Справа № К-3814/07
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2008-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в складі:

головуючого
- Смоковича М.І.,

суддів:
Горбатюка С.А., Сороки М.О., Чумаченко Т.А., Штульмана І.В.,

розглянувши
у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1до Державного
територіального галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - ДТГО
«Південно - Західна залізниця»),
Управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної
державної адміністрації (далі - УПСЗН Овруцької РДА) про стягнення коштів,
провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 14 грудня 2006
року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2006 року
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДТГО
«Південно-Західна залізниця» та УПСЗН Овруцької районної державної
адміністрації, в якому просив стягнути на його користь з ДТГО «Південно -
Західна залізниця» невиплачені кошти за період з 01 січня 2003 року по 31
грудня 2005 року, передбачені Законом України „Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі - Закон)
та зобов'язати УПСЗН Овруцької РДА
перерахувати кошти на рахунок ДТГО «Південно - Західна залізниця». Позов
обґрунтовує тим, що проживає в місті Овруч, яке віднесено до зони гарантованого
добровільного відселення, та він є особою, яку віднесено до 3 категорії осіб,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до статей 37,
39 Закону такі особи мають право на отримання допомоги громадянам, які працюють
на території радіоактивного забруднення в зоні гарантованого добровільного
відселення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат щомісяця, а також
допомоги громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, у
зв'язку з обмеженим споживанням продуктів харчування місцевого виробництва і
особистого підсобного господарства, у розмірі по 40 процентів мінімальної
заробітної плати.

Однак за період роботи йому виплачувалась компенсація та
доплати, що встановлені в Законі, не в кратному відношенні до мінімальної
заробітної плати, визначеної Законом України «Про мінімальну заробітну плату»,
а в твердих сумах встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 836 від
26 липня 1996 року, що на думку позивача
призвело до порушення його прав.

Просив суд стягнути
невиплачені кошти у розмірі передбаченому Законом України „Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”.

Рішенням Овруцького районного суду
Житомирської області від 14 грудня 2006 року, залишеним без зміни ухвалою
Апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2007 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої та другої інстанцій норм матеріального і
процесуального права, просить їх скасувати і постановити нове рішення про
задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає до
часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 62 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок
Чорнобильської катастрофи» його застосування проводиться в порядку визначеному
Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання
міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади. Постановою
Кабінету Міністрів України № 836 від
26 липня 1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» були
визначені розміри виплат, якими й потрібно керуватися при виплаті компенсацій
та доплат.

Такий висновок суду не відповідає
нормам матеріального права та зроблений на неповно з'ясованих обставинах
справи.

Згідно з статтею 37 Закону
громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, а саме у
зоні гарантованого добровільного відселення, виплачується щомісячна грошова
допомога у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого
виробництва та особистого підсобного господарства в розмірі 40 процентів від
мінімальної заробітної плати. Ця допомога виплачується щомісячно за місцем
роботи.

Відповідно до статті 39 Закону
громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, а саме у
зоні гарантованого добровільного відселення, провадиться доплата в розмірі дві
мінімальні заробітні плати.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи, його
віднесено до осіб 3 категорії, він проживає та працює в м. Овруч, яке віднесено до зони гарантованого добровільного
відселення.

За таких обставин правильними та такими, що відповідають Закону, є висновки
судів попередніх інстанцій про те, позивач має право на отримання вищенаведених
доплат. Однак помилковими вони є в частині того, що розміри цих доплат повинні
перераховуватись виходячи з розмірів встановлених постановами Кабінету
міністрів України.

Виходячи з загальних засад
пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні цього
спору застосуванню підлягають норми Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», норми Закону України «Про встановлення мінімальної
заробітної плати». Розмір
мінімальної заробітної плати в період 2003 - 2005 років встановлювався законами
України «Про встановлення мінімальної заробітної плати» та підвищувався на
відповідні роки законами України «Про державний бюджет України».

Отже, судам слід було керуватися
зазначеними законами, які мають вищу юридичну силу ніж наведена вище постанова
Кабінету Міністрів України.

За таких порушень норм
матеріального права оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають
скасуванню.

Справу необхідно направити до суду першої інстанції на новий розгляд,
оскільки для вирішення цього спору необхідно встановлювати нові обставини та
досліджувати нові докази, що не відноситься до повноважень суду касаційної
інстанції.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 14 грудня 2006
року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2007 року
скасувати з направленням справи на новий розгляд в суд першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена за винятковими обставинами до Верховного
Суду України протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

Головуючий
М.І. Смокович

Судді С.А. Горбатюк

М.О. Сорока

Т.А. Чумаченко

І.В. Штульман