Справа № 9/250
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2008-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

вул. Десятинна, 4/6
№
міського військового комісаріату
статусу учасника бойових дій та надання посвідчення
Суддя: Кротюк О.В.
судового засідання: Таран
справи:
звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним
позовом до Київського міського військового комісаріату з вимогами визнати неправомірними
рішення щодо неможливості визнання позивача учасником бойових дій, зобов'язати
визнати позивача учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого
зразка.

Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що відповідач необґрунтовано та безпідставно відмовлено
у наданні статусу учасника бойових дій, чим порушено п. 2 ст. 6 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», згідно з
положеннями якого учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на
території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового,
начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ
колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників),
працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР
проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей
період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності.

Відповідач в
судове засідання повноважного представника не направив, заперечення проти
позову не надав, докази належного повідомлення про розгляд справи знаходяться в
матеріалах справи.

Справа
розглядається за наявними матеріалами.

Розглянувши
подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач -
ОСОБА_1 - полковник запасу, військовий пенсіонер, перебуває на обліку у
Київському міському військовому комісаріаті (далі -КМВК).

З серпня
1982 р. по квітень 1992 р. позивач проходив військову службу в Азербайджанській
РСР в КЗакВО (Закавказзя).

Загальновідомими
є факти, що в період, що передував відокремленню колишніх союзних республік
СРСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 р. по 1991
року в СРСР, зокрема, в закавказьких республіках виникали непоодинокі етнічні
конфлікти, що супроводжувались збройними конфліктами.

На території
республік Азербайджан та Вірменії відбувався збройний конфлікт між народами цих
республік, у зв'язку з масовими антигромадськими проявами в Азербайджанській
РСР постановою Ради Міністрів СРСР від 25.09.1989 р. № 795-173 і від 09.02.1990
року №138/2 вводився надзвичайний стан (комендантський час).

Збройні сили
СРСР, які дислокувались в районах збройних конфліктів (бойових дій) на
території республіки, виконували миротворчу місію, метою якої було захист
мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін з застосуванням
вогнепальної зброї, охорони державних установ, територіальної оборони населених
пунктів, дотримання умов ведення комендантського часу, а також підтримання
громадського порядку.

З 25.01.1990
р. по 29.10.1990 р. та з 01.01.1991 р. по 16.03.1992 р. позивач та інші
підрозділи виконували бойові завдання (миротворчі операції) в містах Сумгаїт
(1988 рік) та Баку (1989-1992 роки), в Нагорно-Карабахській автономній області
(1988-1992 роки), вилучали зброю, підтримували умови комендантського часу,
блокували та знищували незаконні військові формування, проводили евакуацію
населення з районів бойових дій тощо.

11.01.2008
р. позивач звернувся до Київського міського військового комісаріату із заявою
про надання статусу учасника бойових дій та видачу відповідного посвідчення
встановленого зразка.

Рішенням
Київського міського військового комісаріату, оформленого у вигляді листа № 195
від 15.01.2008 р., повідомлено, що дія пункту 2 статті 6 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»поширюються лише на тих
військовослужбовців, які за рішенням Уряду колишнього СРСР були направлені в
держави, де мали місце бойові дії, а Нагорний Карабах, Баку та інші «гарячі
точки»належали до території СРСР, тому позивачеві відмовлено у присвоєнні
статусу учасника бойових дій.

Розглянувши
спір по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про
визнання недійсним рішення відповідача щодо відмови у визнанні його учасником
бойових дій є обґрунтованими, виходячи з наступного.

Закон
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»визначає
правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх
життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до
них.

У
відповідності з п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій
на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового,
начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ
колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і
радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього
Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах,
де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи
забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Перелік
держав, зазначених у цьому пункті,
періоди бойових дій ц них та категорії працівників визначаються Кабінетом
міністрів України.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 63 від 8 лютого 1994 року «Про організаційні
заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»затверджено перелік держав, яким надавалася
допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського
Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР,
військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки,
інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів
внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, де також міститься
вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року.

Суд дійшов
висновку, що під визначенням "інші країни після 1979 року", яке
міститься в Постанові Кабінету Міністрів України № 63 від 8 лютого 1994 року,
слід розуміти в т.ч. і колишній Союз РСР. Такий висновок суду ґрунтується на
наступному.

24 серпня
1991 року внаслідок проголошення України незалежною демократичною державою,
Україна стала незалежною державою по відношенню до будь-якої країни в т.ч. і по
відношенню до колишнього Союзу РСР.

Таким чином,
враховуючи те, що визначення "інші країни після 1979 року" міститься
в Постанові Кабінету Міністрів України, яка прийнята у відповідності до
законодавства незалежної держави України, то термін «інші країни»слід розуміти
по відношенню саме до незалежної держави Україна, а не по відношенню до
колишнього Союзу РСР.

Слід
зазначити, що в примітці № 6 до п. "інші країни після 1979 року"
встановлено, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після
1979 року направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися
бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою
інформацією. Військовим фахівцям у таких
випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління
Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

На думку
відповідача зазначена примітка свідчить про те, що п. "інші країни після
1979 року" розповсюджується виключно на військових фахівців, які
направлялись Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР в країни, на
території яких велися бойові дії.

Суд не
приймає до уваги позицію відповідача, викладену в оскаржуваному рішенні, що
військовослужбовці, які за рішенням Уряду колишнього СРСР були направлені в
держави, де мали місце бойові дії визнаються учасниками бойових дій, а Нагорний
Карабах, Баку та інші «гарячі точки»належали до території СРСР, тому не
доводять того факту, що позивач брав участь у бойових діях.

Проте слід
зазначити, що чинне законодавство України не містить визначення терміну «бойові
дії», а також вичерпних характеристик, які б давали можливість визначити певні
дії як бойові. Таким чином при визначенні, чи мають дії в яких позивач брав
участь на території Азербайджанської РСР, характер бойових, слід враховувати в
повному обсязі обставини, які супроводжували його перебування на зазначених
територіях. При цьому слід також враховувати, що загальновідомими фактами є те,
що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу СРСР
та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 по 1992 роки в
СРСР зокрема в середньоазійских республіках виникали непоодинокі етнічні
конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками. Збройні сили СРСР і органи
внутрішніх справ в даних регіонах виконували бойові завдання метою яких були
захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін. На час існування
Союзу РСР, не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії і
реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась, що не дає можливості
встановити виключно з офіційних документів, чи мало зазначене спеціальне
завдання МВС СРСР на виконання якого був направлений зазначений підрозділ
характер бойового і чи приймав особовий склад цього підрозділу, і позивач в тому
числі, участь у бойових діях на території Азербайджанської РСР.

Проте окрім
вищезазначених офіційних документів, позивачем в судових засіданнях надані
ксерокопії газет, які виходили на території СРСР під час виконання позивачем
спецзавдання МВС СРСР на зазначеній території. Відповідно до інформації, яка
міститься в зазначених виданнях, на той час на території Азербайджанської РСР
відбулись масові заворушення та безпорядки з використанням вогнепальної зброї,
які супроводжувались чисельними людськими жертвами серед громадського населення
та постраждалими серед працівників правоохоронних органів та
військовослужбовців.

Таким чином
судом при розгляді справи встановлено, що позивач виконував миротворчу місію в
умовах масових заворушень та безпорядків при міжетнічних збройних конфліктах,
які відбувались на території Азербайджанської РСР з застосуванням вогнепальної
зброї і піддавав ризику своє життя і здоров'я.

У
відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№ 254к/96-ВР від
28.06.1996 р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1
ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд також
бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема:

1) на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з
використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо
(неупереджено);

5)
добросовісно;

6)
розсудливо;

7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації;

8)
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
грунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього
Кодексу.

Суд звертає
увагу, що згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному
випадку відповідачем не враховано цілий ряд обставин, які мають значення для
прийняття рішення щодо можливості надання позивачу статусу учасника бойових
дій.

За таких
обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на нормах
діючого законодавства та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.
71, 86, 94, ст. 105, 158-163, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний
позов задовольнити повністю.

Визнати
неправомірним рішення Київського міського військового комісаріату, оформлене
листом № 195 від 15.01.2008 р., про відмову у визнанні ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)
учасником бойових дій.

Зобов'язати
Київський міський військовий комісаріат визнати учасником бойових дій ОСОБА_1
(АДРЕСА_1).

Стягнути з
рахунків Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) 3,40 грн.
(три гривні 40 коп.) судових витрат.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному
порядку та в строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя
О.В.Кротюк