок пенсії та стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
до управління Пенсійного фонду України
в м. Артемівську Донецької
області про зобов'язання провести перерахунок
пенсії згідно зі статтями 50 та 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Артемівського
міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2006
року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 24 січня 2007 року постанову Артемівського міськрайонного суду
Донецької області від 24 жовтня 2006 року
залишено без зміни.

Не погоджуючись з постановленими у
справі рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до
Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій посилається
на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції і постановити
нове рішення, яким задовольнити його позовні вимогою.

Заслухавши доповідь судді щодо
обставин, необхідних для ухвалення рішення судом касаційної інстанції,
перевіривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин у
справі та застосування судами норм матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судами встановлено, що позивач є
учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції.
Внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням робіт по ліквідації наслідків
аварії, визнаний інвалідом ІІІ групи, та належить до першої категорії осіб, що
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

При цьому позивач звернувся до управління Пенсійного
фонду України в
м. Артемівську Донецької області, де перебуває на обліку як пенсіонер, з
заявою про нарахування державної та додаткової пенсії у розмірах,
встановлених статтею 50 та статтею 54
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», але в проведенні перерахунку
пенсії позивачу було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суди попередніх інстанцій виходили з того, що дії відповідача щодо нарахування
та виплати пенсії позивачу були правомірними, оскільки передбачені постановою
Кабінету Міністрів України № 1
від 03 січня 2002 року «Про підвищення розміру пенсій та інших
соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких
здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», якою встановлено, що
розрахунок пенсій та додаткових пенсій згідно з частиною 4 статті 54 Закону
України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», здійснюється, виходячи з розміру, розрахункової
величини 19 грн. 91 коп.

Проте, з таким висновком судів
погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті
46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин,
а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і
трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені
та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до частини першої статті
50 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії
1, які є інвалідами третьої групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за
шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі
50 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно з частиною четвертою статті
54 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в усіх
випадках розмір пенсій для інвалідів третьої групи, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 6 мінімальних пенсій
за віком.

За таких обставин висновки судів
попередніх інстанцій є неправильними та такими, що не відповідають Закону.

Наявність права у позивача на
призначення пенсії в розмірі не нижчому 6 мінімальних пенсій за
віком та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі
50 відсотків є визначальною для вирішення даного спору, крім того це право
гарантується Конституцією України (частина 2 статті 46 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті
19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини
четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі
невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України,
міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною радою
України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу
юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку, що при визначенні розміру
пенсій позивачам застосуванню підлягає наведена вище постанова Кабінету
Міністрів України № 1 від 03 січня 2002 року «Про підвищення розміру пенсій та
інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких
здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», яка істотно звужує обсяг
встановлених законом прав позивача, тоді
як при вирішенні даного спору застосуванню підлягали частина перша статті 50 та
частина четверта статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Також суди помилково прийняли до
уваги посилання відповідача на частину п'яту статті 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», якою
передбачено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок
каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України, оскільки
надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що
останній, встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу
прав позивача, встановлених цим же Законом. Тобто, Кабінет Міністрів України
повинен був встановити зазначений порядок не порушуючи положень цього Закону.

Зі статей 50 та 54 Закону України
«Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» вбачається, що під час визначення
розміру пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, за
основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими
частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», іншого
нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший
розмір, немає.

З огляду на викладене, застосування судами попередніх інстанцій
положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»
є хибним. Оскільки, згідно з даними положеннями, мінімальний розмір пенсії за
віком застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених
згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та права на отримання пенсії і щомісячної
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з розміру мінімальної
пенсії за віком, як це встановлене статтями 50 та 54 Закону.

Крім того, органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань, які встановлені статтею 46 Конституції України та статтями 50 та
54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи », щодо визначення розміру та виплати
пенсій.

Згідно з частиною третьою статті 67
вказаного Закону, яка набрала чинності 31 жовтня 2006 року, у
разі збільшення визначеного законом розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, підвищується розмір пенсії визначений відповідно до статті 54
цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю,
особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, розмір щомісячної компенсації
сім'ям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок
пенсії здійснюється з дня встановлення
нового розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка є
імперативною, свідчить, що підставою для перерахунку пенсії є встановлення
нового розміру прожиткового мінімуму і цей перерахунок проводиться з дня
встановлення цього мінімуму.

Відповідно до частини 1 статті 28
Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»
мінімальний розмір пенсій за віком встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Таким
чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру
прожиткового мінімуму.

Оскільки пенсія позивачу має
визначатись виходячи з мінімальної
пенсії за віком, яка встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність, то у разі збільшення розміру цього
прожиткового мінімуму перерахунок пенсії позивачу повинен проводитись, виходячи
з нового розміру мінімальної пенсії за віком.

Тому необґрунтованими є також
висновки судів щодо правомірності відмови відповідача у перерахунку пенсій у
разі встановлення для осіб, які втратили працездатність, розміру прожиткового
мінімуму, визначеного законом.

Таким чином, висновок судів про
відсутність порушень чинного законодавства в діях управління Пенсійного фонду
України в м. Артемівську Донецької області щодо відмови в перерахунку
пенсії є помилковим .

Крім того, суди, відмовивши в задоволенні
позову, не перевірили обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення конкретних
сум, відповідність їх розмірам мінімальних пенсій за віком, які були встановлені чинним законодавством.

Відповідно до вимог статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Згідно з частиною 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України підставою для скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанції і направлення справи на новий судовий розгляд є
порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом
касаційної інстанції.

Виходячи з наведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що постановлені у справі судові рішення не можна вважати
законними і обґрунтованими, а
тому вони підлягають скасуванню з
поверненням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для виконання
вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, перевірки всіх
доводів сторін і постановлення законного та
обґрунтованого рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223,
227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

у
х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Артемівського
міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2006
року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 24 січня 2007
року - скасувати.

Справу за позовомОСОБА_1 до управління
Пенсійного Фонду України в м. Артемівську Донецької області про перерахунок
пенсії та стягнення заборгованості - повернути
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її
проголошення і оскарженню не підлягає, крім як у порядку та з підстав,
передбачених статтями 237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: