Справа № 2-а-65/07
Суддя: Гончаренко Т.В.
Дата ухвалення: 2007-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №2-а-65/07
ПОСТАНОВА

іменем України

07
серпня 2007 року Звенигородський
районний суд

Черкаської
області

в
складі: головуючої судді Гончаренко
Т.В.

при
секретарі Дрига
А.В.

за
участю представника

позивача
адвоката ОСОБА_1

за
участю представника

відповідача Запорожець
СВ.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Звенигородці в залі суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2до Управління праці і соціального захисту
населення Звенигородської районної державної адміністрації про стягнення недоплаченої
щорічної разової грошової допомоги учаснику бойових дій,

встановив:

13.06.2007 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним
адміністративним позовом, в якому зазначила, що вона є учасником бойових дій і
це підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 30.06.2004 року, і тому
на підставі ч.5 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" від 22.10.1993 року їй щорічно до 5 травня повинна
надаватись одноразова грошова допомога в розмірі п"яти мінімальних пенсій
за віком.

Проте, в порушення вимог цього Закону та ст.ст.8,22,48 Конституції України
у 2005,2006 та 2007 роках вказана допомога їй виплачена не була.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року
положення ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007
рік" визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Відповідно до правової позиції Конституційного суду
України, викладеної в Рішенні Конституційного Суду України від 30.03.2002 року
№ 5-рп/2002, оскільки для значної кількості громадян України пільги,
компенсації і гарантії, право на які передбачено чинним законодавством, є
додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного
права на забезпечення достатнього життєвого рівня (ст.48 Конституції України),
який, принаймні, не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого
законом (частина третя ст. 46 Конституції України), звуження змісту та обсягу
цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів
за ст.22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за
умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85, пункту 19
частини першої статті 92 Конституції України надзвичайного стану.

Законні підстави, передбачені ст.ст.85,92 Конституції України, до зупинення
дії статтей Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" про щорічну до 5 травня виплату ветеранам війни
одноразової грошової допомоги були відсутні.

Мінімальна пенсія за віком у 2005 році складала, виходячи із прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили працездатність, 332 грн. відповідно до Закону
України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування",
у 2006 році - 359 грн. та в 2007 році - 410,06 грн. Тому виплати їй щорічної
допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій на підставі Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" повинні
були складати: у 2005 році - 1660 грн., у 2006 році 1795 грн. та у 2007 році
2050,30 грн., а всього 5505,30 грн. З урахуванням того, що виплати позивачці в
2005-2007 роках не проводились взагалі, недоплата за три роки становить 5505,30
грн.

Про порушення своїх прав позивачка ОСОБА_2. дізналася в червні 2007 року з
юридичної консультації, наданої їй її представником адвокатом ОСОБА_1., тому
строк її звернення до суду за захистом порушеного її права нею не пропущено.

ОСОБА_2. просить стягнути з відповідача - Управління праці та соціального
захисту населення Звенигородської райдержадміністрації на її користь суму
недоплаченої одноразової щорічної допомоги, як учаснику бойових дій, у розмірі
5505,30 грн.

Від стягнення з відповідача на користь позивачки ОСОБА_2. 438,79 грн. в
рахунок відшкодуваня втрат від інфляції, трьох процентів річних від просрочених
сум платежів, які становлять 158,53 грн., а всього 597,32 грн., представник
позивачки адвокат ОСОБА_1. відмовився.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_1.,
повноваження якого підтверджуються письмовою заявою позивачки та ордером
адвоката № 89 від 13.06.2007 року, підтримав позовні вимоги ОСОБА_2. Просив
стягнути з відповідача - Управління праці та соціального захисту населення
Звенигородської райдержадміністрації на користь ОСОБА_2 суму невиплаченої
разової щорічної грошової допомоги, як учаснику бойових дій, в розмірі 5505,30
грн., з розрахунку, що в 2005 році виплати разової грошової допомоги до 5
травня ОСОБА_2. мали складати 1660 грн., у 2006 році - 1795 грн. і в 2007 році
- 2050,30 грн., які виплачені не були.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_1. суду пояснив, що згідно ст. 17-1
Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" встановлено, що виплата разової грошової допомоги здійснюється
органами праці і соціального захисту населення. Однак вищевказаним органом
влади не були дотримані вимоги Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" і ОСОБА_2. не було виплачено разову
грошову допомогу, як учаснику бойових дій, у 2005-2007 роках до 5 травня згідно
ст.12 вищевказаного Закону, а тому позивачка має право на отримання від
держави, як учасник бойових дій, 5505,30 грн., як суми своєчасно невиплаченої
їй разової щорічної грошової допомоги.

Крім того, представник позивачки пояснив, що строк позовної давності
позивачкою не пропущено, так як вона дізналась про порушення свого
конституційного права на отримання щорічної одноразової допомоги, яка
передбачена Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", лише в червні 2007 року із отриманої у нього
юридичної консультації із цього питання.

Представник відповідача - Управління праці та соціального
захисту населення Звенигородської райдержадміністрації Запорожець СВ. в судовому
засіданні позов не визнала і просила залишити його без задоволення як
безпідставний, посилаючись на те, що позивачка не перебуває на обліку в Єдиному
державному реєстрі пільговиків, а

тому і виплати їй щорічної разової грошової допомоги до 5 травня не повинні
були проводитись.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає
до повного задоволення із слідуючих підстав.

Вирішуючи спір судом встановлено, що ОСОБА_2. з 30.06.2004 року є учасником
бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 30.06.2004
року Звенигородсько-Лисянським ОМВК.

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" ОСОБА_2. щорічно до 5 травня, як учаснику
бойових дій, в 2005-2007 роках повинна була виплачуватись разова грошова
допомога в розмірі п"яти мінімальних пенсій за віком.

Позивачка ОСОБА_2. до 5 травня у 2005, 2006, 2007 роках через Управління
праці та соціального захисту населення Звенигородської райдержадміністрації
разової щорічної грошової допомоги, як учасник бойових дій, не отримувала.

Проте, позивачка ОСОБА_2, як учасник бойових дій, у 2005-2007 роках повинна
була отримувати щорічну разову грошову допомогу до 5 травня в розмірі
п"яти мінімальних пенсій за віком, тобто в розмірі 1660 грн. в 2005 році,
1795 грн. - у 2006 році та 2050,30 грн. у 2007 році, з врахуванням того, що
відповідно мінімальна пенсія за віком осіб, які втратили працездатність, згідно
ст.28 Закону України „Про загальнообов"язкове державне пенсійне
страхування, Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік у
2005 році становила 332 грн., у 2006 році - 359 грн. і в 2007 році - 410,06
грн.

Таким чином, розмір недоплаченої щорічної разової допомоги до 5 травня
учаснику бойових дій за період 2005-2007 років складає: у 2005 році 1660 грн.,
у 2006 році 1795 грн. і в 2007 році 2050,30 грн., а всього 5505,30 грн.

Про порушення свого права щодо отримання разової щорічної грошової допомоги
до 5 травня, як учасник бойових дій, ОСОБА_2. дізналася в червні 2007 року із
юридичної консультації, яку надав їй її представник адвокат ОСОБА_1.

Тобто обставини, викладені позивачкою в позовній заяві, про те, що вона має
право на одержання до 5 травня щорічної разової грошової допомоги, як учасник
бойових дій, в 2005-2007 роках у розмірі п"яти мінімальних пенсій за
віком, обгрунтовані і підтверджені в судовому засіданні вищеперерахованими
доказами.

Оскільки позивачка ОСОБА_2. вперше дізналася про порушення свого права в
червні 2007 року, то строки звернення до суду за захистом порушеного її
конституційного права нею не пропущені.

Встановленому судом факту відповідають
адміністративно-правові відносини, що виникають з приводу захисту прав фізичної
особи у сфері публічно-правових відносин від порушень органу державної влади.
До даних правовідносин слід застосувати ст.ст.2, 4,6,17,19,162 КАС України,
відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є захист прав,
свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від
порушень органів державної влади і до адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб"єктів владних
повноважень. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі
публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший
порядок судового вирішення, і ніхто не може бути позбавлений права на розгляд
його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена КАС
України. Компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних осіб
із суб"єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи
бездіяльності. Суд може визнати дії чи бездіяльність суб"єкта владних
повноважень протиправними. При вирішенні справи по суті суд може задовольнити
адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні
повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти
постанову про: визнання протиправними рішення суб"єкта владних

повноважень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень; зобов'язання відповідача вчинити певні дії;
стягнення з відповідача коштів. Суд може прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина у
сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб"єкта владних
повноважень.

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня учасникам бойових дій
виплачується разова грошова допомога у розмірі п"яти мінімальних пенсій за
віком.

Згідно ст.28 Закону України „Про загальнообов"язкове державне пенсійне
страхування" мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного
законом.

Відповідно до ст.63 Закону України „Про внесення змін до Закону України
„Про Державний бюджет України на 2005 рік" та деяких інших законодавчих
актів України" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність,
складає 332 грн., відповідно до ст.65 Закону України „Про Державний бюджет
України на 2006 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність,
складає 359 грн. і відповідно до ст.62 Закону України „Про Державний бюджет
України на 2007 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили
працездатність, складає 410,06 грн. Саме з такого розрахунку повинна була
вираховуватись і виплачуватись щорічна разова грошова допомога позивачці, як
учаснику бойових дій, в 2005-2007 роках.

Суд залишає поза увагою посилання представника відповідача - Управління
праці та соціального захисту населення Звенигородської райдержадміністрації
Запорожець С.В. на те, що у період 2004-2007 років позивачці ОСОБА_2. виплати
щорічної разової грошової допомоги до 5 травня не повинні були проводитись, так
як вона не перебуває на обліку в Єдиному державному реєстрі пільговиків, так як
відповідачем не надано суду доказів, які б підтвердили його твердження.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип
верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та
інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і
повинні відповідати їй.

Кожен громадянин України має право на соціальний захист (ст.46 Конституції
України).

Виходячи з положень ст.ст. 8, 22, 46 Конституції України виплата щорічної
разової грошової допомоги учасникам бойових дій, інвалідам війни та іншим
категоріям осіб, зазначеним у Законі України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" є соціальною гарантією і не можуть бути
скасованими, а також не можуть бути звужені за їх змістом і обсягом при
прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тому суд прийшов
до висновку, що в даному спорі щодо розміру разової грошової допомоги слід
керуватись не законами про Державний бюджет України на відповідний рік, а
Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",
оскільки він, як Закон постійної дії, має прерогативу над законами про
Державний бюджет України на 2004 рік, 2005 рік, 2006 рік та 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від
09.07.2007 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційними) положення Закону України "Про Державний бюджет України
на 2007 рік", а саме ст.29, якою встановлено, що у 2007 році виплата
щорічної разової допомоги відповідно до Законів України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви
нацистських переслідувань" здійснюються у таких прозмірах: інвалідам І
групи - 450 грн., інвалідам II групи - 360 грн., інвалідам III групи -
300 грн.; учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім в"язням
концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також
дітям, які народилися у зазначених місцях

примусового тримання їх батьків, - 280 грн.; особам, які мають особливі
заслуги перед Батьківщиною, - 450 грн.; ч.1енам сімей загиблих та дружинам
(чоловікам) померлих інвалідів війни та дружинам (чоловікам) померлих учасників
бойових дій, учасників війни і жертв нацистських переслідувань, визнаних за
життя інвалідами, - 150 грн.; учасникам війни та колишнім в"язням
концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, особам, які
були насильно вивезені на примусові роботи, дітям партизанів, підпільників,
іншихучасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога - 55
грн.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов"язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Ст. 17-1 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" встановлено порядок виплат разової грошової допомоги,
зокрема, щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах,
передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та
соціального захисту населення через відділення зв"язку або через установи
банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача), пенсіонерам - за
місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами - за місцем їх
проживання чи отримання грошового утримання.

Відповідно до п.3 Положень про Управління праці та соціального захисту
населення Звенигородської районної державної адміністрації, затвердженого
розпорядженнями голови Звенигородської райдержадміністрації за № 325/2003-рп
від 24.09.2003 року та № 298/2006-рп від 05.10.2006 року, основними завданнями Управління
праці та соціального захисту населення Звенигородської райдержадміністрації є:
забезпечення в межах своїх повноважень дотримання законодавства про працю,
охорону праці, загальнообов"язкове державне соціальне страхування,
пенсійне забезпечення, соціальний захист населення, призначення та виплата
соціальної допомоги, встановленої законодавством.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року № 3477-IV, суди застосовують
при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. У рішенні,
ухваленому 30.11.2004 року у справі "Бакалов проти України",
Європейський суд з прав людини вказав, що для держави неприпустимо пояснювати
невиплату боргу браком бюджетних коштів, тому посилання представника
відповідача на відсутність коштів не може бути підставою для відмови в
задоволенні позову.

З викладеного вбачається, що виплату щорічної разової грошової допомоги до
5 травня ветеранам війни проводить Управління праці та соціального захисту
населення Звенигородської райдержадміністрації, яке знаходиться з позивачем у
безпосередніх правовідносинах, виконуючи свої повноваження, і ним порушено
конституційне право та охоронювані законом інтереси позивачки на отримання
разової щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі п"яти мінімальних
пенсій за віком протягом 2005-2007 років. Тому суд вважає, що Управління праці
та соціального захисту населення Звенигородської райдержадміністрації є
належним відповідачем по даній справі.

Відповідно до ч.3 ст.2 Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року з послідуючими
змінами та доповненнями, нормативні акти органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, які обмежують права та пільги ветеранів війни,
передбачені цим Законом, є недійсними.

Згідно ст.525 ЦК України
одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК
України порушенням зобов"язання є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом зобов"язання (неналежне виконання).

Крім того, із відповідача - Управління праці і соціального захисту
населення Звенигородської районної державної адміністрації на користь позивачки
ОСОБА_2. слід стягнути понесені нею судові витрати - 100 грн. по оплаті за
надану юридичну допомогу.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що конституційне право
позивачки ОСОБА_2. щорічно отримувати до 5 травня разову грошову допомогу, як
учасника бойових дій, в 2005-2007 роках в розмірі п"яти мінімальних пенсій
за віком порушено з боку Управління праці та соціального захисту населення
Звенигородської райдержадміністрації і підлягає судовому захисту, а позов є
обгрунтованим і підлягає повному задоволенню.

Керуючись ст.ст.3, 8, 19, 22, 46, 48, 55, 56, 95, 96 Конституції України,
Рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2002 від 20.03.2002 року, Рішенням
Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року, ст.ст.4,11,174,509,525,
610 ЦК України,
ст.ст. 2,4,6,17,19,49,56,87,90,91,94,104,106,159,160,161,162,256,257 КАС
України, на підставі ст.ст.2,12,17-1,22 Закону України „Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту", ст.28 Закону України „Про
загальнообов"язкове державне пенсійне страхування", ст.63 Закону
України „Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на
2005 рік" та деяких інших законодавчих актів України", ст.65 Закону
України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", ст.29 Закону України
„Про Державний бюджет України на 2007 рік", суд, -

постановив:

Позов ОСОБА_2до Управління праці і соціального захисту населення
Звенигородської районної державної адміністрації про стягнення недоплаченої
щорічної разової грошової допомоги учаснику бойових дій задоволити повністю.

Стягнути на користь позивачки ОСОБА_2з Управління праці та соціального
захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації невиплачену
їй разову щорічну грошову допомогу як учаснику бойових дій за 2005-2007 роки в
сумі 5505,30 грн.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення
Звенигородської районної державної адміністрації на користь позивачки ОСОБА_2
100 грн. в рахунок відшкодування понесених нею витрат по оплаті за надану
юридичну допомогу.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення
Звенигородської районної державної адміністрації на користь держави судовий
збір в сумі 55 грн.

Допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення із
відповідача - Управління праці та соціального захисту населення Звенигородської
районної державної адміністрації на користь позивачки ОСОБА_2суму невиплаченої
їй щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій в розмірі 5505,30
грн.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного
суду. Заява про апеляційне оскарження подається протягом 10 днів з дня
проголошення постанови, а апеляційна скарга протягом 20 днів після подання
заяви про апеляційне оскарження. Заява та апеляційна скарга подаються до
апеляційного адміністративного суду через Звенигородський районний суд,
одночасно копія апеляційної скарги надсилається до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається в строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова набирає
законної сили після закінчення строку на подання заяви або апеляційної скарги,
якщо такі не були подані.