Справа № К-8794/06
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2008-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
______________________________________________________________
УХВАЛА

17 «квітня» 2008
р.
Справа № 13/258-04

к/с № К-8794/06

Вищий адміністративний суд України у складі колегії
суддів:

Головуючий:

Нечитайло О.М.

Судді:

Конюшко К.В.

Ланченко Л.В.

Пилипчук Н.Г.

Степашко О.І.

при секретарі

Ликовій В.Б.

за участю представників сторін:

позивача:

не з'явились

відповідача:

не з'явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу

Державної податкової інспекції у Київському районі м.
Харкова

на рішення

Господарського суду Харківської області

від

24.03.2005р.

та постанову

Харківського апеляційного господарського суду

від

24.05.2005 року

у справі

№ 13/258-04

за позовом

Державної податкової інспекції у Київському районі м.
Харкова

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант-92»
Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональна зернова компанія»

про

визнання недійсним господарського зобов'язання

ВСТАНОВИВ:

Державна
податкова інспекція у Київському районі м. Харкова (надалі, позивач, ДПІ у
Київському районі м. Харкова) у листопаді 2003р. звернулась до господарського
суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю
«Гарант-92» (надалі - відповідач-1, ТОВ «Гарант-92») та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Регіональна зернова компанія» (надалі - відповідач-2, ТОВ
«Регіональна зернова компанія» про визнання недійсним господарського
зобов'язання з підстав, передбачених ст. 49 ЦК УРСР.

Справа
розглядалась господарськими судами неодноразово

Рішенням
Господарського суду Харківської області (суддя - Водолажська Н.С.) від
24.03.2005р., яке залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду (судова колегія у складі: головуючий суддя - Олійник В.Ф., судді:
Гончар Т.В., Істоміна О.А.) від 24.05.2005р. у справі № 13/258-04 в задоволенні
позову відмовлено.

Вказані
судові рішення мотивовано тим, що надані позивачем докази не є достатніми та не
свідчать про спрямованість укладених відповідачами договорів купівлі-продажу на
досягнення цілей, що суперечать інтересам держави та суспільства в силу
нормативного припису ст. 49 ЦК УРСР.

Не
погоджуючись із такими судовими рішеннями, ДПІ у Київському районі м. Харкова
звернулась до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою в
якій, з підстав порушення господарськими судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, просить скасувати судові рішення місцевого
господарського суду та господарського суду апеляційної інстанції, прийняті у
справі № 13/258-04 та постановити нове рішення, яким позов ДПІ у Київському районі м. Харкова
задовольнити.

Ухвалою Вищого господарського суду України від
14.11.2005р. у справі № 13/258-04 касаційна скарга ДПІ у Київському районі м. Харкова та матеріали
даної справи, у зв'язку із вступом в законну силу Кодексу адміністративного
судочинства України (надалі - КАС України), направлені за підвідомчістю до
Вищого адміністративного суду України.

Відповідачі заперечень на вказану касаційну скаргу не
надали.

Відповідно до ч. 1 та. ч. 2 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової
оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у
межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено наступне:

Між ТОВ
«Регіональна зернова компанія» та ТОВ «Гарант-92» був укадений договір
купівлі-продажу № 73 від 01.09.02 р. товару-пшениці 4,3 класу, жито групи «А»
(п.1.1), у відповідності до умов якого відповідач-2 зобов'язався продати товар
пшеницю 4,3 класу, жито групи «А», а відповідач-1 прийняти і оплатити
зазначений товар в ассортименті, кількості та по цені згідно накладним.
Зазначений договір підписаний представниками обох сторін та скреплений
печатками товариств.

Належне
виконання договору підтверджено матеріалами справи, а саме видатковими накладними
за період жовтень 2002р. - січень 2003 р. на загальну суму 191984, 40 грн та
податковими накдадними від 29.10.02р. №№ 235 та 236,№25/12 від 30.12.02р., №
26/12 від 31.12.02р., № 60103 від 06.01.03 р., № 80103 від 08.01.03 р., №
130103 від 13.01.03 р. на загальну суму 59986,5 грн. Оплата проведена покупцем
на загальну суму 86 806 грн., що підтверджено квитанціями до прибуткових
касових ордерів. Зазначені обставини свідчать про досягнення між сторонами усіх
істотних умов договору та належне виконання взятих на себе зобов'язань.

Позивач
обгрунтовує власні твердження тим, що у період, протягом якого здійснювалися
операціі, керівником ТОВ «Регіональна зернова компанія» був гр.ОСОБА_1, який
обраний загальними зборами учасників відповідача-2 (протокол №2 від 28.07.1999
р.) та з моменту реєстрації підприємства від 20.07.1999р., в свою чергу гр.
ОСОБА_2 на підприємстві не працював.

Згідно
довідки ДПІ м. Черкаси від 13.10.2003 року № 338/26-208/30476652 про результати
позаплановой зустрічної перевірки ТОВ «Регіональна зернова компанія» з питань
взаємовідносин з ТОВ «Гарант -92» за період з 01.01.2002 року по 01.10.2003
року не були виявлені данні про господарські операції з ТОВ «Гарант -92». В
документах підприємства відсутні будь-які угоди з вказаним суб'єктом
господарювання, в тому числі з продажу зерна.

Крім
того, позивач стверджує, що у ТОВ «Гарант - 92», при укладенні оскарженої
угоди, мав місце протиправний умисел, який полягає в тому, що дане підприємство
не перевірило повноваження відповідача-2, а саме позивач зазначає, що Вищим
господарським судом України було встановлено, що печатка на документах ТОВ
«Гарант- 92» не співпадає з оригіналом, що підтверджується довідкою експертно -
криміналістичної лабораторії №39.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши надані письмові
докази в їх сукупності, Вищий адміністративний суд України вважає, що касаційна
скарга ДПІ у Київському районі м. Харкова задоволенню не підлягає, з огляду на
наступне.

Відповідно
до ст. 49 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена з метою, що суперечить інтересам
соціалістичної держави та суспільства.

За
правилами ст. 49 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною
інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох
сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується
все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої
сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій
сторони на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з
сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а
одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в
доход держави.

Відповідно
до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який
вступив в дію з 01.01.2004р., цей кодекс застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати
після набрання ним чинності.

Оскільки,
правовідносини між відповідачами виникли та припинились (в зв'язку з виконанням
спірної угоди) до набрання чинності новим Цивільним кодексом України, то судами
першої та апеляційної інстанцій обгрунтовано було застосовано нормативне
регулювання спірних правовідносин на підставі Цивільного кодексу УРСР.

Проте,
відповідно ч. 2 ст. 5 ЦК України, кодекс має зворотню дію у часі, коли він
пом'якшує або скасовує відповідальність особи.

За
змістом нормативних приписів Цивільний кодекс України (у відповідній частині)
вбачається, що останній не містить таких публічно - правових наслідків
укладання недійсної угоди, які були встановлені ст. 49 ЦК УРСР, а саме
Цивільним кодексом України скасована відповідальність (правові наслідки) у
вигляді публічно-правової санкції - стягнення в доход держави, одержаного
однієї чи обома сторонами за угодою, за укладання угоди з метою, суперечною
інтересам держави та суспільства .

Як вбачається
з оскаржуваних судових рішень, господарськими судами першої та аеляційної
інстанцій встановлено, що підприємства відповідачів були зареєстровані як
суб'єкти підприємницької діяльності, відповідно до вимог ст. 8 Закону України
«Про підприємництво», від звітування перед органом ДПС не ухилялися,
знаходяться за відомими позивачу юридичними адресами, установчі документи ні
першого, ні другого відповідача не були визнані недійсними у зв'язку із
реєстрацією їх на підставну особу або по втраченому паспорту, а державна
реєстрацію не скасована. Також, позивач не надав доказів того, що ним
встановлена особа, яка підписала договір з боку другого відповідача, і яка на
час кладання угоди була наділена відповідними повноваженнями, а наявність в її
(особи) их протиправного умислу встановлено судом при розгляді кримінальної
справи.

Також,
судами обгрунтовано не взято до уваги у якості належного доказу обгрунтованості
вимог позивача копію довідки № 39 від 03.11.03 р., складеної
експертно-криміналістичною лабораторією НДЕКЦ УМВС України, оскільки вона не є
висновком судової експертизи, а експерт в свою чергу не попереджений про
кримінальну відповідальність, у зазначеній довідці відсутні дані про методи
дослідження та інші обставини, які повинні підтвердити правильність проведеного
дослідження. Крім того, ні в довідці № 39, ні в інших документах позивача не
вказано ким, на підставі якого документа, при яких обставинах і в межах якого
провадження були виявлені документи, передані на дослідження.

Враховуючи
викладене, судова колегія Вищого адміністративного суду України погоджується з
правовою позицією господарських судів першої та апеляційної інстанцій щодо
відсутності обставин з якими закон пов'язує наявність умислу на досягнення
мети, що суперечить інтересам соціалістичної держави та суспільства.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України підтверджує, що при прийнятті судових рішень у
справі № 13/258-04 Господарський суд Харківської області та Харківський
апеляційний господарський суд дійшли вичерпних юридичних висновків щодо
встановлених обставин справи і правильно застосували до спірних правовідносин
сторін норми матеріального права.

Таким чином, касаційна скарга ДПІ у Київському м. Харкова підлягає залишенню
без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від
24.03.2005р. та постанова Харківського апеляційного господарськогосуду від
24.05.2005 року у справі № 13/258-04 - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210 - 232
Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у у Київському м. Харкова на
рішення Господарського суду Харківської області від 24.03.2005р. та постанову
Харківського апеляційного господарськогосуду від 24.05.2005 р. у справі №
13/258-04 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від
24.03.2005р. та постанову Харківського апеляційного господарськогосуду від
24.05.2005 р. у справі № 13/258-04 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та
не може бути оскаржена, крім випадків, встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Головуючий
суддя:
О.М. Нечитайло

Судді:
К.В. Конюшко

Л.В. Ланченко

Н.Г.
Пилипчук

О.І. Степашко

З оригіналом
вірно

Відповідальний
секретар В.Б. Ликова