Справа № 4/376
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2008-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

13.10.2008 р.
№
4/376

За
позовом

ОСОБА_1

До

Державного
комітету України у справах національностей та релігій

Про

визнання
неправомірним, скасуванням рішення №169-08 від 07.04.2008 та зобов'язання
вчинити дії

Головуючий суддя:
Вовк П.В.

Судді: Винокуров К.С

Кротюк О.В.

Секретар судового засідання Жовтяк Я.В.

Представники:

Від позивача

ОСОБА_2.

Від
відповідача

Григор`єва
М.А. -довіреність №9/1-21-783 від 02.10.2008

На
підставі ч. 3 ст. 160 КАСУ в судовому засіданні 13.10.2008 проголошено вступну
та резолютивну частини постанови. Повний текст складено і підписано 16.10.2008.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1
(надалі Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з
позовною заявою до Державного комітету України у справах національностей та
релігій (надалі Відповідач) про визнання неправомірним, скасуванням рішення
№169-08 від 07.04.2008 та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою
Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.06.2008 відкрито провадження в
адміністративній справі № 4/376.

В
судовому засіданні 13.10.2008 представник Позивача позов підтримав. Позовні
вимоги мотивовані тим, що Управління міграційної служби у м. Києві прийняло
рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо надання
Позивачеві статусу біженця. Позивач оскаржив зазначене рішення до Відповідача,
який своїм рішенням №135 від 22.03.2007 задовольнив скаргу Позивача у зв'язку з
тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення не були вивченні та оцінені всі
необхідні документи та матеріали.

Після
цього, Відповідач не вчиняв жодних додаткових дій, щодо встановлення ситуації в
країні походження Позивача та вивчення даних, що мають значення для вирішення
питання щодо наявності чи відсутності підстав для надання Позивачеві статусу
біженця, проте прийняв рішення про відмову у наданні Позивачеві статусу
біженця.

Таким
чином, на думку Позивача, рішення Відповідача №169-08 від 07.04.2008 про
відмову у наданні статусу біженця, яке викладене в повідомлені Управління
міграційної служби у м. Києві №74 від 09.04.2008 є незаконним та
необґрунтованим.

Представник
Відповідача проти позову заперечує та просить суд у задоволені позову
відмовити. Відповідач зазначив, що рішення №169-08 від 07.04.2008 відповідає
нормам закону та нормам міжнародного права.

Дослідивши
матеріали справи, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
20.12.2006 звернувся до Управління міграційної служби у м. Києві з заявою про
надання статусу біженця.

За
результатами співбесіді, головний спеціаліст відділу у справах біженців
Управління міграційної служби у м. Києві Заплацінська Х.С. у висновку від 23.01.2007 зазначила, що заява Позивача є
необґрунтованою, відсутні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних переконань.

Управління
міграційної служби у м. Києві, на підставі висновку, видало наказ №45 від
23.01.2007, яким було відмовлено Позивачу в оформлені документів для вирішення
питання про надання статусу біженця.

23.01.2007
Управлінням міграційної служби м. Києва було надіслано повідомлення №29 про
відмову Позивачу в оформлені документів для вирішення питання про надання
статусу біженця.

Позивач
оскаржив наказ Управління міграційної служби м. Києва №45 від 23.01.2007 до
Відповідача.

Відповідач
прийняв рішення №135 від 22.03.2007 в якому зазначив, що висновок головного
спеціаліста відділу у справах біженців Управління міграційної служби у м. Києві
Заплацінської Х.С. від 23.01.2007 було зроблено формально, без вивчення та
оцінки всіх необхідних документів та матеріалів щодо ситуації з шукачами
притулку з Республіки Конго та рекомендував Управлінню міграційної служби у м.
Києва скасувати рішення №45 від 23.01.2007 та доручив Управлінню міграційної
служби м. Києва прийняти рішення про оформлення документів Позивачу для
вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Управління
міграційної служби у м. Києва видало наказ №593 від 19.07.2007, яким було
прийнято документи Позивача до оформлення для вирішення питання щодо надання
статусу біженця.

Головний
спеціаліст відділу у справах біженців Управління міграційної служби у м. Києві
Заплацінська Х.С., у висновку від 19.10.2007, за результатами розгляду особової
справи Позивача у зв'язку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи або політичних переконань, рекомендувала
відмовити Позивачу в надані статусу біженця.

Управління
міграційної служби у м. Києві склало висновок від 19.10.2007, у якому зазначено
про доцільність відмовити Позивачу в надані статусу біженця.

Наказом
Управління міграційної служби у м. Києві №941 від 19.10.2007 закінчено розгляд
особової справи Позивача.

Відповідач
прийняв рішення №169-08 від 07.04.2008, яким підтримав висновок Управління
міграційної служби у м. Києві та відмовив Позивачу у надані статусу біженця.

Відповідно
до частини 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного
балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів
особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням
права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно
до абз. 2 ст. 1 Закону України «Про біженців»№ 2557-III від 21.06.2001 (надалі
Закон № 2557-III) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї
громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не
бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього
постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок
зазначених побоювань.

Відповідно
до ст. 10 Закону № 2557-III статус біженця не надається особі:

- яка вчинила злочин проти миру,
воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у
міжнародному праві;

- яка вчинила тяжкий злочин
неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття
статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до
тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була
визнана біженцем або отримала притулок в іншій країні;

- яка до прибуття в Україну з наміром
набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу
не поширюється на дітей, розлучених з сім'ями, а також на осіб, які народилися
чи постійно проживали на території України, а також їхніх нащадків (дітей,
онуків).

Згідно
до ст. 14 Закону № 2557-III рішення за заявою про надання статусу біженця
приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у
справах міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та
письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. У разі
потреби строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально
уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, але не
більше ніж до трьох місяців. Спеціально уповноважений центральний орган
виконавчої влади у справах міграції може вимагати додаткової інформації від
органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви. У разі виникнення
сумнівів щодо достовірності інформації, потреби у встановленні справжності і
дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої
влади у справах міграції має право звертатися з відповідними запитами до
Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства закордонних справ України,
Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх
фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. Документи, отримані
або підготовлені спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади
у справах міграції під час прийняття рішення за заявою, долучаються до особової
справи заявника. На основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та
матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця,
спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції
приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу
біженця. Статус біженця в Україні надається на період дії обставин, зазначених
у абзаці другому статті 1 цього Закону. Рішення спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади у справах міграції протягом трьох робочих
днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника надсилається до
органу міграційної служби, який розглядав заяву. Орган міграційної служби
протягом семи робочих днів з дня отримання рішення про надання статусу біженця
видає кожній особі, яка досягла шістнадцяти років, посвідчення біженця
встановленого зразка. Дитині, розлученій з сім'єю, якій надано статус біженця,
посвідчення біженця видається до досягнення шістнадцятирічного віку. Під час
видачі посвідчення біженця довідка про особу, стосовно якої прийнято рішення
про оформлення документів для вирішення питання щодо надання їй статусу
біженця, вилучається. Посвідчення біженця є підставою для реєстрації в органі
спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань
громадянства та реєстрації фізичних осіб за місцем проживання біженця.
Відомості про членів сім'ї біженця, які не досягли шістнадцятирічного віку,
заносяться до посвідчення біженця одного з батьків, а у разі відсутності
батьків - діда чи баби, повнолітніх брата чи сестри, опікунів чи
піклувальників, або іншої особи, яка до прибуття в Україну добровільно чи в
силу звичаю країни походження біженця взяла на себе відповідальність за
виховання та утримання дітей. Посвідчення біженця видається строком на один
рік. Під час перереєстрації біженця органом міграційної служби за місцем його
проживання дія посвідчення продовжується. Особа, якій надано статус біженця в
Україні і яка досягла шістнадцятирічного віку, має право отримати проїзний
документ для виїзду за кордон у порядку, встановленому законодавством України.
Дитина, яка розлучена з сім'єю, і їй надано статус біженця в Україні, має право
за клопотанням її законних представників на отримання проїзного документа для
виїзду за кордон до досягнення шістнадцятирічного віку. Якщо спеціально
уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції прийняв
рішення про відмову у наданні статусу біженця, орган міграційної служби в
Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи
робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої
прийнято це рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і
роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про особу, стосовно
якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо
надання їй статусу біженця, вилучається, про що орган міграційної служби
протягом трьох робочих днів інформує орган внутрішніх справ за місцем
проживання заявника і відповідний орган спеціально уповноваженого центрального
органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб.
Національний паспорт та інші документи, що перебували на зберіганні в органі
міграційної служби, повертаються власникові. Особа, яка отримала повідомлення
про відмову у наданні статусу біженця і не використала права на його
оскарження, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона
не має інших законних підстав для перебування в Україні.

Як
вбачається з особової справи Позивача, копію якої долучено до матеріалів
справи, під час співбесід, проведених працівниками міграційної служби
23.01.2007 та 22.08.2007, Позивачем було зазначено, що 10.04.2006 залишив
країну свого перебування -Республіку Конго, громадянином якої він є, оскільки у
лютому 2006 року родину Позивача викрали через політичні мотиви, оскільки
батько Позивача був секретарем опозиційної партії «Рух за демократію та
розвиток». У квітні 2006 року Позивач дізнався про те, що його батька вбили
співробітники служби безпеки, а інші члени родини зникли безвісті.

Тобто,
Позивач залишив країну свого перебування через переслідування з боку державної
влади, внаслідок політичної діяльності батька Позивача.

Відповідач
у своєму рішенні №135 від 22.03.2007 встановив факт переслідування Позивача та
рекомендував Управлінню міграційної служби у м. Києві скасувати своє рішення
про відмову в оформлені документів про вирішення питання щодо надання статусу
біженця та прийняти рішення про оформлення документів щодо надання статусу
біженця.

Управління
міграційної служби у м. Києві відповідно до наказу №593 від 19.07.2007,
прийняло документи Позивача для їх оформлення щодо надання статусу біженця та
звернулося запитами до Служби безпеки України та Управління у справах
громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб щодо наявності у цих органів
даних стосовно Позивача, відповідно до яких статус біженця не може бути наданий
Позивачу. Служба безпеки України листом №5685 від 14.08.2007 та Управління у
справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб листом №11/вх3321
від 20.08.2007, повідомили що не володіють інформацією стосовно Позивача,
відповідно до якої статус біженця не може бути наданий Позивачу.

Однак,
Управління міграційної служби у м. Києві всупереч відсутності даних про
Позивача, які є підставою для відмови в надані статусу біженця та даних, які
встановлені Відповідачем у рішенні №135 від 22.03.2007, про переслідування
Позивача в країні його перебування, склав висновок про доцільність відмовити
Позивачу в надані статусу біженця.

На
підставі зазначеного висновку, Відповідач за відсутності обставин, передбачених
ст. 10 Закону № 2557-III, прийняв рішення №169-08 від 07.04.2008, яким відмовив
Позивачу в надані статусу біженця.

Відповідно
до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до законодавства Європейського Союзу»№1629-IV від
18.03.2004 метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського
Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis
communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом
(ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства
України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української
зовнішньої політики.

Відповідно
до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації
громадян третіх країни та осіб без громадянств біженців або як осіб, що
потребують міжнародного захист іншими причинами, а також суті захисту, що
надається», яка використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини,
заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його
справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні
поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Таким
чином, рішення про відмову у наданні Позивачу статусу біженця спеціального
уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції не
відповідає міжнародним принципам з питань міграції, оскільки Позивач зробив
реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомив всі важливі факти що були в
його розпорядженні; повідомлені Позивачем факти, Відповідач не визнав
неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації
за справою Позивача; Позивач заслуговує на довіру, що підтверджується листами
від Служби безпеки України №5685 від 14.08.2007 та від Управління у справах
громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб №11/вх3321 від 20.08.2007.

Отже,
судом встановлено, що Позивач надав Відповідачу належні докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань внаслідок політичних переконань у разі
повернення Позивача до Республіки Конго.

Також,
Відповідачем не виявлено обставин зазначених у ст.10 Закону № 2557-III,
відповідно до яких статус біженця не надається.

Враховуючи
вищенаведене, суд прийшов до висновку, що Відповідачем, всупереч ч.5 ст. 14
Закону № 2557-III, не були всебічного вивченні та оцінені всі докази
наявності умов для набуття Позивачем
статусу біженця.

Крім
того, про недостатність вивчення даних по справі Позивача, також свідчить те,
що у висновку від 23.01.2007 країною походження Позивача зазначено Конго, а у
висновку від 19.10.2007 країною походження Позивача вказано Демократичну
Республіку Конго, що як зазначено представниками сторін є різними державами.

Відповідно
до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши
докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов
до висновку, що Відповідачем не доведена правомірність рішення №169-08 від
07.04.2008 про відмову у наданні Позивачу статусу біженця.

Керуючись
ст. ст. 2, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати неправомірним та скасувати
рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій
№169-08 від 07.04.2008 про відмову в наданні статусу біженця.

3. Зобов'язати Державний комітет України
у справах національностей та релігій у порядку визначеному Законом України «Про
біженців» № 2557-III від 21.06.2001 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про
надання статусу біженця за процедурою, встановленою законом та прийняти
відповідне рішення.

4. Присудити на користь ОСОБА_1 з
Державного бюджету України судові витрати у розмірі 3,40 грн.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом,
якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий суддя:
Вовк П.В.

Судді: Винокуров
К.С

Кротюк О.В.