Справа № К-1060/07
Суддя: Панченко О.Н.
Дата ухвалення: 2008-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА І МЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня
2008 року

м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного
суду України у складі:

головуючого:

Панченка О.Н.

суддів:

Смоковича М.І. Сороки М.О. Штульмана І.В. Чумаченко
Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня
2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Овруцького районного відділу управління
Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, управління праці та соціального захисту
населення Овруцької районної державної адміністрації про стягнення невиплачених коштів,
передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Овруцького районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ
України в Житомирській області,
управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної
державної адміністрації про стягнення
коштів, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи». Позовні вимоги мотивував тим, що відповідачі нараховують зазначені
виплати, передбачені Законом України
«Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не відповідно до норм цього
Закону в кратному відношенні до мінімальної заробітної плати, а в твердих
ставках, встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26 липня
1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що
призвело до порушення його прав. Тому просив задовольнити його вимоги про
стягнення з відповідачів невиплачених сум за період з 01.02.2003 року по 31.12.2005 року.

Постановою Овруцького районного суду
Житомирської області від 09 березня 2006
року позов задоволено. Стягнуто з Овруцького районного відділу Управління
Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області на користь
позивача допомогу у зв'язку з обмеженим споживанням продуктів харчування
місцевого виробництва за період з 01.01.2002 р. по 30.09.2005 р. в сумі 2905,1
грн., та доплату до заробітної
плати в сумі 14525,5 грн., з відрахуванням обов'язкових платежів та
податків. Зобов'язано Овруцький районний відділ управління
Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області провести
донарахування ОСОБА_1 за період з
01.10.2005 р. по 31.12.2005 р. допомоги у зв'язку з обмеженим споживанням
продуктів харчування місцевого виробництва в сумі 392,1 грн. та доплату до
заробітної плати в сумі 1960,50 грн. Зобов'язано управління праці
та соціального захисту
населення Овруцької районної державної адміністрації Житомирської області
прийняти платіжні документи від Овруцького районного відділу Управління
Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області для виплати йому
заборгованості по доплаті праці громадянам, які працюють на території
радіоактивного забруднення в розмірі 16486,00 грн. та заборгованості по
компенсації громадянам, які проживають на території радіоактивного забруднення
в розмірі 3297,20 грн. з відрахуванням обов'язкових платежів та податків.

Постановою апеляційного
суду Житомирської області від 21 грудня 2006 року постанову Овруцького
районного суду Житомирської області від
09 березня 2006 року скасовано, прийнято нову постанову про відмову в задоволенні
позову.

Не погоджуючись з
постановленим у справі рішенням
суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Вищого
адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій посилається на
неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і
залишити в силі
постанову суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь
судді щодо обставин, необхідних для ухвалення рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки
обставин у справі та застосування судами норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню за таких підстав.

Судами встановлено, що
ОСОБА_1 проходить службу в Овруцькому районному відділі Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Житомирській області, є потерпілим внаслідок
Чорнобильської катастрофи категорії 3 та проживає на радіоактивно забрудненій
території в м. Овручі Житомирської області, яке віднесене до зони гарантованого
добровільного відселення. При цьому має право на відповідні компенсації, доплати
та допомоги, передбачені статтями 37, 39
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», які протягом з січня 2003 по
грудень 2005 року виплачувались йому по місцю роботи згідно з постановою
Кабінету Міністрів України № 836 від
26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Скасовуючи постанову
суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що дії
відповідачів щодо нарахування та виплати компенсації і доплати позивачу були
правомірними, оскільки конкретні розміри всіх доплат, передбачених Законом
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановлені постановою Кабінету
Міністрів України №836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи
з реальних можливостей державного бюджету.

Однак, з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на
наступне.

Відповідно
до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової
або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з
незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках,
передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і
трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені
та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до статті 37 Закону України
"Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" встановлена виплата громадянам, які проживають
на територіях радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного
відселення, щомісячної у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в розмірі 40 %
мінімальної заробітної плати.

Статтею 39 цього Закону
України встановлено, що виплата громадянам, які працюють на територіях
радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного відселення,
провадиться в розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Наявність права у
позивача на виплату щомісячної грошової допомоги у зв'язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного
господарства в розмірі 40 % мінімальної заробітної плати та виплату як
громадянину, який працює на території радіоактивного забруднення у зоні
гарантованого добровільного відселення в розмірі двох мінімальних заробітних
плат є визначальною для вирішення даного спору, крім того це право гарантується
Конституцією України (частина 2 статті 46 Конституції України).

Згідно з положеннями частини четвертої статті
9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з
пріоритетності законів над підзаконними актами, суд апеляційної інстанції дійшов
помилкового висновку, що при визначенні розміру щомісячної грошової допомоги у
зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства та виплати громадянам, які працюють на
території радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного
відселення застосуванню підлягає наведена вище постанова
Кабінету Міністрів
України № 836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав позивача, тоді як при вирішенні даного спору
застосуванню підлягали статті
37 та 39 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», з яких вбачається, що під час визначення розміру передбачених цими статтями виплат за основу їх нарахування береться мінімальна заробітна плата.

Крім того, судом
апеляційної інстанції не враховано того, що розмір виплат, передбачених
постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не відповідає визначеному Законом України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» розміру, кратному мінімальній заробітній платі, яка
збільшувалась в різні роки Законами України «Про встановлення мінімальної
заробітної плати на 2002 рік», «Про встановлення мінімальної заробітної плати
на 2003 рік», «Про Держаний бюджет України
на 2004 рік» та «Про Державний бюджет України на 2005 рік». Зокрема,
розмір мінімальної заробітної плати в Україні, відповідно до вищевказаних
Законів був таким:

з 01.07.2002 року - 165,00 грн., з 01.01.2003 року - 185,00 грн., з
01.12.2003 року - 205,00 грн., з 01.09.2004 року - 237,00 грн., з 01.01.2005 року - 262,00 грн., з 01.04.2005
року - 290,00 грн., з 01.07.2005 року -310,00 грн., з 01.09.2005 року - 332,00 грн.

Відповідно до частини
другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому надання
законодавцем Кабінету Міністрів України права визначати порядок виплат особам,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не означає, що останній,
встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу прав таких
осіб, встановлених цим же Законом. Тобто,
Кабінет Міністрів України повинен був встановити зазначений порядок не
порушуючи положень цього Закону.

Крім того, органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань,
які встановлені статтею 46 Конституції України та Законом
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», щодо визначення розміру та виплати грошової допомоги.

Таким чином, суд
апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції, та
відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення на користь
позивача допомоги у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та доплати до заробітної плати, помилково застосував до
даних правовідносин постанову Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Водночас, постановою
Кабінету Міністрів України № 987 від 20.06.2000 року в редакції, яка була чинна
на час виникнення спірних правовідносин, був затверджений Порядок використання
коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської
катастрофи та соціального захисту населення.

Відповідно до п. 20
зазначеного Порядку виплата компенсацій та допомоги, передбачених Законом
України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», працюючим громадянам проводиться
підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами, в яких
громадяни працюють, навчаються або
несуть службу.

При цьому пунктом 27
вищенаведеного Порядку передбачено, що підприємства, установи та організації,
зазначені в пункті 20, здійснюють виплату компенсацій та допомоги за рахунок
власних коштів з наступним відшкодуванням їх за рахунок коштів Фонду за
поданням органам Державного казначейства з розрахунків витрат протягом двох
тижнів від дня проведення виплати.

Таким чином,
відшкодування коштів має бути наступним після проведення виплат.

З огляду на зазначене,
оскільки такі виплати на час звернення до суду і на момент постановлення
судових рішень Овруцьким районним відділом управління Міністерства внутрішніх
справ України в Житомирській області позивачу проведені не були, то і
задоволення судами вимог про їх відшкодування управлінням праці та соціального
захисту населення Овруцької районної державної адміністрації є передчасним.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що постановлене у даній справі рішення суду першої інстанції в
частині зобов'язання управління праці та соціального захисту населення
Овруцької районної державної адміністрації прийняти платіжні доручення від
Овруцького районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в
Житомирській області для виплати позивачу заборгованості підлягає скасуванню, а
у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Крім того, колегія
суддів приходить до висновку, що оскільки судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та
процесуального права при прийнятті рішення в частині стягнення з Овруцького
районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській
області на користь позивача допомоги у зв'язку з обмеженим споживанням
продуктів харчування місцевого виробництва за період з 01.01.2002 р. по 30.09.2005 р. в сумі 2905,1 грн. та
доплати до заробітної
плати в сумі 14525,5 грн., то постанову Овруцького районного суду
Житомирської області від 09 березня 2006 року в цій частині слід залишити в
силі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 229, 230, 232 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів -

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Житомирської
області від 21 грудня 2006 року -
скасувати.

Постанову Овруцького
районного суду Житомирської області від 09 березня 2006 року в частині
зобов'язання управління праці та соціального захисту населення Овруцької
районної державної адміністрації прийняти платіжні доручення від Овруцького
районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в
Житомирській області для виплати ОСОБА_1 заборгованості по доплаті праці
громадянам, які працюють на території радіоактивного забруднення в розмірі
16486,00 грн. та заборгованості по компенсації громадянам, які проживають на
території радіоактивного забруднення в розмірі 3297,20 грн. з відрахуванням
обов'язкових платежів та податків -
скасувати.

В решті постанову
Овруцького районного суду Житомирської області від 09 березня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Овруцького
районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в
Житомирській області, управління праці
та соціального захисту населення Овруцької районної державної
адміністрації, про стягнення
невиплачених коштів, передбачених Законом України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - залишити
в силі.

Постанова набирає
законної сили з моменту проголошення і оскарженню не
підлягає, крім як у порядку та з підстав, передбачених статтями 237-239 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Судді: