Справа № 2-а-20/07
Суддя: Сивоконь Т.І.
Дата ухвалення: 2007-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТАТАРБУНАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №2-а-20/07р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2007
року Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого
- судді Сивоконь
Т.І.

при
секретарі Коваленко
І.М.

з участю
прокурора

адвоката(ів) ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Татарбунари справу за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Тузлівської сільської Ради, голови Тузлівської сільської Ради про
поновлення на роботі, стяг­нення заробітку
за час вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністра­тивною позовною заявою до відповідача
про поновлення на ро­боті, стягнення
заробітку за час вимушеного прогулу, від­шкодування
моральної шкоди, посилаючись на наступні
обста­вини .

З 2000 року
позивачка працювала головним бухгалтером Тузлівської сільської Ради
Татарбунарського району. Після приходу на посаду в квітні 2006 року
новообраного голови сільської Ради Покровщук Л.В., стосунки між позивачкою, як головним бухгалтером та головою сільської
Ради погіршилися, позивачці керівництво
почало створювати перешкоди в роботі та шукати привід для її звільнення як
неугодного працівни­ка. Менш ніж за місяць після вступу на посаду, голова сіль­ської Ради підписала від імені
виконкому рішення про звіль­нення позивачки з посади за прогул, дане рішення та звіль­нення актом перевірки
комісії Татарбунарської райдержадміністрації було визнано неправомірним та
позивачка поновлена на роботі. Після цього відношення до позивачки з боку сіль­ського
голови загострилося і своїм тиском та погрозами По­кровщук Л.В. фактично
примусила позивачку написати заяву на звільнення за згодою сторін, але оскільки дана заява була
неправдивою, позивачка її не підписала
та не поставила на ній дату. На підставі вказаної заяви 9.08.2006 року Тузлів-

"г

ським сільським
головою було видано розпорядження про зві­льнення позивачки з посади головного
бухгалтера.

На думку позивачки зазначене розпорядження є незаконним оскільки
воно було прийняте на підставі заяви,
яка не вира­жала її внутрішню волю,
не була нею підписана, в ній не
за­значена дата підписання та не визначена дата звільнення, тобто ніякої домовленості на звільнення не
було, тому дане розпорядження
Тузлівського сільського голови підлягає ска­суванню, а позивачці за час вимушеного прогулу з
відповіда­ча має бути стягнутий заробіток. Крім того, описаними вище діями відповідача позивачці
заподіяно моральну шкоду, яка полягає в
порушенні її трудових прав, порушенні
зв'язків з колегами по роботі,
поставлений під загрозу напрацьований нею авторитет, як відповідального й компетентного працівни­ка, позивачка позбавлена заробітку, повинна докладати вели­чезних зусиль для
відновлення порушених прав у судовому по­рядку,
переживаючи при цьому емоційні потрясіння, тому вона вважає, що на її користь з відповідача підлягає
стягненню 10000 грн. моральної шкоди.

Позивачка та її представник в судовому засіданні під­тримали позовні вимоги
в повному обсязі.

Представники
відповідача позовні вимоги не визнали та пояснили, що в задоволенні позову необхідно
відмовити, так як позивачка була
звільнена з займаної посади на законних підставах, відповідно до поданої нею заяви, обумовлена така підстава звільнення, а саме за згодою сторін, була бажанням позивачки та не заперечувалась
головою сільської Ради, оскільки
позивачка не хотіла відробляти двохнедільний строк. Ця обставина підтверджується
заявою позивачки, яку вона особисто
подала до секретаріату Тузлівської сільської ради 09.08.2006 року з викладенням
підстави звільнення та її волевиявленням.
Оскільки, ст. 3б п.1 КЗпП
України перед­бачає насамперед ініціативу у звільненні робітника, а не роботодавця, тому на думку, представників відповідача, по­винен розглядатися тільки факт та
обставини пов'язані з на­писанням та поданням заяви, а не внутрішні мотиви, які спо­нукали позивачку її написати. Стороні
відповідача невідомі інші обставини звільнення,
ніж ті, що вказані в заяві пози­вачки
про звільнення.

Заслухавши
пояснення та доводи сторін, вивчивши
матері­али справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають част­ковому
задоволенню.

В судовому
засіданні встановлено, що позивачка
ОСОБА_3 дійсно працювала на посаді головного бухгалтера Туз­лівської сільської
Ради, що підтверджується рядом докумен­тів, а саме копією трудової книжки, рішеннями сільської Ра­ди, розпорядженнями голови сільської Ради (а.с.
7-9, 19-20, 33), даний факт також не
заперечували і представники відповідача. Розпорядженням сільського голови №41
від 09.08.2006 року позивачка була звільнена з вказаної посади

(а.с. 30), згідно п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю Украї­ни
(за згодою сторін) та згідно поданої заяви(а.с. 29).

Відповідно
до ст.
3 6 п.1 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є угода
сторін.

Звичайно потреба у припиненні трудового договору за п.1 ст. 3б КЗпП України з'являється у сторін
строкового трудово­го договору для його дострокового припинення, але закон не перешкоджає тому, щоб за угодою сторін припинялися і трудо­ві
договори, укладені на невизначений
строк, як в даному випадку між
позивачкою та Тузлівською сільською Радою,
од­нак працівник має право в будь-який час розірвати трудовий
договір, попередивши про це власника за
два тижні. Якщо працівник просить про звільнення до закінчення двотижневого
строку, закон не забороняє власнику
погодитися на це. Але в такому випадку звільнення здійснюється з ініціативи
праців­ника, а не за угодою сторін (п.8
постанови Пленуму Верхов­ного Суду України "Про практику розгляду судами
трудових спорів") .

Крім того, даною постановою Пленуму Верховного Суду
України (п.8) підкреслено, що при
домовленості між праців­ником і власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового
договору за п.1 ст. 3б КЗпП (за угодою
сторін) договір припиняється в строк,
визначений сторонами. Оскільки при подачі позивачкою заяви про
звільнення сторонами не оговорювалася дата звіль­нення, тому суд вважає, що дана заява не могла бути підста­вою для
звільнення позивачки з вказаним формулюванням,
так як сторонами не визначена дата припинення трудового догово­ру, що суперечить вимогам діючого законодавства.

Судом не можуть
бути прийняті до уваги доводи предста­вників відповідача про те, що позивачка була звільнена пра­вомірно, згідно поданої заяви, що є її волевиявленням, та датою підписання нею заяви є дата
звільнення, так як дана заява
зареєстрована за журналом вхідної кореспонденції, оскільки як в тексті самої заяви так і під
ним відсутня будь-яка дата її підписання,
не вбачається також будь-якої дати в заяві в резолюції керівника про
звільнення, є в на­явності лише дата
09.08.2006 року в штампі реєстрації по журналу вхідної кореспонденції, хоча номер реєстрації від­сутній, але вказана дата не може бути визнана
судом, як строк, який визначається сторонами та може бути
датою при­пинення трудового договору у відповідності КЗпП України. Суд
вважає, що посилання представників
відповідача на ре­єстрацію заяви позивачки по вхідній кореспонденції, як на дату підписання нею заяви про
звільнення не може прийматися до уваги,
тому що даний факт є свідченням волевиявлення ли­ше однієї сторони -
роботодавця, а не двосторонньою угодою.

Доводи
представників відповідача про поспішність звіль­нення позивачки в її ж
інтересах (постановка на облік в ра-

ионному центрі зайнятості населення та подальшого отримання нею
допомоги по безробіттю) та з метою дотримання вимог трудового законодавства
(при звільненні за угодою сторін обов'язкове звільнення в день подачі заяви або
на наступний день, як стверджують
представники відповідача), на думку
суду, не ґрунтуються на принципах
дотримання вимог КЗпП, так як ніякою
нормою закону не передбачено такий порядок звільнення, суд вважає,
що в даному випадку роботодавець при звільненні прийняв до уваги вимоги
закону про обов'язок провести розрахунок та видати працівникові трудову книжку
при звільненні ( ст. ст. 47, 116 КЗпП України).

Посилання позивачки на відсутність її короткого підпису в заяві про
звільнення, що є на її думку головною
підставою для визнання заяви недійсною,
є хибним, оскільки, законода­вець прямо не розмежовує поняття
"особистий підпис", тобто чи
є особистим підписом короткий підпис чи достатньо про­ставити прізвище та
ініціали, тому, суд вважає,
що в даному випадку можливо прийняти до уваги проставлене в заяві на
звільнення прізвище та ініціали позивачки,
але відсутність в заяві будь-якої дати дає привід для визнання її недійс­ною, так як сторонами не визначений строк на
звільнення тобто сторони не дійшли згоди про припинення трудового до­говору, згідно п.1
ст. 3б КЗпП України, тому
роботодавець, не дотримуючись вимог
закону, порушив права позивачки при
звільненні і в зв'язку з цим, суд
вважає, що її позовні ви­моги про
поновлення на роботі на посаді головного бухгалте­ра Тузлівської сільської ради
підлягають задоволенню.

Згідно ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому на ко­ристь
позивачки підлягає стягненню з відповідача заробітна плата за час вимушеного
прогулу в розмірі 2214 грн., так як її
середньомісячний заробіток, згідно
довідки Тузлівської сільської Ради (а.с. 85) складає 980 грн., дану суму пере­множуємо на 10 місяців 3 дні
(на день винесення рішення су­ду) - загальна сума складає 9922, 49 грн.
Оскільки позивач­ка, згідно довідки
Татарбунарського районного центру зайня­тості (а.с. 98) перебувала на обліку як
безробітна з 05.09.2006 року, їй за цей
період була нарахована та випла­чена допомога по безробіттю в розмірі 7798, 49
грн., тому вказана сума, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику розгляду судами трудових спорів", ви­раховується з загальної суми, яку належить стягнути на ко­ристь позивачки і
стягненню заробітку за час вимушеного прогулу підлягає остаточна сума в розмірі
2214 грн.

В судовому
засіданні встановлено, що в зв'язку з
неза-конним звільненням позивачки їй була завдана моральна шкода що потягло за
собою втрату нормальних життєвих зв'язків,

позивачка на
протязі великого проміжку часу повинна була докладати зусилля для відновлення
своїх порушених прав, то­му суд
вважає, що на підставі викладеного, з урахуванням вимог розумності та
справедливості на користь позивачки підлягає стягненню моральна шкода в розмірі
500 грн.

Суд вважає
необхідним допустити негайне виконання дано­го рішення в частині поновлення
позивачки ОСОБА_3 на роботі, у
відповідності з п.3 ч.1 ст. 256 КАС
України.

Керуючись ст.
ст. 235, 237-1 КЗпП України, ст.
ст. 159, 161, 163, 256 КАС
України, п.п.8, 32 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових
спорів"', суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву
ОСОБА_3 задовольнити ча­стково .

Поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді головного бухгалтера Тузлівської
сільської Ради.

Стягнути на
користь ОСОБА_3 з Тузлів­ської сільської Ради заробітну плату за час вимушеного
про­гулу в розмірі 2214 грн., моральну
шкоду в розмірі 500 грн., витрати за
послуги адвоката в розмірі 1000 грн.

Стягнути з
Тузлівської сільської Ради держмито на ко­ристь держави в розмірі 51 грн. та
витрати ІТЗ в розмірі 7, 5 грн.

Допустити
негайне виконання рішення в частині понов­лення ОСОБА_3 на роботі на посаді
головно­го бухгалтера Тузлівської сільської Ради.

Постанова суду
може бути оскаржена в апеляційному по­рядку до Одеського апеляційного суду
через Татарбунарський районний суд Одеської області шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення або з дня складення в повному об­сязі постанови суду
заяви про апеляційне оскарження і по­данням після цього протягом 20 днів
апеляційної скарги, з подачею її копії
до апеляційної інстанції або в порядку ч.5
ст. 18 6 КАС України.