Справа № 2а-3066/07
Суддя: Артемова Л.Г.
Дата ухвалення: 2007-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №2а-3 066/07
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

08.08.2007 р. м.Запоріжжя

Комунарський
районний суд м. Запоріжжя у складі:

Головуючого,
судді Артемової
Л.Г.

при
секретарі Мойсеєнко
В.М.

за
участю позивача ОСОБА_1

представника
відповідача Лобана О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1
до військової частини №3033 ВВ МВС України про визнання дій відповідача
неправомірними та зобов'язання його вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся до суду з адміністративним позовом на обґрунтування якого зазначив
що, він проходив військову службу у Внутрішніх військах МВС України і наказом
командувача ВВ МВС України № 51о/с від 13.07.2007 року був звільнений з
військової служби у запас із посади помічника начальника оперативного відділення
(військова частина 3033 ВВ МВС України) за пунктом 65, підпунктом «за сімейними
обставинами», виключений із списків та всіх видів забезпечення відповідно до
наказу по військовій частині 3033 ВВ МВС України від 17.07.2007 року № 21 о/с.

При проведенні розрахунків військової частини 3033 ВВ МВС України по
заборгованостям за різним видам забезпечення, отримав відмову по нарахуванню та
виплаті належної йому вартості, згідно ст. 9-1 Закону України «Про соціальний
та правовий захист військовослужбовців та ч.1енів їх сімей» (№ 2011-XII, від 20.12.1991
року зі змінами), продовольчого пайку з ЗО липня 2001 року по 17.07.2007 року
(час проходження служби у внутрішніх військах МВС України).

На рапорт по поновлення його соціальних прав військова
частина 3033 ВВ МВС України відмовила позивачеві у нарахуванні вартості пайку
та послідуючою її виплатою посилаючись на п. 2 Закону України «Про деякі заходи
щодо економії бюджетних коштів» (№ 1459 - III, від 17.2.2000
року зі змінами).

Позивач вважає, що дії командира частини не відповідають
деяким положенням законодавчих актів у частині надання пільг, компенсацій і
гарантій і просить визнати дії військової частини 3033 ВВ МВС України, щодо
відмови нарахування та виплати вартості, компенсації, за продовольчий пайок за нормою
№ 1, загальновійськового пайку, згідно Постанови KM № 426
від 29 березня 2002 року, з 30 липня 2001 року по 17.07.2007 року, незаконними.

Зобов'язати військову частину 3033 нарахувати та
виплатити йому вартість продовольчого пайку за нормою № 1, загальновійськового
пайку, згідно Постанови KM № 426 від 29 березня 2002 року, з 30 липня 2001 року по
17.07.2007 року, за цінами продуктів харчування на момент звільнення.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та наполягав на
їх задоволенні.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував,
пояснивши, що позовні вимоги суперечать діючому законодавству.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника
відповідача, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами суд
вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні до них правовідносини, а саме
ОСОБА_1 проходив військову службу у Внутрішніх військах МВС України і наказом
командувача ВВ МВС України № 51о/с від 13.07.2007 року був звільнений з
військової служби у запас із посади помічника начальника оперативного
відділення (військова частина 3033 ВВ МВС України) за пунктом 65, підпунктом
«за сімейними обставинами», виключений із списків та всіх видів забезпечення
відповідно до наказу по військовій частині 3033 ВВ МВС України від 17.07.2007
року № 21 о/с(а.с.55).

Судом на підставі ст.2 КАС України перевірено чи оскаржувані дії, або
бездіяльність суб'єкту владних повноважень відповідають вимогам чинного
законодавства, а саме вчинені вони на підставі закону та в межах їх
повноважень, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення
для прийняття рішення, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням
принципу рівності перед законом, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного
балансу між будь-яким несприятливими наслідками для прав і свобод та інтересів
особи і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення, з урахуванням права
особи на участь в процесі прийняття рішення, своєчасно протягом розумного
строку.

Згідно ст.ст.1,3,21,22 Конституції України Україну проголошено
демократичною, соціальною, правовою державою, визнано, що найвищою соціальною
цінністю в Україні с людина,
її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності
держави, а їх утворення і забезпечення є головним обов'язком держави, права і
свободи людини є невідчужувашши та непорушними, їх зміст і обсяг при прийнятті
нових законів або внесених до чинних законів не може бути звужений.

Принцип соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною
міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні
права від 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) від 1996
року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 р. суду
з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії
(переглянутої) від 1996 року, держава зобов'язана підтримувати функціонування
системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для
поступового посилення системи соціального забезпечення тощо.

Зупинення дії положень законів, якими визначені права і свободи громадян,
їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у
випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції
України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах
воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і
свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і
свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин.

Отже, відповідно до частини 3 статті 22, статті 64 Конституції України
право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть
бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише
в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

Таку правову позицію Конституційний Суд України висловив у Рішенні №
5-рп/2002 від 20 березня 2002 року (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій)
(пункт 6 мотивувальної частини).

Як зазначається у Рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2004 року від
17 березня 2004 року (справа про соціальний захист військовослужбовців та
працівників правоохоронних органів), Конституційний Суд України неодноразово
розглядав проблему, пов'язануз з реалізацією права на соціальний захист, і
сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює
певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального

захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно
до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях
та правоохоронних органах держави, забезпечують суверенітет і територіальну
цілісність України, її економічну та Інформаційну безпеку, зокрема Внутрішні
війська МВС України (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року
№ 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002
(у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій)).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії
громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена
насамперед тим, що служба в Збройних Силах України, інших військових
формуваннях, зокрема Внутрішніх військах МВС України, та правоохоронних органах
держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до
дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших
якостей, таких як зобов'язання виконувати свої професійні обов'язки і в неробочий
час або поза службою. Приміром військові навчання, бойові стрільби та бойове
чергування, несення служби у добових нарядах здійснюється у будь-які дні тиждня
без обмеження загальної тривалості службового часу(частина 3 статті 199 Статуту
внутрішньої служби Збройних Сил України (№ 518-14), затвердженого Законом
України від 24 березня 1999 року. Працівник міліції (Закон України про міліцію,
відповідно до статті 9 Закону України «Про міліцію» (№ 565-12 від 20 грудня
1990 року зі змінами), поширюється і на військовослужбовців внутрішніх військ
МВС України) на території України, незалежно від посади, яку він займає,
місцезнаходження і часу, зобов'язаний вжити заходів до попередження і
припинення правопорушень (частина 2 статті 10 Закону України «Про міліцію» (№
565-12 від 20 грудня 1990 року зі змінами) (Рішення Конституційного Суду
України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (у справі щодо пільг, компенсацій
і гірінтій), Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2004 року від 17
березня 2004 року (справа про соціальний захист військовослужбовців та
праівників правоохоронних органів)).

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових
формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які
покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і
відповідальність.

Крім цього, до військовослужбовців у випадках, передбачених Конституцією
України, у законодавчому порядку запроваджено певні обмеження окремих
конституційних прав і свобод.

Так військовослужбовці обмежені у встановлених Конституцією України правах
на підприємницьку діяльність (стаття 42), працю (стаття 43) та інших,
пов'язаних із забезпеченням собі і своїй родині максимально досяжного
(відповідно до своїх здібностей) рівня життя, та на захист своїх економічних і
соціальних інтересів.

Таким чином, визначений законами України відповідно до положень статті 17
Конституції України, а саме: Закону України «Про внутрішні війська Міністерства
внутрішніх справ України» (№ 2235-ХП від 26 березня 1992 року зі змінами),
Закон України «Про міліцію» (№ 565-ХІІ від 20 грудня 1990 року зі змінами),
Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та
ч.1енів їх сімей» (№ 2011-XII від 20 грудня 1991 року зі змінами) та іншими, комплекс
організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення
соціального захисту військовослужбовців та працівників првоохоронних органів.

Також стаття 9-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист
військовослужбовців та ч.1енів їх сімей» гарантує, зокрема, продовольче
забезпечення. Але саме в цьому законі стаття 2 (стаття не була змінена з
моменту первинного прийняття Закону України «Про соціальний та правовий захист
військовослужбовців та ч.1енів їх сімей») гарантує: «Ніхто не вправі обмежувати

військовослужбовців та
ч.1енів їх сімей
у правах і
свободах, визначених
законодавством України».

Таким чином, враховуючи вшцевикладене, суд дійшов висновку, що з моменту
звільнення з лав внутрішніх військ у запас, позивач набув права на компенсацію
за продовольчий пайок з наступних обставин.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи що Закон України «Про деякі заходи
щодо економії бюджетних коштів» (№ 1459-ИІ від 17 лютого 2000 року) чинний та
не суперечить чинному законодавству України, то визначення «призупинити дію»
розуміється як тимчасове призупинення у нарахуванні та, відповідно, виплаті
компенсації за продовольчий пайок військовослужбовцям та позивачу, як
звільненому з лав внутрішніх військ МВС України, зокрема.

Багатьма рішеннями судів прийняті позитивні рішення на
користь військовослужбовців Міністерства оборони звільненим у запас чи
відставку, відносно нарахування та виплати компенсації за продовольчий пайок
(дія ЗУ, відповідно
до статті 3, «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та ч.1енів
їх сімей» поширюється на військовослужбовців Міністерства оборони теж), тобто
позов ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

На підставі викладеного, та керуючись 1, 3, 21, 22, 64
Конституції України, Законом України «Про внутрішні війська Міністерства
внутрішніх справ України», Законом України «Про міліцію» (№ 5 65-XII від 20
грудня 1990 року зі змінами), статтями З, 9-І Закону України «Про соціальний та
правовий захист військовослужбовців та ч.1енів їх сімей» (№ 2011-XII від 20
грудня 1991 року зі змінами), Міжнародного пакту про економічні, соціальні і
культурні права від 1966 року, Європейської соціальної хартії (переглянутій)
від 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від
1950 року, та рішень Європейського суду з прав людини ст. ст. 2, 7, 11, 17, 79,
86 158, 159-163, 167 КАС України суд-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини №3033 ВВ МВС України
про визнання дій відповідача неправомірними та зобов'язання його вчинити певні
дії задовольнити.

Визнати дії військової частини 3033 ВВ МВС України, щодо відмови
нарахування та виплати вартості, компенсації, за продовольчий пайок за нормою №
1, загальновійськового пайку, згідно Постанови KM № 426
від 29 березня 2002 року, з ЗО липня 2001 року по 17.07.2007 року, незаконними.

Зобов'язати військову частину 3033 нарахувати та виплатити ОСОБА_1.
вартість продовольчого пайку за нормою № 1, загальновійськового пайку, згідно
Постанови KM № 426 від 29 березня 2002 року, з 30 липня 2001 року по
17.07.2007 року, за цінами продуктів харчування на момент звільнення.

Заяву про апеляційне оскарження постанови суду може бути подано протягом 10
днів з дня проголошення постанови до Комунарського районного суду м. Запоріжжя.
Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом 20 днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.