Справа № 22а-816/08
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2008-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а-816/08 р. Головуючий суддя у 1-ій
Категорія статобліку - 36
інстанції - Шлай А.В.
Доповідач - Семененко Я.В. (№ 2а-555/08)
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2008 року м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді - Семененка Я.В.

суддів - Баранник Н.П.,
Юхименка О.В.

при секретарі - Галоян О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 07 липня 2008 року по справі № 2а-555/08 за позовом приватного підприємця ОСОБА_1 до
Державної податкової інспекції у Красногвардійському районі м.Дніпропетровська
про визнання недійсним акту перевірки та повідомлень-рішень, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2008 року приватний підприємецьОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Красногвардійському
районі м. Дніпропетровська про визнання недійсним акту перевірки та податкових
повідомлень-рішень.

Позовна заява була мотивована тим, що на підставі акту
перевірки від 05.09.2007р. відповідачем було прийнято податкові
повідомлення-рішення №/0 від 19.09.2007р., яким визначено сума
податкового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 147052,20грн. та №/0 від 19.09.2007р., яким
донараховано податок з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької
діяльності у розмірі 11767,60грн. Вказані податкові повідомлення-рішення
позивач вважає необґрунтованим і безпідставним, оскільки перевірка була
проведена незаконно, а висновки, викладені у цьому акті перевірки, не
відповідають фактичним обставинам та вимогам чинного законодавства, а тому
позивач просив визнати недійсними як акт перевірки так і прийняті на підставі
нього податкові повідомлення-рішення.

Постановою Дніпропетровського окружного суду від 07.07.2008р. у
задоволенні позову відмовлено.

Не
погодившись з постановою суду першої інстанції ППОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на не повне з'ясування судом обставин справи,
неправильне застосування норм матеріального права, просив постанову суду
скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, визнавши
незаконними податкові повідомлення-рішення.

Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність
та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи із
наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що
ДПІ у Красногвардійському районі м.Дніпропетровська проведено
виїзну планову перевірку з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого законодавства приватним підприємцем ОСОБА_1 за
період з 01.10.2004р. по 30.06.2007р.

З
результатами перевірки відповідачем складено акт №2146/173-10/33 від 05.09.2007р.

Відповідно
до висновків акту перевірки позивачем порушено
вимоги Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий прибуток з громадян»,
ст..7 п.п.7.3. Закону України «Про податок на додану вартість» у зв'язку з чим позивачем занижено податок з доходу від
підприємницької діяльності у розмірі 1767,60грн. та податок на додану вартість
у сумі 98872грн.

Вищенаведені порушення, на думку ДПІ, виникли внаслідок
включення до валових витрат збитків, які сформовано внаслідок продажу мобільних
телефонів за ціною нижчою, ніж ціна придбання, а також справедлива ринкова
ціна. Вказані збитки, враховуючи вимоги п.1.32 ст.1 «Про оподаткування прибутку
підприємств», не можливо віднести до валових витрат, оскільки такі витрати не
пов'язані з господарською діяльністю, метою якої є отримання доходу.

На підставі зазначеного акту перевірки ДПІ було прийнято
податкові повідомлення-рішення №/0 від 19.09.2007р., яким визначено
сума податкового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму
147052,20грн., в тому числі за основним платежем 98872грн. і штрафним санкціям
у розмірі 48180,2грн. та №/0
від 19.09.2007р., яким донараховано податок з доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності у розмірі 11767,60грн.

Фактично спірні правовідносини між сторонами виникли з
приводу правильності формування валових витрат позивачем.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами та
відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те,
що податковим органом правомірно донараховано суми податків та штрафних санкцій
у зв'язку з встановленими порушеннями податкового законодавства.

Колегія суддів вважає, що таких висновків суд першої
інстанції дійшов при неповному з'ясування обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, зокрема судом не з'ясовано та не досліджено
господарської діяльності позивача, а прийнято до уваги лише пояснення
податкового органу, які ґрунтуються на помилкових висновках щодо порушень
податкового законодавства з боку позивача.

Так з матеріалів справи, з акту перевірки вбачається, що
ППОСОБА_1, зокрема, здійснює господарську діяльність з продажу мобільних
телефонів та надання послуг по підключенню фізичних та юридичних осіб до
телекомунікаційної мережі мобільного зв'язку UMC.

Послуги щодо підключенню фізичних та юридичних осіб до
телекомунікаційної мережі мобільного зв'язку UMC позивач
здійснює на підставі субділерського договору доручення від 01.05.2006р., який
укладено з ТОВ «Алло» та яким передбачена винагорода за наданні послуги.

Розповсюдження послуг стільникова мобільного зв'язку
оператора - ЗАТ «UMC», який є власником мережі стільникового мобільного
зв'язку загального користування та підключення абонентів до мережі «UMC»
здійснювалось шляхом укладання угод про надання послуг стільникового мобільного
зв'язку згідно з процедурами оператора.

Відповідно до п.2.3.3 Договору позивач (субділер) мав
право укладати від імені та за дорученням Ділера додаткові угоди до договорів
про надання послуг стільникового зв'язку UMC в межах
програми лояльності «UMC Бонус».

Тобто, підключення до мережі стільникового мобільного
телефону здійснювалась за правилами встановленими мобільним оператором.

З метою виконання зобов'язань за вказаним договором
ППОСОБА_1 придбавалися мобільні телефони, які в подальшому продавалися за
умовну 1 гривня абонентам UMC з списанням з їх рахунку спеціальних бонусів, які також
слугували оплатою вартості телефону.

Така вартість мобільних телефонів є заохочувальним
заходом для користування мобільною мережею
UMC і
слугує для збільшення абонентів цієї мережі.

Тобто, реалізуючі мобільні телефони за встановленими
правилами, позивач мав змогу укладати договори на користування мобільною
мережею UMC з
абонентами, виконуючи умови субділерського договору доручення та відповідно
отримувати винагороду (доход) за договором.

Таким чином, зазначена господарська діяльність ППОСОБА_1,
в тому числі і щодо придбання і реалізації мобільних телефонів, була направлена
саме на отримання фінансового результату - доходу, який був обумовлений
договором доручення, оскільки без придбання і реалізації мобільних телефонів не
можливо б було виконувати умови договору і відповідно одержати доход. Вказане спростовує
висновок податкового органу, який зроблено у акті перевірки, про відсутність
правових підстав для включення до валових витрат збитків, які сформовані як
різниця між вартістю придбання та реалізації
мобільних телефонів.

За змістом п. 5.1 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року N 334/94-ВР, в редакції Закону N 283/97-ВР від 22.05.97р. (334/94-ВР), валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у
власній господарській діяльності.

Слід
також зазначити, що п. 1.32 ст. 1 Закону (334/94-ВР), визначена під терміном
господарської діяльності будь-яка діяльність особи, направлена на отримання
доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною,
постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену
діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші
відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу
особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Таким
чином, п. 5.1 пов'язує віднесення до складу валових витрат із призначенням
таких витрат для використання у господарській діяльності. Отже, Законом
встановлено необхідність понесення витрат саме у зв'язку з отриманням прибутку
для віднесення таких витрат до складу валових.

Саме
такої позиції дотримуються органи податкової служби.

При
цьому органи податкової служби наполягають на структурному аналізі ст. 5 Закону
(334/94-ВР), визначаючи, що п. 5.1 встановлює загальну вимогу до ведення
податкового обліку щодо витрат, пов'язаних чи не пов'язаних із отриманням
прибутку, а наступні пункти ст. 5 встановлюють інші вимоги вже до переліку
витрат, обмежених вимогами п. 5.1.

Разом з
тим, Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств» дає визначення
господарської діяльності, використовуючи поняття «доход» ( який визначається
пунктом 1.21 статті 1 та пп. 4.1.1 Закону ), а не поняття «прибуток» ( який
визначено статтею 3 Закону. )

Терміни,
що використовуються в Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 3 "Звіт
про фінансові результати", затвердженому Наказом Міністерства фінансів
України 31.03.99 N 87, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 21 червня 1999 р. за N 397/3690, мають таке
значення:

Витрати
- зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення
зобов'язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком
зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власниками) за
звітний період.

Доходи -
збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів або зменшення
зобов'язань, які призводять до зростання власного капіталу (крім зростання
капіталу за рахунок внесків власників) за звітний період. ( Абзац четвертий
пункту 4 із змінами, внесеними згідно з Наказом Мінфіну N 731 від 22.11.2004р.
)

Збиток -
перевищення суми витрат над сумою доходу, для отримання якого були здійснені ці
витрати.

Прибуток
- сума, на яку доходи перевищують пов'язані з ними витрати.

Отже,
виходячи з цих визначень:

Доходи -
Витрати = Прибуток. ( перевищення суми витрат над сумою доходу, для отримання
якого були здійснені ці витрати )

Доходи -
Витрати = Збиток.

Таким
чином, поняття «доходи» не є тотожним поняттю «прибуток».

А
наявність збитків не є підтвердженням відсутності «доходу».

Крім
того, у відповідності з пп. 5.2.1 Закону N 334/94-ВР, до складу валових витрат
включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем
продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання
електричної енергії, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї
статті.

Таким
чином, обмеження щодо пов'язаності витрат з отриманням прибутку, які фактично
встановлені у п. 5.1 ст. 5 Закону
(334/94-ВР), втрачають актуальність.

Більше
того, термін „у зв'язку з”, що вживається у пп. 5.2.1 Закону, дозволяє
застосовувати цю норму до необмеженого переліку витрат, оскільки пов'язаність
із підготовкою, організацією, веденням виробництва є не так фактом, що підлягає
встановленню, як елементом аргументації, або оціночною категорією.

Довести
чи спростувати пов'язаність витрат із підготовкою, організацією, веденням
виробництва засобами адміністративного процесу не надається можливим.

Відповідно
до вимог п. 5.11 ст. 5 Закону (334/94-ВР), установлення додаткових обмежень
щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

При
цьому, вичерпний перелік витрат, що не відносяться до складу валових, наведено
у п. 5.3 - 5.7 тієї ж ст. 5 Закону.

Таким чином, враховуючи те, що витрати, які пов'язані з
придбанням та реалізацією мобільних телефонів, стосуються господарської
діяльності ППОСОБА_1, то останнім правомірно віднесено їх до валових витрат за
звітний період. А відтак, порушень податкового законодавства, які зазначені в
акті перевірки, позивачем допущено не було, у зв'язку з чим підстав для
донарахування податків та застосування штрафних санкцій не існує.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те,
що оскаржене судове рішення ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, що
мають значення для справи, у зв'язку з чим підлягає частковому скасуванню з
ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог ППОСОБА_1 в частині
визнання недійсними оскаржених податкових повідомлень-рішень.

Крім позовних вимог щодо визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень, ППОСОБА_1 було заявлено вимоги про скасування акту
перевірки, які також були предметом дослідження в суді першої інстанції. В
задоволенні вказаних вимог судом першої інстанції відмовлено. В цій частині
рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін з тих підстав, що акт
перевірки податкового органу є лише матеріальною формою відображення самої
перевірки та формою фіксації висновків, які зроблені перевіряючими особами за
результатами цієї перевірки. Правомірність висновків податкового органу, які
викладено в акті, мають бути предметом судового дослідження при вирішенні
питання щодо наступної реалізації таких висновків, а саме при визначені
податковим органом податкових зобов'язань, застосування штрафних санкцій та
інше. Окремо акт перевірки не може бути предметом судового дослідження,
оскільки не є рішенням, дією чи бездіяльністю, які можуть оскаржуватися в
порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст.198, 202,
205, 207 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_1
задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного
суду від 07.07.2008р. в частині відмови в задоволенні позову щодо визнання
недійсними податкових повідомлень-рішень скасувати.

Позовні вимоги приватного підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Красногвардійському районі в м.Дніпропетровську
задовольнити частково.

Визнати недійсними податкові повідомлення рішення
№/0 від 19.09.2007р. та
№/0 від 19.09.2007р.

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити
без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з дня виготовлення повного тексту постанови.

(Повний
текст постанови виготовлено 17.10.2008р.).

Головуючий Я.В.
Семененко

Судді Н.П.
Баранник

О.В.
Юхименко