Справа № 2а-5-522/2008
Суддя: Алєйніков В.О.
Дата ухвалення: 2008-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа
№2а-5-522/08 року
Центральний районний
суд м. Миколаєва
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 листопада2008 року

Центральний районний суд міста
Миколаєва

У складі : головуючого - судді Алєйнікова В.О.

при секретарі Луговенко К. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду
в місті Миколаєві адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації
продовольчого та речового забезпечення -

В С
Т А Н О
В И
В :

У липні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до військової частини
НОМЕР_1 .

У позові вказував, що проходив службу у складі Збройних
Силу України, під час проходження служби не був у повній мірі забезпечений
продовольчим та речовим забезпеченням.

Спираючись про таке, позивач просив суд про стягнення на
його користь:

?
4.421 грн. 12 копійок грошової компенсації
замість продовольчих пайків;

?
4.722 грн. 96 копійок грошової компенсації
вартості предметів речового забезпечення.

У судове засідання позивач не з'явився, про час та місце
розгляду справи сповіщався належним чином, до суду надіслав заяву, у якій
просив суд про розгляд справи за його відсутності та задоволення позову у
повному обсязі.

Відповідач у
судове засідання свого представника також не надіслав, про час та місце
розгляду справи сповіщався належним чином, до суду надіслав заяву, у якій
просив про розгляд справи за відсутності його представника та відмову у
задоволенні позову.

Зважаючи про те, що у справі є наявними достатні докази
для її розгляду по суті, та немає необхідності у особистих поясненнях позивача
для прийняття рішення по суті справи, суд ухвалив про розгляд справи за їх
відсутності.

Після вислуховування сторін та перевірки матеріалів
справи, суд
дійшов такого.

1……Матеріалами
справи встановлено, та сторони не заперечують проти того, що у період з 8
квітня 2005 року до 27 грудня 2006 року позивач проходив військову службу у
військовій частині НОМЕР_1 , наказом командира військової частини
НОМЕР_1 № 280 від 27 грудня 2006
року зі служби був звільнений.

Під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 він грошової компенсації вартості предметів
речового майна та вартості не отриманих продовольчих пайків не отримав.

Отримання військовослужбовцями продовольчих пайків або
грошової компенсації замість них, а також грошової компенсації вартості
предметів речового майна станом на червень 2006 року було передбачене лише
частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей» /в редакції, чинної на час виникнення спірних правовідносин/, дія якої
призупинена відповідно до статті 2 Закону України від 17 лютого 2000 року
«Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», який є прийнятим у
встановленому законом порядку єдиним компетентним органом - Верховною Радою
України, не скасований та не визнаний неконституційним у встановленому
Конституцією України порядку.

Дії держави щодо прийняття Закону від 17 лютого 2000
року «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» та відмови на його
підставі у виплаті грошової компенсації вартості предметів речового
забезпечення відповідають міжнародним стандартам. Зокрема, Європейський Суд у
своєму рішенні у справі за позовом «ОСОБА_2 проти України» (заява № 63134/00)
відзначив, що Держава може вводити, призупиняти, закінчувати виплати чи змінювати розміри
виплат з Державного бюджету, вносячи відповідні зміни у законодавство (пункт
23).

В цьому випадку ж, скориставшись цим правом, держава за
законом призупинила здійснення
оскаржуваних виплат, що не може бути розціненим, як порушення прав позивача.

Позивач також посилається на частину 2 статті 16 Закону
України «Про збройні сили України» /в редакції від 13 січня 2005 року, чинної з
9 лютого 2005 року/.

Проте, ця норма, по-перше, отримання продовольчих пайків або
компенсації замість них не
передбачає, передбачає лише те, що держава гарантує військовослужбовцям
одержання, зокрема, продовольчого забезпечення, але не продовольчих пайків, які
є лише одним із способів продовольчого забезпечення військовослужбовців.

Посилання ж позивача на нормативні акти Кабінету
Міністрів не є доречними, оскільки:

?
Постанова
№ 316 від 12 березня 1996 року є підзаконним нормативним актом та має меншу
юридичну силу, ніж перелічені вище Закони;

?
Постанова
№ 426 від 29 березня 2002 року взагалі не стосується продовольчих
пайків, стосується інших способів продовольчого забезпечення
військовослужбовців.

По-друге, отримання компенсації вартості
предметів речового майна частина
2 статті 16 Закону України «Про збройні сили України» /в редакції від 13 січня
2005 року, чинної з 9 лютого 2005 року/ також не передбачає, передбачає лише
те, що держава гарантує військовослужбовцям одержання, зокрема, речового
забезпечення у розмірах, які
визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оскільки частиною 2 статті 16 Закону України Про збройні
сили України» /в редакції, що була чинною на час виникнення спірних
правовідносин/ передбачено, що Кабінет Міністрів України визначає лише самі
розміри речового забезпечення, але не його способи та порядок, нормативні
документи Кабінету Міністрів України в частині, що стосується саме способів та
порядку речового забезпечення /зокрема - пункт 27 Постанови Кабінету Міністрів
України від жовтня 2004 р. № 1444 «Про
речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань
у мирний час»/ суд розцінює, як самостійний правовий акт. Цей акт суд
застосовує, виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами. За такого суд
вважає, що при вирішенні цього спору в цій частині застосуванню підлягає Закон України стаття 48
Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», якими виплата
компенсації вартості предметів речового майна призупинена.

На підставі наведеного суд вважає, що
при вирішенні питання про виплату ОСОБА_1 компенсації замість предметів речового майна
та продовольчих пайків органи військового командування діяли в межах закону та
наданих їм повноважень.

Отже, вимоги про стягнення цих виплат
не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 9, 11, 158-163 КАСУ, суд, -

П О
С Т А
Н О В
И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації
продовольчого та речового забезпечення - відмовити.

Постанова може бути оскарженою до апеляційного
адміністративного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом
10 днів.

СУДДЯ =АЛЄЙНІКОВ В.О.=