Справа № К-9774/06
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2008-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е
М У К Р А Ї Н И

24 січня 2008
року у м. Києві колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді:
Цурка на М.І.,

суддів: Амєліна С.Є., Гуріна М.І., Кобилянського
М.Г., Юрченка В.В.,

секретар с/з
Замега Ю.І.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в порядку касаційного письмового провадження
адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Краснодонського міського управління
праці та соціального захисту населення Луганської області про стягнення не
донарахованої допомоги на оздоровлення в сумі 7986, 40 грн. за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Краснодонського міськрайонного суду Луганської
області від 29 грудня 2004 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області
від 21 квітня 2005 року,

в с т а н о в
и л а:

ОСОБА_1
звернувся з касаційною скаргою на рішення Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 29
грудня 2004 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 21 квітня
2005 року у справі за його позовом до Краснодонського міського управління праці
та соціального захисту населення Луганської області про стягнення не
донарахованої допомоги на оздоровлення в сумі 7986, 40 грн.

Зазначає, що в
червні 2004 року він звернувся до суду із вказаним позовом, який аргументував тим, що у 1987 році він був призваний на воєнні збори
та приймав участь в роботі по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У зв»язку з
чим, відповідно до ст.. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист
громадян, яки постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», він, як учасник
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, повинен отримувати щорічну грошову
допомогу на оздоровлення в розмірі п»яти
мінімальних заробітних плат. Проте, починаючи з 1996 року, йому виплачувалась
така допомога в сумі 26, 70 грн. щорічно. Оскільки з 1 грудня 2003 року розмір
мінімальної заробітної плати
встановлений в розмірі 205 грн., позивач вважає, що сума невиплаченої грошової допомоги на
оздоровлення за 1996-2003 роки, складає
7986 грн. 40 коп., яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Краснодонського
міськрайонного суду Луганської області від 29 грудня 2004 року в задоволенні
позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Луганської області від 21 квітня 2005 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було
відхилено, а рішення Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від
29 грудня 2004 року залишено без змін.

Вказуючи на допущені, на його думку, судами першої та апеляційної
інстанцій порушення норм чинного процесуального та матеріального
законодавства, що призвело до постановлення неправильних
судових рішень, скаржник просить скасувати постановлені судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та постановити
нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами
першої та апеляційної інстанції при розгляді справи встановлено, що позивач, як учасник ліквідації та постраждалий при
виконанні робот по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, є
інвалідом 2=ї групи, у зв'язку з чим користується правами та пільгами,
передбаченими Законом України „Про статус та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Суди першої та апеляційної
інстанцій, постановляючи рішення у цій справі, виходили з того, що застосуванню
підлягає розмір виплат на оздоровлення, встановлений постановою Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 р. № 836 “Про компенсаційні виплати особам,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, тобто 26,70 грн.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна з наступних підстав.

Згідно зі статтею 48 Закону України “Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2
категорії передбачена щорічна виплата на оздоровлення в розмірі п»яти
мінімальних заробітних плат. При цьому розмір мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати (абзац 7 частини 4 статті 48 Закону № 796-ХІІ).

Статтею 1 Закону України “Про встановлення мінімальної
заробітної плати на 2003 рік” від 26.12.2002 р. № 372-ІV (далі - Закон № 372-ІV) розмір мінімальної заробітної плати встановлений з 1
січня 2003 року у розмірі 185 грн. на місяць, а з 1 грудня 2003 року - 237 грн. Зі змісту статті 1 цього Закону не
вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування розміру мінімальної
заробітної плати з метою реалізації норми статті 48 Закону № 796-ХІІ, а
навпаки, статтею 2 Закону № 372-ІV передбачено обов'язок Кабінету Міністрів України
здійснювати застосування цих норм.

Законом України “Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” не уповноважено Кабінет Міністрів України зменшувати конкретні суми
компенсацій і допомоги, змінювати розмір допомоги на оздоровлення, встановлений
Законом.

Частиною 1 статті 67 Закону України “Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” було встановлено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і
компенсацій (передбачених цим Законом) підвищуються Кабінетом Міністрів України
відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної
плати.

Слід зазначити, що встановлений ще в 1996 році постановою
КМУ № 836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом тривалих років не
змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими законами України.
Зокрема, розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до статті 1 Закону №
372-ІV з 1 січня
2003 року складав 185 грн. на місяць, який згідно з внесеними Верховною Радою
України змінами до Державного бюджету України зростав кожен наступний рік. При
цьому, вказані закони не містили обмежень щодо застосування статті 48 Закону №
796-ХІІ. Оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в
наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних
засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні
даного спору, застосуванню підлягає саме стаття 48 Закону № 796-ХІІ та стаття 1
Закону № 372-ІV, а не Постанова КМУ № 836.

Окрім того, не можна погодитися з тим, що реальні
можливості видаткової частини Державного бюджету у 1996 році, коли Кабінетом
Міністрів України було встановлено розмір виплат на оздоровлення інвалідам другої групи, що стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, у сумі еквівалентній 26,70 грн., та у 2000 році і
наступних роках були однаковими. Однак лише постановою Кабінету Міністрів
України від 12 липня 2005 р. №562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” було збільшено
розмір такої допомоги, зокрема інвалідам другої групи - до 120 грн.

Не дивлячись на те, що Верховною Радою України змін до
статті 48 Закону України № 796-XII, в якій
для розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, не внесено,
Кабінетом Міністрів України ніякого врахування реальних можливостей видаткової
частини Державного бюджету України до 12 липня 2005 року здійснено не було, оскільки розмір виплат на
оздоровлення - 26,70
грн., встановлений постановою Кабінету Міністрів України 1996 року, змінений не був.

За таких обставин та з урахуванням вимог ст. 48 Закону N
796-XII, Управління повинно було виплатити позивачу щорічну допомогу на
оздоровлення за зазначений період, відповідно до суми мінімальної заробітної
плати на момент виникнення права на виплату.

При цьому колегія суддів зазначає, що позивач пред»явив
позов про виплату допомоги на оздоровлення як учасник ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії. Суди першої та апеляційної
інстанції, вирішуючи спір, виходили з того, що позивач є інвалідом 2-ї групи
внаслідок Чорнобильської катастрофи, хоча жодних доказів цього у матеріалах
справи немає.

Зважаючи
на те, що судовими інстанціями неправильно застосовані норми матеріального
права, однак фактичних даних щодо реально отриманих позивачем сум щорічної допомоги
за 2000 - 2003 роки в матеріалах справи не
міститься, колегія суддів вважає за необхідне скасувати всі ухвалені в справі
судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, у
зв'язку з чим скарга задовольняється частково.

Вирішуючи спір, суди повинні врахувати також положення п.
6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня
2003 року № 435 щодо застосування правил ЦК України про позовну давність.

Керуючись ст.ст. 210, 220, 222, 223 п.6, 227, 230, 231 КАС
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краснодонського міськрайонного суду
Луганської області від 29 грудня 2004 року та ухвалу апеляційного суду
Луганської області від 21 квітня 2005 року скасувати, а справу направити на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених
ст..237 КАС України.

Головуючий: Ліпський Д.В.

Судді: Амєлін С.Є.

Гурін М.І.

Кобилянський М.Г.

Юрченко В.В.