Справа № 2а-1807/2008/8
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2008-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

21.10.08

Справа №2а-1807/08/8

(15:03)

Окружний адміністративний суд
Автономної Республіки Крим ускладі головуючого судді Кушнової А.О. , при
секретарі Дрягіні В.П., розглянув у відкритому судовому засіданніматеріали
справи

за позовом ОСОБА_1

до
Управління праці та соціального захисту населення України в
Білогірському районі АР Крим

про спонукання до виконання певних
дій та визнання дій неправомірними

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явися.

від відповідача: не з'явися.

Суть спору: Позивач звернувся до
Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим з адміністративним позовом до відповідача у
якому просить суд визнати неправомірними дії Управління праці та соціального
захисту населення України в Білогірському районі АРК відносно відмови виплатити
позивачу доплату в розмірі, що встановлений п. 23 ст.15 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та зобов'язати відповідача провести позивачу
за 2007р. доплату до разової грошової допомоги, що сплачується до 05 травня до
розміру кратного п'яти мінімальних пенсій за віком.

Вимоги мотивовані тим, що відповідно
до п. 23 ст.15 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту” дружинам померлих інвалідів війни має щорічно до 5 травня
виплачуватись разова допомога у розмірі п'яті мінімальних пенсій за віком, але
позивач за 2007р. не отримав цю допомогу в повному обсязі.

Сторони явку представників у судове
засідання не забезпечили, про день час та місце розгляду справи повідомлені
належним чином: рекомендованою кореспонденцією з рекомендованим повідомленням
про вручення.

22.09.08р. до Окружного
адміністративного суду АРК надійшло клопотання від позивача про розгляд справи
за його відсутністю. У вищенаведеному клопотанні позивач повідомляє суду що
наполягає на позовних вимогах.

20.10.08р. до Окружного
адміністративного суду АРК надійшло клопотання від відповідача про розгляд
справи за відсутністю його представника.

У письмових запереченнях на позов,
які надані у судове засідання, що відбулося 29.09.08р., відповідач з позовними
вимогами не погодився зазначивши, що згідно зі ст. 95 Конституції України
виключно Законом України про Держаний бюджет визначаються видатки держави на
соціальні потреби. Він зазначив, що є розпорядником бюджетних коштів 3-го
рівня, а фінансування цих видатків здійснюється згідно бюджетного розпису, якій
затверджується на відповідний рік. У 2007 році не були передбачені кошти на
виплату щорічної разової соціальної допомоги до 5 травня членам сімей померлих учасників війни у розмірах,
передбачених Законом України “Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_1 є членом сім'ї померлого
інваліда війни, а відповідно є особою, що має право на щорічну разову допомогу,
встановлену законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів
війни, що підтверджується посвідченням
(а.с. 8).

Згідно з частиною 1 статтю 2 КАС
України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2
КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України
встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 частини 1 статті
17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних
чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України дано визначення суб'єктів владних
повноважень, до яких належать орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до Додатку 3 до
Постанови Кабінету Міністрів України "Про структуру місцевих державних
адміністрацій" управління праці та
соціального захисту населення відносяться до структурних підрозділів районних
державних адміністрації, які згідно з частиною 2 статті 1 Закону України “Про
місцеві державні адміністрації” від 09.04.1999 року № 586-XIV є місцевим
органом виконавчої влади і входять до системи органів виконавчої влади.

Таким чином, Управління праці та
соціального захисту населення України в Білогірському районі АРК у відносинах з
фізичними та юридичними особами, під час реалізації своїх завдань та функцій,
встановлених законодавством України, є органом виконавчої влади та суб'єктом
владних повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 2
КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно;
розсудливо.

Тому вирішуючи справу стосовно
позовних вимог позивача щодо визнання неправомірними дій відповідача, який є
суб'єктом владних повноважень, та зобов'язання його вчинити певні дії, суд
зобов'язаний встановити, чи діяв відповідач на підставі закону, чи є його дії
обґрунтованими, безсторонніми та
добросовісними.

Відповідно до частини 5 статті 15
Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”
від 22.10.1993року № 3551-ХІІ щорічно до
5 травня членам сімей, зазначеним у пункті 1 статті 10 цього Закону, а також
дружинам (чоловікам) померлих інвалідів війни, які не одружились вдруге,
виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за
віком. Дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій, учасників війни,
визнаних за життя інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та
з інших причин, які не одружились вдруге, щорічна разова грошова допомога
виплачується в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком.

Зазначена норма закону введена в
дію Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25.12.1998 року №
367-XIV.

Відповідно до частини 1 статті 28
Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003р., № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за
віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Відповідно до частини 3 статті 62
Закону України від 19.12.2006 № 489-V "Про Державний бюджет України на
2007 рік" встановлено, що для визначення мінімального розміру пенсії за
віком відповідно до абзацу першого частини першої статті 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 1 квітня та
з 1 жовтня 2007 року застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили
працездатність, визначений абзацом п'ятим частини першої цієї статті,
збільшений на 1 відсоток.

У запереченнях проти позову
відповідач зазначив, що законодавчими актами України не врегульоване питання
розміру мінімальної пенсії за віком для Закону України “Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту”, а суд не може приймати за основу
розрахунку мінімальний розмір пенсії, визначений статтею 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки він
застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, встановлених Законом.

Суд вважає, що зазначені у
запереченні проти позову доводи
відповідача не можуть бути враховані при вирішенні справи з наступних підстав.

Судом встановлено, що разова
грошова допомога відповідно до частини 5
статті 15 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту” розраховується на підставі мінімальної пенсії за віком, розмір якої
визначений частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування".

Судом встановлено, що дійсно,
згідно з частиною 3 статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від
09.07.2003р., № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом
першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення
розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. Зазначена норма Закону
введена в дію згідно із Законом України від 25.03.2005р. № 2505-IV.

Але суд враховує, що згідно з частиною 4 статті 8 КАС України забороняється
відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти,
неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні
відносини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 8
КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права,
відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду
з прав людини.

Суд вважає, що правовідносини, що
виникають в процесі реалізації права на отримання щорічної грошової допомоги
інвалідам війни основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип
не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акту, який
визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у
конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Європейського Суду у справі
Yvonne van Duym v. Home Office (Case 41/74
van Duym v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що
зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті
державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який
загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана
з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава
не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання
відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили
певну концепцію, в цьому випадку це надання щорічної грошової допомоги
інвалідам та учасникам війни, держава чи
орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від
такої політики чи поведінки, оскільки
схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення
обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом
публічної влади такої політики чи поведінки.

Крім того, судом встановлено, що на
2007рік мінімальний розмір пенсії за
віком встановлений також частиною 3 статті 62 Закону України від 19.12.2006р. №
489-V "Про Державний бюджет України на 2007 рік", відповідно до
якої для визначення мінімального розміру
пенсії за віком з 1 квітня та з 1 жовтня 2007 року застосовується прожитковий
мінімум для осіб, які втратили працездатність, збільшений на 1 відсоток.
Зазначена норма введена в дію Законом України від 15.03.2007 р. № 749-V, який набрав чинності після Закону України від
25.03.2005р. № 2505-IV, яким встановлені обмеження в частині 3 статті
28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003р., № 1058-IV. Тому відповідно до принципу дії закону в часі застосуванню
підлягає закон, який набрав чинності пізніше.

На підставі викладеного, суд не
може визнати обґрунтованими доводи відповідача, зазначені ним в запереченні
проти позову, що позов не може бути задоволеним у зв'язку з невизначеністю
мінімального розміру пенсії за віком, яка має бути підставою для розрахунку
щорічної грошової допомоги.

Таким чином, судом встановлено, що
відповідно до частини 5 статті 15 Закону України “Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту” від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ, частини 3
статті 62 Закону України від 19.12.2006р. № 489-V "Про Державний бюджет
України на 2007 рік", частини 1 статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003, №
1058-IV разова грошова допомога за 2007 рік дорівнює 2030гривень
(406 гривень х 5).

Судом встановлено, що позивачем за
2007 рік отримана частина разової грошової допомоги в сумі 150,00 гривень,
встановлена для членів сімей загиблих, що підтверджується довідкою Управління
праці та соціального захисту населення
України в Білогірському районі АРК від 29.09.2008 року № 1584/09-03.

Таким чином, відповідачем
недоплачена позивачу частина одноразової грошової допомоги, встановлена для членів сімей загиблих, за 2007 рік в
сумі 1880гривень, та позовні вимоги в
цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про
визнання дій відповідача неправомірними, ця вимога також підлягає задоволенню
за наступними підставами:

Відповідно до п.13 статті 71 Закону
України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19.12.2006 року № 489-V
дію частини 4 статті 15 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту” зупинено в частині визначення розміру виплат щорічної
разової грошової допомоги.

Статтею 29 Закону України “Про
Державний бюджет України на 2007 рік” від 19.12.2006 року № 489-V встановлено,
що у 2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України
“Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” здійснюється у
таких розмірах: членам сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих
інвалідів війни та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій, учасників
війни і жертв нацистських переслідувань, визнаних за життя інвалідами
-150,00 гривень.

Відповідно до Закону України “ про внесення змін до деяких
законодавчих актів України” від 28.12.2007 року № 107 -VI
у статті 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" частину п'яту
вищезазначеного Закону викладено у такій редакції: " Щорічно до 5 травня
членам сімей, зазначеним у пункті 1 статті 10 цього Закону, а також дружинам
(чоловікам) померлих інвалідів війни, які не одружилися вдруге, та дружинам
(чоловікам) померлих учасників бойових дій, учасників війни, визнаних за життя
інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин,
які не одружилися вдруге, виплачується разова грошова допомога у розмірах, які
визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень,
встановлених законом про Державний бюджет України. ".

З'ясовуючи питання про можливість
застосування до спірних правовідносин Закону України “Про Державний бюджет
України на 2007 рік” , Законів України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" та
“Про жертви нацистських переслідувань” суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 9 КАС України
суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого
органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на
підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода
на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У
разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України,
міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою
України, або іншому нормативному акту суд застосовує правовий акт, який має
вищу юридичну силу.

Крім того, згідно з абзацом 1 п. 19
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 “Про
незалежність судової влади” звернуто увагу на те, що відповідно до статей 8 та
22 Конституції України не підлягають застосуванню
судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні
права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст
та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Фізичним та юридичним особам для
захисту порушених прав відповідно до частини 3 статті 8 КАС України гарантується звернення до адміністративного
суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції.

Статтею 1 Конституції України
Україна проголошено демократичною, соціальною, правовою державою. Статтею 2
Конституції України визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є
людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст та спрямованість
діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком
держави. Відповідно до статті 21 Конституції України права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними. Статтею 22 Конституції України встановлено, що
зміст та обсяг прав і свобод людини при прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів не може бути звужений.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими
законами Украйни встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що
є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права,
а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті
68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають
додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими
особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб
ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що
закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Зазначені вимоги до держави
викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі,
яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої
Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати
функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень,
докладати зусиль для її поступового посилення.

Відповідно до частин 2,3 статті 22
Конституції України конституційні права гарантуються, а держава повинна
утримуватись від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування чи
звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 3 статті 2 Закону України
“Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” встановлено, що
нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування,
які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є
недійсними.

Зупинення дії положень законів,
якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав
і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Конституцією України,
в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

На підставі статті 8 Конституції
України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція
України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти
приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їм.

Таким чином, будь-які закони та
нормативно-правові акти, які регулюють
правовідносини стосовно прав та свобод громадян, у тому числі Закон
України ”Про державний бюджет на 2007 рік”, має відповідати вимогам Конституції
та Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту”.

Крім того, встановлений частиною 2
статті 95 Конституції України, частиною 2 статті 38 Бюджетного кодексу України
перелік відносин, які регулюються Законом України про Державний бюджет є
вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків,
пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України, у тому
числі Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту”, та не може будь-яким чином змінювати визначене іншими законами
України правове регулювання суспільних відносин.

Отже, встановлення Законом України
“Про Державний бюджет України на 2007 рік” розміру виплат щорічної разової
грошової допомоги інвалідам війни в
меншому розмірі, ніж передбачено статтею 15 Закону України “Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, обмежило обсяг прав даної
категорії громадян, визначених зазначеним Законом. Залишивши незмінним зміст
права на отримання щорічної разової грошової допомоги пунктом 13 статті
71, статтею 29 Закону України “Про
Державний бюджет України на 2007 рік” звужено обсяг цього права і водночас
фактично скасовано конституційну гарантію забезпечення належних умов існування
ветеранів війни.

Враховуючи викладене Рішенням
Конституційного суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 “У справі за
конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності) положень статей 29,36 частини 2 статті
56, частини 2 статті 62, частини 1 статті 66, пунктів
7,9,12,13,14,23,29,30,39,41,43,44,45,46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111
Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”(справа про соціальні
гарантії громадян) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційними) стаття 29 та пункт 13 статті 71 Закону України “Про Державний бюджет України
на 2007 рік”.

Суд враховує, що відповідно до
пунктів 5, 6 Рішення Конституційного суду України від 09.07.2007 року №
6-рп/20075 (справа про соціальні
гарантії громадян) рішення Конституційного Суду України у цій справі має
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду
України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може
бути оскаржене.

Таким чином, при визначені розміру
разової грошової допомоги інвалідам
війни в 2007 році необхідно керуватися статтею 15 Закону України “Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, а не положеннями Закона
України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”, які визнані
неконституційними.

Відповідно до ч.4 ст.9 КАС України
у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має
вище юридичну силу.

Відповідно до частини 1 статті 17-1
Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”
Щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених
статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту
населення через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування
на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а
особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового
утримання.

Згідно з пунктом 1 Постанови
Кабінету Міністрів України, від 18.02.2004
№ 177 "Про забезпечення щорічної виплати разової грошової допомоги,
передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" також зазначено, кошти на виплату разової грошової
допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" отримують місцеві органи праці та
соціального захисту населення.

Таким чином,
Управління праці та соціального захисту населення України в
Білогірському районі АРК є належним відповідачем по справі.

Суд звертає увагу учасників
процесу, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних
коштів, яке базується на спеціальних та
чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів
національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних
асигнувань, тобто посилання суб'єктами владних повноважень на відсутність
коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, судом не приймається до
уваги. Так, у справі “Кечко проти України” Європейський Суд з прав людини
констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки
органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, невиконання або
неналежне виконання законів, якими передбачено певні соціальні гарантії, через
відсутність коштів для їх виплати не є підставою для виправдання дискримінуючої
недоплати одноразової грошової допомоги інвалідам війни.

Крім того, суд також вважає, що
державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати
борг, у тому числі той, що підтверджений судовим рішенням. Така відсутність
коштів не може бути визнана як виключна обставина, та це є порушенням пункту 1
статті 6, статті 13 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод
людини, ратифікованої Законом України від 11.09.1997 року, про що також
зазначено в Рішенні Європейського суду з прав людини Справа “Жовнер проти
УкраЇни”від 29.06.2004 року.

Суд враховує, що рішення, дії
суб'єкта владних повноважень не можуть
бути упередженими, тобто здійснюватися дискримінаційно через власний, у тому
числі фінансовий, корпоративний інтерес.
Приймаючи рішення по справі або вчинюючи дію, суб'єкт владних
повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може проявляти
себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного
інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб'єкта,
визначених законом.

Судом встановлено, що позивач у пункті
другому прохальної частини позову просить
суд провести позивачу за 2007р. доплату до разової грошової допомоги, що
сплачується до 05 травня до розміру кратного п'яти мінімальних пенсій за віком,
але враховуючи те, що зі змісту цієї вимоги випливає, що позивач бажає отримати
недоотриману ним разову грошову допомогу, приймаючи до уваги те, що у
відповідності до ч.2 ст. 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог
якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про
захист яких він просить, суд вважає можливим вийти за межі позивних вимог та
стягнути з Управління праці та соціального захисту населення України в
Білогірського району АР Крим на користь позивача 1880 грн. недоотриманої разової грошової допомоги до 5 травня, як члену
сім'ї померлого учасника війни за 2007 р.

Суд також враховує, що суб'єкт
владних повноважень зобов'язаний діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо
реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих
результатів.

На підставі викладеного, суд
вважає, що дії відповідача щодо відмови виплатити ОСОБА_1доплату в розмірі, що
встановлений п.5 ст.15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту” не можуть бути визнані такими, що вчинені на підставі, у
межах повноважень, безсторонньо (неупереджено) та добросовісно.

Відповідно до частини 1 статті 94
КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

У зв'язку зі складністю справи
судом 21.10.2008 року проголошені вступна та резолютивна частини постанови.

Відповідно до ст. 163 КАСУ постанову складено 27.10.2008р.

Керуючись ст.ст. 94,158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати неправомірними дії Управління
праці та соціального захисту населення України в Білогірському районі АРК
(97600, АРК, м. Білогірськ,
вул. Островського, 3, рахунки невідомі) відносно відмови виплатити
ОСОБА_1(ІНФОРМАЦІЯ_1;АДРЕСА_1; рахунки невідомі) доплату в розмірі, що
встановлений п. 5 ст.15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту”.

3. Стягнути з Управління праці та
соціального захисту населення України в Білогірському районі АРК (97600, АРК,
м. Білогірськ, вул. Островського, 3, рахунки невідомі) на користь ОСОБА_1
(ІНФОРМАЦІЯ_1;АДРЕСА_1; рахунки невідомі) 1880 грн. недоотриманої разової грошової допомоги до 5 травня, як
члену сім'ї померлого інваліда війни за 2007 р.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1
(ІНФОРМАЦІЯ_1;АДРЕСА_1; рахунки невідомі) з Державного бюджету України
(розрахунковий рахунок 0002; Банк: ГУ ДКУ в АРК Сімферополь; МФО
824026; Отримувач: Держбюджет м. Сімферополь, 22090200; ОКПО 34740405) судовий
збір у розмірі 6 гривен 80 копійок.

6. Після набрання постановою законної
сили за заявою позивача видати виконавчі листи.

Постанова набирає законної сили
через 10 днів з дня складення у повному обсязі у разі неподання заяви про
апеляційне оскарження (апеляційної скарги).

Якщо після подачі заяви про
апеляційне оскарження апеляційна скарга не подана, постанова набирає законної
сили через 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Протягом 10 днів з дня складення
постанови у повному обсязі через Окружний адміністративний суд Автономної
Республіки Крим до Севастопольського апеляційного адміністративного суду може
бути подана заява про апеляційне оскарження, після подачі якої протягом 20 днів
може бути подана апеляційна скарга.

Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження (10 днів).

Суддя Окружного

адміністративного суду

Автономної Республіки Крим Кушнова А.О.