Справа № 22-а-730/2008
Суддя: Ілюхіна Г.П.
Дата ухвалення: 2008-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

29.10.2008

Справа № 22-а-730/08 Попередня справа №
2-а-211/08

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Ілюхіної Г.П.,

суддів Санакоєвої М.А. ,

Щепанської О.А.

секретар судового засідання Шелемет'єва О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Київської районної Ради м.Сімферополя
на постанову Київського районного суду м.Сімферополя Автономної
Республіки Крим (суддя Кагітіна І.В.) від 03.07.08 по справі №
2-а-211/08

за позовом ОСОБА_1(АДРЕСА_1)

до Управління праці та соціального захисту
населення Київської районної Ради м.Сімферополя (бульвар Франко, б.25, м.Сімферополь, 95034)

про визнання дій неправомірними,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Київського районного
суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим від 03.07.2008 позовні вимоги
задоволені, визнано незаконним рішення Управління праці та соціального захисту
населення Київської районної Ради м.Сімферополя про призначення допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі 130,64 грн.,
зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Київської
районної Ради м.Сімферополя виплачувати ОСОБА_1 щомісячно допомогу по догляду
за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі не менш прожиткового
мінімуму, встановленого для дітей віком до 6 років з 17.10.2007; стягнуто з
Управління праці та соціального захисту населення Київської районної Ради
м.Сімферополя на користь ОСОБА_1судові витрати в розмірі 3,40 грн.

Суд першої інстанції дійшов
висновку про обґрунтованість позовних вимог з посиланням на статті 12, 15
Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», статтю 62 Закону
України «Про Державний бюджет України за 2007 рік».

Не погодившись з постановою суду,
відповідач - Управління праці та соціального захисту населення Київської
районної Ради м.Сімферополя, 07.07.2008 звернувся з заявою про апеляційне
оскарження постанови, апеляційна скарга на постанову надійшла 25.07.2008,
відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляції мотивовані тим, що
суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права,
зазначивши, що розмір державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення
нею трирічного віку відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям
з дітьми»здійснюється за рахунок коштів відповідної субвенції з державного
бюджету і за оспорюваний 2007 рік дорівнює різниці між 50% прожиткового
мінімуму, встановленого для працездатних осіб і середньомісячним сукупним
доходом сім'ї з розрахунку на одну особу
за попередні шість місяців, але не менше 90 гривен для незастрахованих осіб, та
не менше 23% прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб у
порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; застосування рішення
Конституційного Суду України від 09.07.2007 № 6-рп/2007 є безпідставним, так як
видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих
видатків визначаються виключно Законом про Державний бюджет України на відповідний
рік, зміни до відповідних нормативних актів не внесені, не збільшено
фінансування таких виплат, у зв'язку з чим здійснення цих виплат спричинить
нецільове використання бюджетних коштів; відповідач здійснював виплату позивачу
в межах, визначених Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів
України від 27.12.2001 № 1751; відповідач має статус бюджетної організації,
грошові кошти отримує безпосередньо від державних органів виконавчої влади для
виконання державної програми соціального
захисту та не може нести відповідальність по зобов'язанням держави.

Ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду від
22.09.2008 відкрито апеляційне
провадження по апеляційній скарзі Управління праці та соціального захисту населення
Київської районної Ради м.Сімферополя.

Ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду від 29.09.2008 закінчено підготовку та
призначено справу до апеляційного розгляду на 29.10.2008.

Позивач в запереченнях на
апеляційну скаргу (вх.№954) просить відмовити в її задоволенні по мотивам,
викладеним в запереченнях, розглянути справу у її відсутність (арк.с.91-93).

Відповідач явку уповноважених
представників в судове засідання, призначене на 29.10.2008, не забезпечив, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно (арк.с.96), про
причини неявки суд не повідомив.

Згідно з частиною четвертою статті
196 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове
засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Чинне законодавство не обмежує коло
представників осіб, які беруть участь у справі, при апеляційному розгляді
адміністративної справи.

При викладених обставинах,
враховуючи те, що позивач та відповідач викликались в судове засідання, але в
суд не з'явились, позивач просить розглянути справу у її відсутність, суд
вважає можливим розглянути справу у відсутність представників позивача та
відповідача.

Розглянувши справу в порядку статей
195, 196 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,
обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правову оцінку обставин у
справі та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач -
ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1року народження, тобто має право отримувати
допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

20.11.2007 вих.№10/6028 відповідач
на заяву позивача про надання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку від 09.11.2007 повідомив, що вирішення питання щодо виплати
допомоги в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для дітей до 6 років,
можливо лише після внесення відповідних змін до законодавства та виділення
необхідних грошових коштів (арк.с.4, 5).

Позивач звернулась з позовом про
визнання незаконним рішення Управління праці та соціального захисту населення
Київської районної Ради м.Сімферополя про призначення допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі 130,64 грн., зобов'язання
Управління праці та соціального захисту населення Київської районної Ради
м.Сімферополя призначити щомісячну допомогу по догляду за дитиною до досягнення
нею трирічного віку у розмірі 470,00 грн. та здійснити виплату у встановленому
законом порядку з 17.10.2007 (арк.с.1-2).

Правовідносини сторін регулюються
статтями 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України, Законом України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми»№ 2811-ХІІ від 21.11.1992, в редакції, що
діяла на момент звернення позивача до суду, Законом України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік»№ 489-V від 19.12.2006.

Згідно частини першої статті 15
Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»№ 2811-ХІІ від
21.11.1992, в редакції, що діяла в спірний період з 09.07.2007 по 31.12.2007,
допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у
розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей до 6 років.

Частиною першою статті 5 Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»№ 2811-ХІІ від 21.11.1992
встановлено, що всі види державної допомоги сім'ям з дітьми, крім допомоги у
зв'язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4
цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за
місцем проживання батьків (усиновителів, опікуна, піклувальника).

Відповідно до частини другої статті
56 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»№ 489-V від
19.12.2006 допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного
віку відповідно до Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми»та Закону України «Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та похованням», здійснюється за рахунок
коштів відповідної субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам у розмірі, що дорівнює різниці між 50
відсотками прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні
шість місяців, але не менше 90 гривень для незастрахованих осіб та не менше 23
відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, для
застрахованих осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті
14 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»№ 2811-ХІІ від 21.11.1992, в редакції, що діяла на
момент звернення позивача до суду, допомога по догляду за дитиною до досягнення
нею трирічного віку виплачується щомісяця з дня призначення допомоги по догляду
за дитиною по день досягнення дитиною вказаного віку включно.

Статтею 62 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»№ 489-V від 19.12.2006 затверджено на 2007
рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до
6 років з 1 квітня у розмірі 463 гривні, з 1 жовтня - 470 гривень.

На підставі пунктів 7 і 14 частини
першої статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»№ 489-V від 19.12.2006 дію статей 41 та 43
Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку
з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та
похованням», статті 12, частини першої статті 15 та пункту 3 розділу VIII
«Прикінцеві положення»Закону України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми»зупинено.

Конституційний Суд України у своєму
рішенні № 6-рп від 09.07.2007 у справі за конституційним поданням 46 народних
депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності)
положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини
першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46
статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік»(справа про соціальні гарантії громадян) зазначив, що
зупинення Законом України «Про Державний бюджет України»інших законів України,
щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів
України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин ніж
передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3 частині другій статті
6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1
частини другої статті 92, частинам першій, другій та третій статті 95
Конституції України. Також зазначеним рішенням визнані неконституційними положення
статей 29, 36, абзацу третього частини другої статті 56, частини першої статті
66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71,
статей 98, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»,
зокрема: абзацу третього частини другої статті 56 щодо встановлення допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що визначається як
різниця між 50 відсотками прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних
осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 90 гривень для незастрахованих осіб та не
менше 23 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб,
для застрахованих осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів
України; пункту 7 статті 71 в частині
зупинення на 2007 рік дії статей 41, 43 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою
втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням"
щодо встановлення розміру допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку; пункту 14 статті 71 в
частині зупинення на 2007 рік дії статті 12, частини першої статті 15 та пункту
3 розділу VIII «Прикінцеві положення»Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми»щодо встановлення розміру допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку.

Статтею 152 Конституції України
передбачено, що закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду
України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони
не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена
Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними
чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до частини третьої
статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до
чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і
свобод, у тому числі і для сімей з дітьми.

Згідно правової позиції
Конституційного Суду України, який неодноразово розглядав питання щодо
конституційності положень законів України про Державний бюджет України на
відповідні роки, якими обмежуються пільги, компенсації і гарантії, передбачені
чинним законодавством для окремих категорій громадян -таке обмеження є
недопустимим. Право на соціальний захист громадян України встановлено статтею
46 Конституції України, згідно з якою пенсії, інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя,
не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною другою статті 19
Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»№ 489-V від 19.12.2006, не можуть бути
застосовані, оскільки вони суперечать нормам Конституції України про
недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті
нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22
Конституції України).

Згідно частини першої статті 17
Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського
Суду з прав людини»суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про
захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї і практику
Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1
до Конвенції «Кожна фізична ...особа має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами
міжнародного права».

Розглядаючи борги у сенсі поняття
«власності», яке міститься у частині першій статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції
і не обмежено лише власністю на фізичні речі та не залежать від формальної
класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть
також розглядатись як «майнові права»і, таким чином, як власність.

Тому при розгляді справи «Кечко
проти України»(заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в
межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам
з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату
таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство.

Однак, якщо чинне правове положення
передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього,
органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки
відповідні положення є чинними (п.23 рішення суду).

У зв'язку з цим, Європейський Суд
не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів -
закону України, відповідно якому встановлені надбавки з бюджету і який є діючим
та Закону України «Про Державний бюджет»на відповідний рік, де положення
останнього Закону, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

Суд не прийняв аргумент Уряду
України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань
(аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

У Конституції України Україну
проголошено демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано,
що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх
гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження
і забезпечення є головним обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини
є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті
нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття
22).

Відповідно до частини третьої
статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на соціальний захист,
інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням
дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного
стану на певний строк.

Утверджуючи і забезпечуючи права і
свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні
пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на
соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому
відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої
статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою
мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх
посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо
окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до
держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової
держави.

Принципи соціальної держави втілено
також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про
економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній
хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини.
Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої)
1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального
забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового
посилення тощо.

Тобто чинне правове положення
передбачає виплату допомоги і якщо дотримано всі вимоги, необхідні для цього,
органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки
відповідні положення є чинними.

Доводи апеляційної скарги про
відсутність фінансових можливостей держави для здійснення виплат допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є неспроможними, оскільки,
з огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини та положення
частини першої статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі
законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони
пом'якшують або скасовують відповідальність, реалізація особою права, яке
пов'язано з отриманням бюджетних коштів та базується на спеціальних та чинних
на час виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути
поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

На підставі викладеного, висновок
суду першої інстанції про задоволення позову є правомірним.

Правова оцінка, яку суд першої
інстанції дав обставинам справи, не суперечить вимогам процесуального і
матеріального права, а доводи апеляційної скарги щодо їх неправильного
застосування є необґрунтованими.

Судове рішення є законним і
обґрунтованим й не може бути скасовано чи змінено з підстав, що наведені в
апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, судова
колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись частиною третьою статті
24, статтями 160, 167, частиною першою
статті 195, частиною четвертою статті 196, пунктом 1 частини першої статті 198,
статтею 200, пунктом 1 частини першої статті 205, статтями 206, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління
праці та соціального захисту населення Київської районної Ради
м.Сімферополя на постанову Київського
районного суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим (суддя
Кагітіна І.В.) від 03.07.08 по справі № 2-а-211/08 залишити без задоволення.

2. Постанову Київського районного суду
м.Сімферополя Автономної Республіки Крим
(суддя Кагітіна І.В.) від
03.07.08 по справі № 2-а-211/08 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення згідно з частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Ухвалу може бути оскаржено в
порядку статті 212 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою
касаційна скарга на судові рішення подається безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної
сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених
цим Кодексом, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до
статті 160 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя
Г.П.Ілюхіна

Судді
М.А.Санакоєва

О.А.Щепанська