Справа № 2-а-93/07
Суддя: Гончаренко Т.В.
Дата ухвалення: 2007-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-93/07
ПОСТАНОВА

іменем України

02
серпня 2007 року Звенигородський
районний суд

Черкаської
області

в
складі: головуючої судді Гончаренко
Т.В.

при
секретарі Дрига
А.В.

за
участю представника

позивача
адвоката ОСОБА_1

за
участю представника

відповідача Запорожець
СВ.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.Звенигородді в залі суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2до Управління праці і соціального захисту
населення Звенигородської районної державної адміністрації про стягнення недоплаченої
щорічної разової грошової допомоги інваліду війни другої групи,

встановив:

19.07.2007 року ОСОБА_2. звернувся до суду з вказаним адміністративним
позовом, в якому зазначив, що він є інвалідом війни другої групи і це
підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 09.04.1999 року, і тому на
підставі ч.5 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" від 22.10.1993 року йому щорічно до 5 травня повинна
надаватись одноразова грошова допомога в розмірі восьми мінімальних пенсій за
віком.

Проте, в порушення вимог цього Закону та ст.ст.8,22,48 Конституції України,
у 2004, 2005, 2006 та 2007 роках вказана допомога йому була виплачена не в
повному розмірі. У 2004 році відповідно до Закону України "Про Державний
бюджет України на 2004 рік" йому було виплачено 160 грн., у 2005 році
відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2005 рік"
виплачено 330 грн., у 2006 році відповідно до Закону України "Про
Державний бюджет на 2006 рік" виплачено 330 грн. і в 2007 році відповідно
до Закону України "Про Державний бюджет на 2007 рік" виплачено 360
грн.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року за № 20рп/2004
положення статей 44,47,78, 80 Закону України "Про Державний бюджет України
на 2004 рік" визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року
положення ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007
рік" визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Відповідно до правової позиції Конституційного суду України, викладеної в
Рішенні Конституційного Суду України від 30.03.2002 року № 5-рп/2002, оскільки
для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на
які передбачено чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування,
необхідною складовою конституційного права на забезпечення достатнього
життєвого рівня (ст.48 Конституції України), який, принаймні, не може бути
нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя ст. 46
Конституції України), звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття
нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції України
не допускається.

Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31
частини першої статті 85, пункту 19 частини першої статті 92 Конституції
України надзвичайного стану.

Законні підстави, передбачені ст.ст.85,92 Конституції України, до зупинення
дії статтей Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" про щорічну до 5 травня виплату ветеранам війни
одноразової грошової допомоги були відсутні.

Мінімальна пенсія за віком у 2004 році складала, виходячи із прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили працездатність, 102,82 грн. відповідно до Закону
України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування",
у 2005 році - 332 грн., у 2006 році - 359 грн. та в 2007 році - 410,06 грн.
Тому виплати йому щорічної допомоги до 5 травня, як інваліду війни другої групи
на підставі Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" повинні були складати: у 2004 році - 822,56 грн., у
2005 році - 2656 грн., у 2006 році 2872 грн. та у 2007 році 3280,48 грн., а
всього 9631,04 грн. З урахуванням проведених виплат в сумі 1180 грн. недоплата
за чотири роки становить 8451,04 грн.

Крім того, позивачем поставлено питання в поданій заяві про уточнення
позовних вимог про стягнення із відповідача на його користь 1260,48 грн. в
рахунок відшкодуваня втрат від інфляції та трьох процентів річних від
прострочених сум платежів, які становлять 361,88 грн., які він зазнав внаслідок
несвоєчасно проведених відповідачем виплат.

Про порушення своїх прав позивач ОСОБА_2. дізнався в липні 2007 року, з
юридичної консультації, отриманої від свого представника адвоката ОСОБА_1, тому
строк його звернення до суду за захистом порушеного його права ним не
пропущено.

ОСОБА_2. просить стягнути з відповідача - Управління праці та соціального
захисту населення Звенигородської райдержадміністрації на його користь суму
недоплаченої одноразової щорічної допомоги, як інваліду війни другої групи, у
розмірі 8451,04 грн., 1260,48 грн. в рахунок відшкодуваня втрат від інфляції,
три проценти річних від просрочених сум платежів, які становлять 361,88 грн., а
всього 10073,40 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2. адвокат ОСОБА_1.,
повноваження якого підтверджуються письмовою заявою позивача та ордером
адвоката № 127 від 19.07.2007 року, підтримав позовні вимоги ОСОБА_2. Просив
стягнути з відповідача - Управління праці та соціального захисту населення
Звенигородської райдержадміністрації на користь ОСОБА_2. суму недоплаченої
разової щорічної грошової допомоги, як інваліду війни другої групи, в розмірі
8451,04 грн., з розрахунку, що в 2004 році виплати разової грошової допомоги до
5 травня ОСОБА_2. мали складати 822,56 грн., а виплачено було 160 грн., у 2005
році - 2656 грн., а склали лише 330 грн., у 2006 році - 2872 грн., а становили
330 грн. і в 2007 році - 3280,48 грн., а склали 360 грн., 1260,48 грн. в рахунок
відшкодуваня втрат, які зазнав позивач від інфляції, три проценти річних від
просрочених сум платежів, які становлять 361,88 грн., а всього 10073,40 грн.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1. суду пояснив, що згідно ст. 17-1
Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" встановлено, що виплата разової грошової допомоги здійснюється
органами праці і соціального захисту населення. Однак вищевказаним органом
влади не були дотримані вимоги Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" і ОСОБА_2. не було виплачено в повному
обсязі разову грошову допомогу, як інваліду війни другої групи, у 2004-2007
роках до 5 травня згідно ст.13 вищевказаного Закону, а тому позивач має право
на отримання від держави, як інвалід війни другої групи, додатково ще 8451,04
грн., як суми своєчасно невиплаченої йому разової щорічної грошової допомоги.

Також, позивач ОСОБА_2. у відповідності із ст.625 ЦК України, має
право на відшкодуваня втрат, які він зазнав від інфляції внаслідок несвоєчасно
здійснених платежів та на виплату трьох процентів річних від прострочених сум
платежів, які відповідно становлять 1260,48 грн. та 361,88 грн.

Крім того, представник позивача пояснив, що строк позовної давності
позивачем не пропущено, так як він дізнався про порушення свого конституційного
права на отримання щорічної одноразової допомоги в розмірах, передбачених
Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту", лише в липні 2007 року із отриманої у нього юридичної
консультації із цього питання.

Представник відповідача - Управління праці та соціального захисту населення
Звенигородської райдержадміністрації Запорожець СВ. в судовому засіданні позов не визнала і просила залишити
його без задоволення як безпідставний, посилаючись на те, що відповідними
статтями законів України про Державний бюджет України на 2004 рік ст.44, 2005
рік ст.34, 2006 рік ст.30, 2007 рік ст.29 розміри разової грошової допомоги до
Дня Перемоги ветеранам війни установлювались виходячи з обсягу видатків,
виділених на цю мету при формуванні показників Державного бюджету на відповідні
роки. Таким чином Міністерство праці та соціальної політики України, як
головний розпорядник коштів, керуючись вимогами чинного законодавства України
забезпечує через місцеві органи праці та соціального захисту населення виплату
щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни у розмірах, визначених
Верховною Радою України у Законі про Державний бюджет України на відповідний
рік. Верховна Рада України при прийнятті законів про Державний бюджет України
на відповідний рік призупиняла дію норм вищезазначеного Закону в частині
визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги. Згідно п.8 ст.7
Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі,
визначені бюджетними призначеннями та відповідно до ст.23 цього ж кодексу
будь-які платежі можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного
призначення. Відповідно до ст.95 ч.2 Конституції України визначено, що виключно
Законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на
загально-суспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків, а
відповідно до ст.4 ч.2 Бюджетного кодексу України встановлено, що при
здійсненні бюджетного процесу України Положення нормативно-правових актів
застосовується лише в частині, в якій вони не суперечать Конституції України,
цього кодексу та Закону України „Про Державний бюджет України". За цим
конституційним приписом застосування пільг, компенсацій та гарантій для певних
категорій громадян, у тому числі виплата щорічної разової грошової допомоги для
ветеранів війни, потребує фінансування за рахунок коштів Державного бюджету
України, його обсяги не можуть визначатися будь-яким іншим законом, крім закону
про Державний бюджет України. До того ж при визначенні таких обсягів повинні
враховуватись вимоги ст.95 Конституції України щодо справедливого та
неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і
територіальними громадами та збалансованості бюджету України, тобто усі
суспільні потреби, які тягнуть за собою видатки з Державного бюджету України,
мають бути задоволені, виходячи з фінансових можливостей Держави. Згідно ст.51
ч.б Бюджетного кодексу України будь-які зобов"язання, взяті фізичними та
юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних
бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим
Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними
зобов'язаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобов'язань не
можуть здійснюватись.

ОСОБА_2. на даний час є інвалідом війни другої групи, строк позовної
давності ним не пропущено і він має право на отримання щорічної разової
грошової допомоги до 5 травня, яку і отримував у 2005-2007 роках на підставі Закону
України про Державний бюджет на кожен відповідний рік відповідно в розмірах: в
2004 році -160

грн., в 2005
році - 330 грн., в 2006
році - 330 грн. та 360 грн. в 2007 році. У
визначенні розмірів виплат позивачеві у зазначені роки Управління праці та
соціального захисту населення Звенигородської райдержадміністрації участі не
приймало, а виконувало лише функцію органу виплати.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов
підлягає до повного задоволення із слідуючих підстав.

Вирішуючи спір судом встановлено, що ОСОБА_2. з 09.04.1999 року є інвалідом
війни другої групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1, виданим
09.04.1999 року Управлінням праці та соціального захисту населення
Звенигородської райдержадміністрації та
довідкою відповідача № Т-218/01-10-112 від 19.07.2007 року.

Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" ОСОБА_2. щорічно до 5 травня, як інваліду
війни другої групи, в 2004-2007 роках повинна була виплачуватись разова грошова
допомога в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Позивач ОСОБА_2. до 5 травня у 2004, 2005, 2006, 2007 роках через
Управління праці та соціального захисту населення Звенигородської
райдержадміністрації в 2004 році допомогу отримував в розмірі 160 грн., а в
інших роках отримував відповідно 330 грн., 330 грн. та 360 грн. разової
щорічної грошової допомоги, як інвалід війни другої групи.

Проте, позивач ОСОБА_2., як інвалід війни другої групи, у 2004-2007 роках
повинен був отримувати щорічну разову грошову допомогу до 5 травня в розмірі
восьми мінімальних пенсій за віком, тобто в розмірі 822,56 грн. в 2004 році,
2656 грн. -у 2005 році, 2872 грн. - у 2006 році та 3280,48 грн. в 2007 році, з
врахуванням того, що відповідно мінімальна пенсія за віком осіб, які втратили
працездатність, згідно ст.28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування, Закону України про Державний бюджет України на
відповідний рік та Закону України „Про затвердження прожиткового мінімуму на
2004 рік", у 2004 році становила 102,82 грн., у 2005 році - 332 грн., у
2006 році - 359 грн. і в 2007 році - 410,06 грн.

Таким чином, розмір недоплаченої щорічної разової допомоги до 5 травня
інваліду війни другої групи ОСОБА_2. за період 2004-2007 років складає: у 2004
році 822,56 грн. - 160 грн. = 662,56 грн., у 2005 році 2656 грн. - 330 грн. =
2326 грн., у 2006 році 2872 грн. - 330 грн. - 2542 грн. і в 2007 році 3280,48
грн. - 360 грн. = 2920,48 грн., а всього 8451,04 грн.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК
України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або
законом.

Суд вважає, що зважаючи на вказану норму закону та на заявлені позовні
вимоги, відповідач додатково до суми боргу має сплатити позивачеві ОСОБА_2.
відшкодування втрат від інфляції в сумі 1260,48 грн. та три відсотки річних від
суми боргу з урахуванням втрат від інфляції, які складають 361,88 грн., а
всього 1622,36 грн. Таким чином загальна сума боргу, що підлягає до сплати
позивачеві, складає 10073,40 грн.

Про порушення свого права щодо отримання в повному обсязі разової щорічної
грошової допомоги до 5 травня, як інвалід війни другої групи, ОСОБА_2. дізнався
в липні 2007 року з юридичної консультації, яку дав йому його представник
адвокат ОСОБА_1.

Тобто обставини, викладені позивачем в позовній заяві, про те, що він має
право на одержання до 5 травня щорічної разової грошової допомоги, як інвалід
війни другої групи, в 2004-2007 роках у розмірі восьми мінімальних пенсій за
віком, обгрунтовані і підтверджені в судовому засіданні вищеперерахованими
доказами.

Оскільки позивач ОСОБА_2. вперше дізнався про порушення свого права в липні
2007 року, то строки звернення до суду за захистом порушеного його
конституційного права ним не пропущені.

Встановленому судом факту відповідають адміністративно-правові відносини,
що виникають з приводу захисту прав фізичної особи у сфері публічно-правових
відносин від порушень органу державної влади. До даних правовідносин слід
застосувати ст.ст.2, 4, 6, 17, 19, 162 КАС України, відповідно до яких
завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної
влади і до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії
чи бездіяльність суб"єктів владних повноважень. Юрисдикція
адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів,
для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення, і ніхто не може
бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності
якого вона віднесена КАС України. Компетенція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних осіб із суб"єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень, дій чи бездіяльності. Суд може визнати дії чи
бездіяльність суб"єкта владних повноважень протиправними. При вирішенні
справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або
частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі
задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання
протиправними рішення суб"єкта владних повноважень, дій чи бездіяльності і
про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень;
зобов"язання відповідача вчинити певні дії; стягнення з відповідача
коштів. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист
прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин
від порушень з боку суб"єкта владних повноважень.

Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня інвалідам війни
другої групи виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних
пенсій за віком.

Згідно ст.28 Закону України „Про загальнообов"язкове державне пенсійне
страхування" мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного
законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про затвердження прожиткового мінімуму
на 2004 рік", прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність,
встановлюється в розмірі 102,82 грн., відповідно до ст.63 Закону України „Про
внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік"
та деяких інших законодавчих актів України" прожитковий мінімум для осіб,
які втратили працездатність, складає 332 грн., відповідно до ст.65 Закону
України „Про Державний бюджет України на 2006 рік" прожитковий мінімум для
осіб, які втратили працездатність, складає 359 грн. і відповідно до ст.62
Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік" прожитковий
мінімум для осіб, які втратили працездатність, складає 410,06 грн. Саме з
такого розрахунку повинна була вираховуватись і виплачуватись щорічна разова
грошова допомога позивачеві ОСОБА_2., як інваліду війни другої групи, в
2004-2007 роках. Суд залишає поза увагою посилання представника відповідача -
Управління праці та соціального захисту населення Звенигородської
райдержадміністрації Запорожець С.В. на те, що у період 2004-2007 років
позивачеві ОСОБА_2. правильно нараховано щорічну разову грошову допомогу до 5
травня як інваліду війни другої групи, а саме: у відповідністю зі ст.44 Закону
України „Про Державний бюджет України на 2004 рік", ст.30 Закону України
„Про Державний бюджет України на 2005 рік", ст.34 Закону України „Про
внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік"
та деяких інших законодавчих актів України", ст.30 Закону України „Про
Державний бюджет України на 2006 рік" та ст.71 Закону України „Про
Державний бюджет України на 2007 рік", якими визначено, що в 2004 році

вказана допомога виплачується в розмірі 160 грн., а в інші роки
виплачується відповідно 330 грн., 330 грн. та 360 грн., оскільки Закон про
Державний бюджет на відповідний рік має обмежений термін дії, тобто являється
Законом тимчасової дії - на період певного бюджетного періоду ( п.20 ст.2
Бюджетного кодексу України ), який становить один календарний рік, що
починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року ( ч.1
ст.3 Бюджетного кодексу України ), а тому даний закон не може скасовувати або
звужувати, чи встановлювати нові розміри щорічної разової допомоги до 5 травня,
які встановлені в Законі України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", котрий є Законом постійної дії, тому що порушується
конституційний принцип верховенства права.

Зокрема, згідно зі ст.ст. 95, 96 Конституції України виключно законом про
Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків і Державний
бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1
січня по 31 грудня, проте, відповідно до ст.22 Конституції України
конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при
прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип
верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та
інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і
повинні відповідати їй.

Кожен громадянин України має право на соціальний захист (ст.46 Конституції
України).

Виходячи з положень ст.ст. 8, 22, 46 Конституції України виплата щорічної
разової грошової допомоги учасникам бойових дій, інвалідам війни та іншим
категоріям осіб, зазначеним у Законі України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" є соціальною гарантією і не можуть бути
скасованими, а також не можуть бути звужені за їх змістом і обсягом при
прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тому суд прийшов
до висновку, що в даному спорі щодо розміру разової грошової допомоги слід
керуватись не законами про Державний бюджет України на відповідний рік, а Законом
України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",
оскільки він, як Закон постійної дії, має прерогативу над законами про
Державний бюджет України на 2004 рік, 2005 рік, 2006 рік та 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 20-рп/2004
визнано таким, що не відповідають Конституції України ( є неконституційними )
положення Закону України „Про Державний бюджет України на 2004 рік", а
саме ст.44, якою встановлено, що у 2004 році виплата щорічної разової допомоги
відповідно до Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", зокрема, учасникам війни не передбачена.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року
визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними)
положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік",
а саме ст.29, якою встановлено, що у 2007 році виплата щорічної разової
допомоги відповідно до Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських
переслідувань" здійснюються у таких прозмірах: інвалідам І групи - 450
грн., інвалідам II групи - 360 грн., інвалідам III групи -
300 грн.; учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім в"язням
концентраційних таборів, гето, інших місць примусового тримання, а також дітям,
які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 280 грн.;
особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, - 450 грн.; ч.1енам сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих

інвалідів війни та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій,
учасників війни і жертв нацистських переслідувань, визнаних за життя
інвалідами, - 150 грн.; учасникам війни та колишнім в"язням
концентраційних таборів, гето, інших місць примусового тримання, особам, які
були насильно вивезені на примусові роботи, дітям партизанів, підпільників,
іншихучасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога - 55
грн.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов"язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Ст. 17-1 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" встановлено порядок виплат разової грошової допомоги,
зокрема, щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах,
передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та
соціального захисту населення через відділення зв"язку або через установи
банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача), пенсіонерам - за
місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами - за місцем їх
проживання чи отримання грошового утримання.

Відповідно до п.3 Положень про Управління праці та соціального захисту
населення Звенигородської районної державної адміністрації, затвердженого
розпорядженнями голови Звенигородської райдержадміністрації за № 325/2003-рп
від 24.09.2003 року та № 298/2006-рп від
05.10.2006 року, основними завданнями Управління праці та соціального захисту
населення Звенигородської райдержадміністрації є: забезпечення в межах своїх
повноважень дотримання законодавства про працю, охорону праці,
загальнообов"язкове державне соціальне страхування, пенсійне забезпечення,
соціальний захист населення, призначення та виплата соціальної допомоги,
встановленої законодавством.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року № 3477-IV, суди застосовують
при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. У рішенні,
ухваленому 30.11.2004 року у справі "Бакалов проти України",
Європейський суд з прав людини вказав, що для держави неприпустимо пояснювати
невиплату боргу браком бюджетних коштів, тому посилання представника
відповідача на відсутність коштів не може бути підставою для відмови в
задоволенні позову.

З викладеного вбачається, що виплату щорічної разової грошової допомоги до
5 травня ветеранам війни проводить Управління праці та соціального захисту
населення Звенигородської райдержадміністрації, яке знаходиться з позивачем у
безпосередніх правовідносинах, виконуючи свої повноваження, і ним порушено
конституційне право та охоронювані законом інтереси позивача на отримання
разової щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі восьми мінімальних
пенсій за віком протягом 2004-2007 років. Тому суд вважає, що Управління праці
та соціального захисту населення Звенигородської райдержадміністрації є
належним відповідачем по даній справі.

Відповідно до ч.3 ст.2 Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року з послідуючими
змінами та доповненнями, нормативні акти органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, які обмежують права та пільги ветеранів війни,
передбачені цим Законом, є недійсними.

Згідно ст.525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.611 ЦК України
у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором
або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Крім того, із відповідача - Управління праці і соціального захисту
населення Звенигородської районної державної адміністрації на користь позивача
ОСОБА_2. слід стягнути понесені ним: судові витрати - 100 грн. по оплаті за
надану юридичну допомогу.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що конституційне право
позивача ОСОБА_2. щорічно отримувати до 5 травня разову грошову допомогу, як
інваліда війни другої групи, в 2004-2007 роках в розмірі восьми мінімальних пенсій
за віком порушено з боку Управління праці та соціального захисту населення
Звенигородської райдержадміністрації і підлягає судовому захисту, а позов є
обгрунтованим і підлягає повному задоволенню.

Керуючись ст.ст.3, 8, 19, 22, 46, 48, 55, 56, 95, 96 Конституції України,
Рішеним Конституційного Суду України № 5-рп/2002 від 20.03.2002 року, Рішеним
Конституційного Суду України № 20-рп/2004 від 01.12.2004 року та Рішеним
Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року,
ст.ст.4,11,174,509,525,610,611,625 ЦК
України, ст.ст. 2,4,6,17,19,49,56,87,90,91,94,104,
106,159,160,161,162,256,257 КАС України, на підставі ст.ст.2,13,17-1,22 Закону
України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",
ст.28 Закону України „Про загальнообов"язкове державне пенсійне
страхування", ст.1 Закону України „Про затвердження прожиткового мінімуму
на 2004 рік", ст.63 Закону України „Про внесення змін до Закону України
„Про Державний бюджет України на 2005 рік" та деяких інших законодавчих
актів України", ст.65 Закону України „Про Державний бюджет України на 2006
рік", ст.29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007
рік", суд, -

постановив:

Позов ОСОБА_2до Управління праці і соціального захисту населення
Звенигородської районної державної адміністрації про стягнення недоплаченої
щорічної разової грошової допомоги інваліду війни другої групи задоволити
повністю.

Стягнути на користь позивача ОСОБА_2з Управління праці та соціального
захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації недоплачену
йому разову щорічну грошову допомогу як інваліду війни другої групи за
2004-2007 роки в сумі 8451,04 грн., 1260,48 грн. в рахунок відшкодування втрат
від інфляції внаслідок несвоєчасно проведених виплат та три проценти річних від
прострочених сум платежів в розмірі 361,88 грн., а всього 10073,40 грн.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення
Звенигородської районної державної адміністрації на користь позивача ОСОБА_2
100 грн. в рахунок відшкодування понесених ним витрат по оплаті за надану
юридичну допомогу.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення
Звенигородської районної державної адміністрації на користь держави судовий
збір в сумі 101 грн.

Допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення із
відповідача- Управління праці та соціального захисту населення Звенигородської
районної державної адміністрації на користь позивача ОСОБА_2суму недоплаченої
йому щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни другої групи з
урахуванням втрат від інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 10073,40
грн.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного
суду. Заява про апеляційне оскарження подається протягом 10 днів з дня
проголошення

постанови, а апеляційна скарга протягом 20 днів після подання заяви
про апеляційне оскарження. Заява та апеляційна скарга подаються до апеляційного
адміністративного суду через Звенигородський районний суд, одночасно копія
апеляційної скарги надсилається до Київського апеляційного адміністративного
суду.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається в строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання заяви
або апеляційної скарги, якщо такі не були подані.