Справа № К-20560/07
Суддя: Кобилянський М.Г.
Дата ухвалення: 2008-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у складі:

головуючого Кобилянського М.Г.,

суддів Амєліна С.Є., Загороднього А.Ф., Федорова
М.О., Шкляр Л.Т.,

секретар: Мудрицька Ю.В., -

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Президента
України про визнання протиправним і скасування правового акта індивідуальної
дії та поновлення на публічній службі

за касаційною скаргою представника позивача - ОСОБА_2 на ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2007 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2007 року
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом. Просив
визнати протиправним і скасувати Указ Президента України від 01 травня 2007
року № 370/2007 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Конституційного Суду
України» та поновити ОСОБА_1 на посаді
судді Конституційного Суду України. Зазначав, що оскаржуваний Указ Президента України є протиправним і
підлягає скасуванню, оскільки вона не
допускала порушення присяги судді, Указ був прийнятий без дотримання
законодавчо визначеної процедури припинення повноважень судді Конституційного
Суду України.

Постановою Шевченківського
районного суду міста Києва від 18 липня 2007 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправним та скасовано Указ Президента України від 01 травня 2007
року № 370/2007. Поновлено ОСОБА_1 на посаді судді Конституційного Суду України
з 01 травня 2007 року.

Ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2007 року апеляційну скаргу
представника Президента України задоволено частково. Скасовано постанову
Шевченківського районного суду міста Києва від 18 липня 2007 року, а справу
направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва з
підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.204 КАС України.

Представник позивача -
ОСОБА_2 оскаржила ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26
жовтня 2007 року у касаційному порядку. Просить скасувати це судове рішення, а
постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 18 липня 2007 року
залишити в силі, вважаючи її законною і обґрунтованою. Зазначає, що суд
апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 195 КАС України вийшов за межі доводів апеляційної скарги,
оскільки в апеляційних скаргах представників відповідача відсутні доводи щодо
вирішення справи неповноважним складом суду або про порушення правил
територіальної підсудності. Вказує, що суд апеляційної інстанції не наділений
повноваженнями вирішувати питання щодо зміни територіальної підсудності на
стадії апеляційного розгляду справи та що відповідно до вимог ч.6ст.22 КАС
України спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються.
Вважає також, що вирішення на стадії апеляційного розгляду питання щодо
дотримання судом першої інстанції правил територіальної підсудності не перешкоджає
розгляду справи та не може вплинути на вирішення спору по суті.

Заслухавши доповідь судді,
здійснивши касаційний перегляд у межах, визначених ст.220 КАС України, колегія
суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Направляючи справу на новий
розгляд, суд апеляційної інстанції зазначив в мотивувальній частині ухвали, що
порушення правил територіальної підсудності призвело до ухвалення судового
рішення неналежним (неповноважним) судом.

Такий висновок суду відповідає
встановленим обставинам справи та узгоджується з положеннями Конституції
України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кодексу
адміністративного судочинства України.

Так, із матеріалів справи
видно, що 08 червня 2007 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся з позовом
до Шевченківського районного суду міста
Києва, вказавши, що позивач проживає
у АДРЕСА_1,тобто на території Шевченківського району міста Києва.

З'ясовуючи, чи підсудна
позовна заява даному адміністративному суду, з огляду на ту обставину, що зазначене в ній місце проживання позивача (АДРЕСА_1) не співпадає з місцем
проживання, зазначеним у довіреності, виданій
на представництво її інтересів ОСОБА_3 (АДРЕСА_2), суддя Шевченківського
районного суду міста Києва залишив позовну заяву без руху, надавши строк для
усунення недоліків.

16 червня 2007 року Шевченківським районним судом міста Києва
зареєстрована позовна заява ОСОБА_1, у якій зазначено, що проживає вона у
АДРЕСА_2, тобто на території Печерського району міста Києва. Як доказ
проживання ОСОБА_1 на території Шевченківського району міста Києва до позовної заяви додана копія договору
безоплатного користування розташованим у АДРЕСА_1 об'єктом нерухомості
(приміщенням), укладеного 01 січня 2007 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4. Номер
договору, дані про його реєстрацію та про те чи відноситься об'єкт нерухомості
до житлових приміщень у його копії не зазначені (т.1 а.с.19-20). Судами
встановлено, що даний договір у встановленому законом порядку на час звернення
з позовом до суду не був зареєстрований. Відсутні також і відомості про
реєстрацію ОСОБА_1 у відповідних органах на території Шевченківського району
міста Києва.

Отже, договір
безоплатного користування зазначеним об'єктом нерухомості, розташованим на
території Шевченківського району міста Києва, не підтверджує факт проживання
(перебування) ОСОБА_1 на території
цього району міста Києва.

Не врахувавши цієї
обставини та помилково вважаючи, що справа належить до розгляду Шевченківським
районним судом міста Києва, 18 червня 2007 року суддя цього суду відкрив
провадження в адміністративній справі.

До початку судового
розгляду, представник відповідача подав
письмове клопотання про передачу справи на розгляд до Печерського районного
суду міста Києва, посилаючись на те, що провадження у справі відкрито без
дотримання правил територіальної підсудності (т.1 а.с.98-100).

Однак ухвалою Шевченківського районного суду міста
Києва від 18 липня 2007 року у
задоволенні цього клопотання відмовлено із зазначенням, що оскарженню ухвала не підлягає, (т.1 а.с.101), тобто без надання в порушення вимог ч.3 ст. 22 КАС
України можливості оскаржити її. Відразу ж після проголошення ухвали розгляд
справи продовжено та вирішено її.

Відповідно
до ч.2 ст.19 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження правових
актів індивідуальної дії, які стосуються інтересів конкретної особи,
вирішуються адміністративними судами за місцем проживання (перебування,
знаходження) позивача.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та
вільний вибір проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи вважається
адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком
понад шість місяців на рік, а місцем перебування -
адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком
менше шести місяців на рік. Положеннями саме цього закону мав керуватися суд під час встановлення місця
проживання ( перебування) позивача для визначення територіальної
підсудності адміністративної справи.

У матеріалах
справи відсутні докази про наявність підстав у позивача звертатися з позовом до
Шевченківського районного суду міста Києва, а отже і про
наявність підстав для відкриття
провадження та розгляду справи саме цим судом за обставин, коли позивач
сама зазначила у позовній заяві, що проживає на території Печерського району
міста Києва та з урахуванням того, що після відкриття провадження у справі, до початку
судового розгляду суду було відомо про те, що провадження у справі відкрито без
дотримання правил предметної підсудності.

Отже, висновок
суду апеляційної інстанції про те, що судом першої інстанції справу розглянуто
з порушенням правил територіальної підсудності є правильним.

Відповідно до
ч.2 ст.6 КАС України ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його
справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим
Кодексом. Тому порушення встановленого статтею 22 цього Кодексу порядку
передачі справи з одного суду до іншого,
є неприпустимим та таким, що порушує право особи на незалежний та
неупереджений суд. За правилами ч.3 ст. 22 КАС України ухвала про передачу
адміністративної справи до іншого суду або про відмову в передачі може бути
оскаржена. Пунктом третім частини
першої статті 22 КАС України передбачено обов'язок, а не право суду передати адміністративну справу до
належного суду, за умови виявлення порушення правил територіальної підсудності
після відкриття провадження у справі, але до початку її судового розгляду.

Маючи достатні
дані про те, що провадження у справі відкрито без дотримання правил
територіальної підсудності, не виконуючи свого обов'язку про передачу справи на
розгляд іншого адміністративного суду та відмовивши відповідачеві у задоволенні
своєчасно заявленого клопотання про це, Шевченківський районний суд міста Києва
незаконно визначив себе належним і повноважним судом та позбавив відповідача
можливості оскаржити ухвалу від 18 липня
2007 року, окремо від судового рішення, що у випадку задоволення скарги
гарантувало б розгляд справи належним (повноважним), тобто незалежним і
неупередженим судом.

За обставин, коли незважаючи на те, що одна
зі сторін до початку судового розгляду вказувала на порушення правил
територіальної підсудності, заявляла клопотання про передачу справи до
належного суду, а суду було відомо про недотримання правил територіальної
підсудності і неналежний (неповноважний) суд всупереч вимогам п.3 ч.1ст.22 КАС
України продовжив розгляд справи, судове
рішення підлягало скасуванню, а справа
направленню до належного суду.

Статтею 19 Конституції України
передбачено, що правовий порядок в Україні грунтується на засадах,
відповідно до яких органи державної влади
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України, а статтею 6 Основного Закону визначено, що державна
влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та
судову і її органи, у тому
числі і органи судової
влади зобов'язані здійснювати
свої повноваження у встановлених
Конституцією України межах і
відповідно до законів України.

Частиною 2 статті 9 КАС України встановлено,
що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою
України.

Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод (стаття 6) передбачено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, йдеться про суд, визначений
законом для вирішення конкретного спору, у тому числі з огляду на його повноваження щодо вирішення справи з
урахуванням предмету спору, інстанційної та територіальної підсудності.

Термін «неповноважний склад суду» не може
сприйматися лише як наявність
повноважень суддів щодо здійснення ними своїх професійних обов'язків.
Повноваження складу суду належить сприймати і як компетентність у розумінні
наявності повноважень на розгляд справ у суді відповідно до предмета спору,
вирішення справ судом певної інстанції та судом, який має повноваження на
розгляд справ у межах територіальної юрисдикції, визначеної Кодексом адміністративного
судочинства України, що забезпечує право на розгляд справи незалежним і
безстороннім судом, встановленим законом.
Судочинство, яке здійснюється з порушенням цих правил, за наявності сумнівів в
безсторонності і неупередженості суду, не може вважатися правосуддям, а прийняті з
допущенням таких порушень судові рішення не можуть залишатися в силі
через їх незаконність.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 3 КАС України
адміністративне судочинство - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і
вирішення адміністративних справ у порядку, визначеному Кодексом
адміністративного судочинства України.

Вимоги закону щодо
дотримання правил територіальної підсудності на стадії до початку судового
розгляду та правові наслідки їх недотримання визначені статтями 19 і 22 КАС
України. Недотримання цих правил тягне
за собою визнання судового рішення таким, що прийняте неповноважним складом
суду, тобто судом, який не мав повноважень на розгляд і вирішення справи.

Виходячи із встановлених обставин щодо недотримання Шевченківським районним
судом міста Києва правил територіальної підсудності та правових наслідків цього
порушення норм процесуального права, яке не може вважатися формальним і таким,
що не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи, суд
апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що судове рішення
суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий
судовий розгляд з безумовних підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.204 КАС
України.

Ухвала суду апеляційної
інстанції постановлена з дотриманням вимог процесуального права, а тому
підстави для її скасування та залишення
в силі судового рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись
ст.ст. 160, 167, 220, 227, 230 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26
жовтня 2007 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і оскарженню не підлягає, окрім як з підстав, у строк
та у порядку, визначених ст.ст. 237-239 Кодексу
адміністративного судочинства України.

ГОЛОВУЮЧИЙ
:

СУДДІ :