Справа № 6/256
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2008-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

15.07.2008 р.
№ 6/256

Окружний адміністративний
суд міста Києва у складі головуючого судді
Добрянську Я.І. при секретарі судового засідання Зубко Л.П.
вирішив адміністративну справу

ОСОБА_1
ОСОБА_2 ОСОБА_3

до

Управління праці та соціального захисту
населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації

про

визнання протиправними бездіяльності та
зобов'язання перерахувати та виплатити щорічну разову допомогу на
оздоровлення

За
участю представників сторін:

позивача ОСОБА_2 ., ОСОБА_3.

відповідача 1
не з'явилися

відповідача
2 не з'явилися

На
підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України 15.07.2008 р. проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

До
Окружного адміністративного суду м. Києва звернулися з позовом до відповідача 1
Управління соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації про стягнення недоотриманих належних сум щорічної допомоги на оздоровлення за 2004
- 2007 р. р. ОСОБА_2 в розмірі 4105,60 грн. та ОСОБА_3в розмірі 4105,60 грн.

В
обґрунтування позову позивачі зазначили, що відповідач своїми діями порушує
вимоги ст.. 21, 22, 24, 46, 55 Конституції України та ст.. 48 Закону України
“Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ (зі змінами та
доповненнями) (далі - Закон № 796-ХІІ),
що призвело до відмови в перерахунку сум одноразової допомоги на
оздоровлення.

Відповідач
1 проти позову заперечує, вважає його
необґрунтованим виходячи з наступного. Згідно ст. 77 та ст. 109 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2006 рік»та ст.. 101 Закону України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік»зупинено дію абз. 3 ч. 4 ст. 48 Закону України “Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до
мінімальної заробітної плати. Та надано право Кабінету Міністрів України
встановлювати розміри соціальних виплат, передбачених Законом України “Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених відповідними
програмами.

Відповідно
до «Положення про управління праці та соціального захисту населення Деснянської
районної у м. Києва державної адміністрації», затвердженого розпорядженням
Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, управління праці та
соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної
адміністрації є структурним підрозділом районної державної адміністрації, що
утворюється головою цієї адміністрації, підзвітним і підконтрольним голові держадміністрації
та відповідно Головному управлінню соціального захисту населення Київської
міської державної адміністрації, Головному управлінню праці та зайнятості
Київської міської державної адміністрації.

Згідно
з вказаним Положенням, управління приймає заяви та інші документи, на підставі
яких призначає компенсаційні виплати, формує банк даних одержувачів
компенсаційних виплат. Тобто, виплату компенсацій управління праці та
соціального захисту не здійснює. Функції здійснення виплат покладено на
Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

Тому,
враховуючи викладене, з метою повного та об'єктивного розгляду справи суд
09.06.08 в попередньому засіданні виніс ухвалу про залучення Київського міського центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат в якості відповідача 2 по справі № 6/256.

Відповідач
2 заперечує проти позовних вимог з тих же підстав, та зазначає, що законами
щодо зміни розміру мінімальної
заробітної плати, які були введені в дію після прийняття Верховною Радою
України постанови від 20.02.1996 р. № 49/96 «Про порядок введення в дію статей
10, 33, 34 Закону «Про оплату праці»та
встановлення мінімального розміру пенсії за віком», зміни до чинного
законодавства щодо визначення цією постановою розрахункової величини для
обрахування розміру соціальних виплат (крім пенсій) не вносилися.

Розглянувши
подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників,
всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі
1 та 2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є особами,
евакуйованими з зони відчуження в 1986 році 2 категорії.

Суд,
розглянувши матеріали справи прийшов до висновку про часткове задоволення
позовних вимог, з огляду на наступне. Суд вважає, що відповідач повинен був
здійснити нарахування та виплату разової допомоги на оздоровлення керуючись п.
1 ч. 4 ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян,
постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи”, статтею 83 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2005 рік» від 23.12.2004 р. № 2285-ІV, статтею
82 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20.12.2005 р.
№ 3235-ІV, статтею 76 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»
від 19.12.2006 р. № 489-V, а не
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 № 836 “Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 р. № 562 «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Слід
зазначити, що загальний строк позовної давності відповідно до ст. ст. 257,
263 Цивільного кодексу України, складає
три роки. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2
та ОСОБА_3 підлягають задоволенню за період 2005-2007 р.р.

Згідно
частини четвертої статті 48 Закону України “Про статус і соціальний захист
громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи”, особам
евакуйованими з зони відчуження в 1986 році виплачується у розмірі трьох
мінімальних заробітних плат.

Стаття
62 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”, визначає, що роз'яснення порядку
застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами
та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно
від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Відповідно
до п.1 Постанови Кабінету Міністрів
України від 26.07.1996 № 836 “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”, встановлені такі розміри виплат,
передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (Відомості Верховної Ради
України, 1992 р., N 13, ст. 178; N 37, ст. 543, газета "Голос
України", 25 червня 1996 р. N 114):

е)
одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які
втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та смерть яких пов'язана з
Чорнобильською катастрофою, виплачується в таких розмірах:

інвалідам
I групи - 37930 тис. карбованців;

інвалідам
II групи - 28440 тис. карбованців;

інвалідам
III групи - 18960 тис. карбованців.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 р. № 562 «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»були внесені зміни до Постанови КМ України № 836 та встановлено, що
громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплачується
такий розмір щорічної допомоги на оздоровлення:

інвалідам
I і II групи - 120 гривень;

учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії - 100 гривень;

інвалідам
III групи та дітям-інвалідам - 90 гривень;

учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 3 категорії, кожній дитині,
яка втратила внаслідок Чорнобильської катастрофи одного з батьків, та
евакуйованим із зони відчуження у 1986 році, включаючи дітей, - 75 гривень.

Стаття
83 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» від 23.12.2004 р.
№ 2285-ІV, встановлює, що мінімальна заробітна плата з 01.09.2005 р. складає 332,00 грн. Позивачу 1 було виплачено
- 15,70 грн., позивачу 2 -15,70 грн.

Стаття
82 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20.12.2005 р.
№ 3235-ІV, встановлює, що мінімальна заробітна плата з 01.01.2007 р. складає 400,00 грн. Позивачу 1 було виплачено
-75,00 грн., позивачу 2 -75,00 грн.

Стаття
76 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 р.
№ 489-V, встановлює, що мінімальна заробітна плата з 01.10.2007 р. складає 460,00 грн. Позивачу 1 було виплачено
-75,00 грн., позивачу 2 -75,00 грн.

Таким
чином, недоплата позивачам одноразової
допомоги на оздоровлення складає

Позивачу
1:

за
2005 р. -980,30 грн.

за
2006 р. -1125,00 грн.

за
2007 р. -1305,00 грн.

Всього
на загальну суму 3 410,30 грн.

Позивачу
2:

за
2005 р. -980,30 грн.

за
2006 р. -1125,00 грн.

за
2007 р. -1305,00 грн.

Всього
на загальну суму 3 410,30 грн.

Оскільки,
Постанова Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 № 836 “Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та Постанова Кабінету Міністрів України від
12.07.2005 р. № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»не передбачають умови, розміри
та порядок виплат щорічної допомоги інвалідам, тому посилання відповідачів на
вказану постанову безпідставні.

Відповідно
до ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на забезпечення їх у
разі повної, часткової або тимчасової втрати годувальника, безробіття з
незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках,
передбачених законом.

Основні
положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров»я,
створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення
територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту
потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України від 28 лютого
1991 року № 796- ХІІ “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”,

Відповідно
до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім
того, згідно з положеннями ст..9 кодексу адміністративного судочинства України
у разі невідповідності нормативно-правового акта конституції України (
254к-96-ВР), Закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість
якого дана Верховною радою України, або іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну силу. Отже, за конституційними нормами
закони мають пріоритет над підзаконними правовими актами.

Крім
того, Закон України “Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих
внаслідок Чорнобильської катастрофи” має вищу юридичну силу і при вирішенні
позовних вимог суд керувався вимогами
статті 48 вказаного Закону, яка передбачає право позивачам на щорічну допомогу
на оздоровлення в вище зазначених розмірах мінімальних заробітних плат. Так як,
ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в подальшому будь-яких
рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності
законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору підлягають
застосуванню стаття 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян,
постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи”, з урахуванням розміру
мінімальної зарплати на момент виплати.

Виходячи
з вищенаведеного та з урахуванням вимог статті 48 Закону України “Про статус і
соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи”
Управління праці та соціального захисту населення в Деснянської районної у м. Києві державної
адміністрації та Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат повинні виплачувати особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, щорічну допомогу на оздоровлення виходячи із суми
мінімальної заробітної плати на момент виплати щорічної компенсації на
оздоровлення.

Отже,
суд вважає, що при нарахуванні щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення
слід виходити лише з вимог Закону України “Про статус і соціальних захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” і виплачувати її
у розмірах, визначених статтею 48 вказаного Закону для учасників ліквідації
наслідків аварії та евакуйованим з зони відчуження в 1986 р. відповідної
категорії.

Постанова
Кабінету Міністрів України “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи” є підзаконним нормативно-правовим актом, а
у разі виникнення колізії між її нормами та нормами Закону України “Про статус
і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи”,
застосуванню підлягають положення останнього.

Враховуючи,
що обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами
доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд прийшов до висновку, що в позовній заяві
наведені обставини, які підтверджуються достатніми доказами, та свідчать про
обґрунтованість позовних вимог. Докази, подані позивачами частково
підтверджують обставини, на які позивачі посилається в обґрунтування позовних вимог.

Відповідно
до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи
по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи
відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта
владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про
скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його
здійснення.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким
чином, суд дійшов висновку, що з урахуванням положень зазначеної статті
необхідно позов задовольнити частково.

Враховуючи
викладене та керуючись ст. ст. 69, 71, 94, 97, 112, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва,
-

ПОСТАНОВИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2.
Зобов'язати Управління соціального захисту населення Деснянської
районної у м. Києві державної адміністрації провести перерахунок недоотриманих
сум одноразової допомоги на оздоровлення позивачу 1 ОСОБА_2за періоди: 2005 р.
-980,30 грн., 2006 р. -1125,00 грн., 2007 р. -1305,00 грн., всього на загальну суму 3 410,30 грн.; позивачу 2 ОСОБА_3за періоди:
2005 р. -980,30 грн., 2006 р. -1125,00 грн., 2007 р. -1305,00 грн., всього на загальну суму 3 410,30 грн. та видати відповідне
розпорядження Київському центру по нарахуванню та здісненню соціальних виплат.

3. Зобов'язати Київський міський
центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат виплатити перерахунок
недоотриманих сум одноразової допомоги на оздоровлення позивачу 1 ОСОБА_2 за
періоди: 2005 р. -980,30 грн., 2006 р. -1125,00 грн., 2007 р. -1305,00
грн., всього на загальну суму 3 410,30 грн.; позивачу 2 ОСОБА_3за періоди:
2005 р. -980,30 грн., 2006 р. -1125,00 грн., 2007 р. -1305,00 грн., всього на загальну суму 3 410,30 грн.

4. В іншій частині позову -відмовити.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подання заяви про
апеляційне оскарження постанови суду та апеляційної скарги. Заява про
апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти
днів з дня складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються
Київському апеляційному адміністративному суду через Окружний адміністративний
суд міста Києва.

Суддя
Добрянська Я.І.