Справа № К-25360/06
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2008-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в складі:

Головуючого

Цуркана М.І.

Суддів:

Амєліна С.Є.

Федоров М.О.

Кобилянського М.Г.

Юрченка В.В.

при секретарі судового засідання Полинько Д.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення (УПСЗН) Лисичанської міської ради Луганської області про стягнення
грошової допомоги, яка переглядається за касаційною скаргою УПСЗН Лисичанської
міської ради Луганської області на постанову Лисичанського міського суду
Луганської області від 3 травня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Луганської області від 21 червня 2006 року

у с т а н о в и л а :

У лютому 2006 року ОСОБА_1, посилаючись
на порушення
Управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради та Кабінетом
Міністрів України вимог частини 5 статті 12 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» звернувся з позовом про
стягнення з відповідачів 1898,75 грн. заборгованої грошової допомоги.

Зазначав, що йому, як учаснику
бойових дій, відповідно до згаданого Закону щорічно до 5 травня належить
виплачувати разову грошову допомогу у розмірі п»яти мінімальних пенсій за
віком.

Оскільки у 2003 році виплата становила 90 грн., у 2004 році - 120 грн., а у
2005 році - 250 грн., тобто у розмірі, що не співвідноситься з мінімальною
пенсією за віком визначеною законами України на відповідний період, - просив
стягнути з відповідачів заборговану суму.

Ухвалою судді Лисичанського міського
суду Луганської області від 22 лютого 2006 року прийнята відмова ОСОБА_1 від
позову до Кабінету Міністрів України, а провадження в цій частині позову
закрито.

Постановою Лисичанського міського суду Луганської області від 3 травня 2006
року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 21
червня 2006 року, позов задоволено частково.

З УПСЗН Лисичанської міської ради Луганської області на користь
ОСОБА_1 стягнуто 1410 грн.
заборгованості з виплати допомоги до 5 травня 2005 року.

В іншій частині в задоволені позову відмовлено в зв'язку з пропуском строку
звернення до адміністративного суду.

У касаційній скарзі УПСЗН Лисичанської міської ради Луганської області, з
посиланням на порушення судами норм матеріального права, просить ухвалені
рішення скасувати та постановити нове, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи,
колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником бойових дій та
відповідно до вимог частини 5 статті 12
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»
має право на отримання щорічно до 5 травня
разової грошової допомоги у розмірі п»яти мінімальних пенсій за віком.

Також встановлено, що у 2003 році позивач отримав 90 грн. допомоги, у 2004 році - 120 грн., у
2005 році - 250 грн., тобто згідно з розмірами визначеними законами про
Державний бюджет на відповідні роки.

Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції, а апеляційний суд
погодившись з таким висновком, виходив з того, що розмір виплат гарантовано
Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,
а тому звуження змісту та обсягу цих гарантій шляхом прийняття нових законів
або внесенням змін до чинних законів є порушенням статті 22 Конституції
України.

Крім того, суд зазначив, що Рішенням Конституційного Суду України від
01.12.2004 №20-рп положення статті 44
Закону України Про Державний бюджет України на 2004 рік» щодо Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визнано
неконституційними, а оскільки правовідносини з виплат у 2003 та у 2005 роках є
тотожними, то розміри встановлені відповідними законами про Державний бюджет
застосуванню не підлягають.

З такими висновками погодитись не можна.

Пунктами 1, 6 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно
законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії
цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види соціального
забезпечення.

Частиною 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» визначено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій
виплачується разова грошова допомога у розмірі п»яти мінімальних пенсій за
віком.

На законодавчому рівні (станом на 2005 рік) лише в частині 1 статті 28
Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування»
передбачалось, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного
законом.

Законом України від 19.10.2004 №2089-ІУ «Про затвердження прожиткового
мінімуму на 2005 рік» для осіб, які
втратили працездатність, згаданий мінімум визначено на рівні 332 грн.

В той же час, Законами України від 23.12.2004 №2285-ІУ, від 25.03.2005
№2505-ІУ «Про Державний бюджет України на 2005 рік»
та «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005
рік» та деяких інших законодавчих актів України» установлено, що у 2005 році
виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам, які є
учасниками бойових дій здійснюється у розмірі 250 гривень. Зазначені положення
законів на відповідність їх Конституції України не перевірялись.

Це означає, що суд першої інстанції, оцінюючи положення Закону України «Про Державний
бюджет України на 2005 рік» щодо встановлення ним розміру щорічної разової
допомоги учасникам бойових дій вийшов за межі наданих повноважень,
оскільки відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України компетенція адміністративних судів не поширюється на
публічно-правові спори, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду
України.

Крім того, суд порушив вимоги частин 1, 5 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України відповідно до яких суд при вирішенні
справи керується принципом законності, а
у разі виникнення сумніву під час
розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції
України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції
Конституційного Суду України, він звертається до Верховного Суду України для
вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання
щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Відкривши провадження у адміністративній справі де відповідачем зазначено
Кабінет Міністрів України, суд не звернув уваги на положення частини 1 статті
24 Кодексу адміністративного судочинства України про те, що такі справи
розглядаються і вирішуються колегією у складі трьох суддів, тобто вирішення
питання про прийняття відмови від позову
до Кабінету Міністрів України і закриття провадження у справі в цій
частині підлягало розгляду у судовому засіданні колегією суддів, а не суддею
одноособово.

Допущені порушення закону апеляційним судом не усунуто.

Зазначені порушення є підставою для скасування ухвалених рішень та
направлення справи на новий розгляд, оскільки
суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 223, 230, частинами 2, 3 статті
227 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області задовольнити частково.

Постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 3 травня 2006
року, ухвалу апеляційного суду Луганської області від 21 червня 2006 року та
ухвалу судді Лисичанського міського суду Луганської
області від 22 лютого 2006 року скасувати, а справу направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду України лише за
винятковими обставинами у строк та у порядку визначеними статтями 237 - 239 КАС
України.

Головуючий М.І. Цуркан

Судді С.Є. Амєлін

М.О. Федоров

М.Г. Кобилянський

В.В. Юрченко