Справа № 22-а-1331/2008
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2008-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2008 року колегія суддів
Харківського апеляційного адміністративного суду в складі :

Головуючого судді Сіренко О.І.

Суддів
Подобайло З.Г., Григорова
А.М.

За участю секретаря Касян В.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті
Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1на постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 31
жовтня 2007 року по справі № 2-а-1948/07
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання дій
неправомірними та стягнення суми, -

В С Т А Н О В И Л А :

15.08.2007
року ОСОБА_1. звернувся до суду із
позовом до Служби безпеки України та управління Державної служби спеціального
зв'язку та захисту інформації, в якому просив визнати неправомірними дії
відповідачів щодо затримки розрахунку при звільненні, стягнути заборгованість, середній
заробіток за час
затримки по день
фактичного розрахунку.

У судовому засіданні позивач подав заяву про зміну позовних вимог в якій
виключив вимоги до управління Державної служби спеціального зв'язку та захисту
інформації, відмовився від вимог щодо виплати одноразової грошової компенсації
та грошової компенсації замість речового
майна, просив визнати неправомірними дії Служби безпеки України щодо
несвоєчасної виплати одноразової грошової допомоги і грошової компенсації замість речового майна, стягнути з
відповідача 15000 грн. моральної шкоди та 3194 грн. 72 коп. понесених
збитків в процесі інфляції, зобов'язати виплатити середній заробіток за час
затримки виплат по день фактичного розрахунку.

31
жовтня 2007 року постановою Харківського окружного адміністративного суду позов ОСОБА_1. задоволений частково. Визнано
неправомірними дії Служби безпеки України щодо несвоєчасної виплати
ОСОБА_1одноразової грошової допомоги і грошової компенсації замість речового
майна. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить
скасувати вказану постанову суду першої інстанції та ухвалити нову постанову,
якою задовольнити позовні вимоги, стягнути з відповідача 15000, 00 грн.
моральної шкоди та 3194, 72 грн. матеріальної шкоди - понесених збитків в
процесі інфляції, зобов'язати відповідача виплатити середній заробіток (грошове
забезпечення) за час затримки виплат належних йому сум по день фактичного
розрахунку.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача,
пояснення позивача, вивчивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1. проходив військову службу у
відділі Департаменту спеціальних телекомунікаційних систем та захисту
інформації в Харківській області Служби безпеки України.

Наказом Голови Служби безпеки України від 09.12.2006 року №1917-ос ОСОБА_1.
звільнений з військової служби за станом здоров'я та наказом від 20.12.2006
року №123-ос виключений з особового складу відділу.

На час звільнення ОСОБА_1. була нарахована і не виплачена грошова допомога при
звільненні у розмірі 44577,27 грн. та грошова компенсація замість речового
майна у розмірі 1061,66 грн., що підтверджується довідками від 30.12.2006 року
№№17, 18.

24.09.2007 року ОСОБА_1. була виплачена заборгованість по вихідній
допомозі, а 27.09.2007 року - виплачена компенсація замість належного до видачі
речового майна, що підтверджується видатковими касовими ордерами № № 1323,
1348.

Одноразова грошова допомога та компенсація замість належного до видачі речового майна ОСОБА_1. була виплачена через 10
місяців після звільнення.

Оскільки відповідач не довів відсутність своєї вини у несвоєчасній виплаті
коштів ОСОБА_1., суд першої інстанції дійшов до висновку, що
несвоєчасний розрахунок з повивачем з боку відповідача суперечить вимогам ст.
15 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей» та п.27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців
Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 р. № 1444, а тому в
цій частині дії відповідача слід визнати неправомірними.

Колегія судді погоджується з такими висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім
військовослужбовців строкової служби, які звільняються з військової служби за
віком, станом здоров'я чи у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням
організаційних заходів, після закінчення строку контракту, у зв'язку із
систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується
одноразова грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового
забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової
допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством
оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими
формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України,
передбачених на їх утримання.

Згідно з п.27 Положення про порядок речового
забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у
мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня
2004 р. № 1444 військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом
носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке
вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами
на день підписання наказу про звільнення.

Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку
контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно
виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення
права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видасться
речове майно на суму грошової компенсації.

Суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо
індексації одноразової грошової допомоги військовослужбовця та грошової
компенсації замість речового майна у зв'язку з несвоєчасною їх виплатою,
оскільки Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-ХІІ
від 3 липня 1991 року це не передбачено.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону, індексації підлягають грошові доходи
громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового
характеру, пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат,
що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові
каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам,
які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Також судом першої інстанції правомірно і обґрунтовано відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. в
частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплат належних
йому сум та моральної шкоди.

Вимога позивача про стягнення середнього заробітку, відповідно до ст. 117
КЗпП України не підлягає задоволенню,
оскільки Кодекс законів про працю України не регулює правовідносини між
військовослужбовцями та органом,
де він проходить публічну службу.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999
року, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення
спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них
осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

З урахуванням наведеного, діючим законодавством не передбачений такий вид
відповідальності за несвоєчасну виплату військовослужбовцю одноразової допомоги
та компенсації.

Колегія суддів погоджується також з
висновками суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог про
стягнення моральної шкоди.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У суді першої та апеляційної
інстанції позивач вказував на те, що не своєчасна виплата коштів позбавила його
можливості своєчасно пройти курс лікування, покращити побутові умови, а факт
свавілля посадових осіб обмежує його в правах, спричиняє душевні страждання,
змушує почувати себе безправним і незахищеним, погіршилися відносини у сім'ї та
з оточуючими людьми, позбавило можливості реалізовувати свої звички та бажання.

Проте доказів втрат, які б поніс позивач саме від неправомірних дій
відповідача, інших негативних явищ,
заподіяних позивачу, суду не
надано.

Відповідно роз'яснень, які викладені у пункті 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються,
зокрема коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами
Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним
Кодексом України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію
Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі
зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку
про обґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_1. лише в частині визнання
неправомірними дії Служби безпеки України щодо несвоєчасної виплати
ОСОБА_1одноразової грошової допомоги і грошової компенсації замість речового
майна, а також про те, що визнання неправомірними дій відповідача з урахуванням
тяжкості цих дій є справедливим та достатнім способом захисту порушеного
немайнового права позивача.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи
і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду
першої інстанції, не впливають на їх правомірність.

Враховуючи наведене та
керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити
без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 31 жовтня
2007 року по справі № 2-а-1948/07 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, та може бути оскаржена протягом
одного місяця з дня проголошення ухвали в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 28 липня 2008 року.

Головуючий
підпис
Сіренко О.І.

Суддя підпис Подобайло З.Г.

Суддя підпис Григоров А.М.

ЗГІДНО
З ОРИГІНАЛОМ

Суддя Харківського апеляційного

адміністративного суду Сіренко
О.І.