Справа № 9/513
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2008-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД міста КИЄВА
вул. Десятинна, 4/6
№
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі міста Києва
визнання недійсним податкового
Суддя:
судового засідання: Поліщук О.А.
ОСОБА_2(довіреність)
Чирва Д.О. (довіреність)
Від відповідачаКомарчук О.П.
справи:
Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва з вимогами визнати
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оскаржуване рішення прийнято з порушенням Закону України «Про податок на додану
вартість», оскільки суми, за неврахування відповідачем яких накладено штрафні
санкції, підтверджені вантажно-митними деклараціями.
Відповідач позовні вимоги не визнає,
просить відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю, оскільки
оскаржуване рішення прийнято в межах повноважень, у порядку та спосіб,
встановлені Законом України «Про державну податкову службу в Україні», Законом
України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами
та державними цільовими фондами», оскільки позивачем порушено п.п.7.3.1. статті
7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення
спору по суті, суд,
У відповідності до положень
підпункту 7.3.6. пункту 7.3. статті 7 Закону України “Про податок на додану
вартість” (168/97-ВР від 03.04.1997; далі - Закон про ПДВ) датою виникнення податкових
зобов'язань при імпорті є дата подання митної декларації із зазначенням у ній
суми податку, що підлягає сплаті.
Пунктами 1.6. та 1.7. Закону про
ПДВ визначено зміст понять “податкове зобов'язання” та “податковий кредит”.
Перше -це є загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку в
звітному (податковому) періоді, що визначена згідно з цим Законом, друге -це є
сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим Законом.
Підпунктом 7.2.7. пункту 7.2.
статті 7 Закону встановлено, що у разі імпорту товарів на митну територію
України документом, що посвідчує право на отримання податкового кредиту,
вважається вантажна митна декларація, оформлена відповідно до вимог
законодавства, яка підтверджує сплату податку на додану вартість, або погашений
Підпунктом 7.4.5. пункту 7.4.
статті 7 Закону визначено, що не підлягають включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).
Підпунктом 7.5.2. пункту 7.5. статі
7 Закону передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий
кредит, зокрема для операцій із імпорту
товарів (супутніх послуг) та по поставці послуг нерезидентом на митній
території України -є дата сплати податку по податкових зобов'язаннях згідно з
підпунктом 7.3.6 цієї статті.
Пунктом 7.7. статті 7 Закону
встановлено порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню)
до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України
(бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.
У відповідності до підпункту 7.7.1.
пункту 7.7. статті 7 Закону про ПДВ сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як
різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та
сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.
При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного
податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до
закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.
Як випливає з матеріалів справи та
пояснень сторін позивачем було здійснено імпортні операції, які оформлені
відповідними ватажно-митними деклараціями від 06.04.2006 року № 513411, від
30.03.2006 року № 513035 та від 27.06.2006 року (далі - ВМД).
Суми сплаченого податку на додану
вартість (далі - ПДВ) за зазначеними вище ВМД позивачем відносилось у
відповідному звітному податковому періоді до податкового кредиту, але не в
повному обсязі сплаченого податку, визначеному відповідною ВМД. Тобто
декларувався податковий кредит лише в певній частці сплаченого ПДВ по
відповідній ВМД, залишок за якою використовувався в інших майбутніх податкових
Декларацією з ПДВ за липень 2006
року позивачем збільшено податковий кредит шляхом включення не задекларованих
часток (залишків) сплачених сум ПДВ по ВМД, які зазначалися в попередніх
звітних податкових періодах.
Враховуючи вищезазначене у
сукупності суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення
адміністративного позову з огляду на наступне.
Позивачем порушено порядок
визначення свого податкового зобов'язання з ПДВ за відповідними звітними
податковими періодами. Адже Закон про ПДВ визначає, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового
періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. Закон
не дозволяє використання податкового кредиту частками за різними податковими
періодами, інакше такий порядок прямо суперечить та не відповідає вимогам
підпункту 7.7.1. пункту 7.7. статті 7 Закону. До декларації додаються усі
підтверджуючі документи, на підставі яких здійснюється формування податкового
кредиту за відповідним звітним податковим періодом, зокрема реєстр податкових
накладних. Таким чином, Закон про ПДВ не передбачає можливості (порядку)
використовувати одну й ту ж ВМД у різних деклараціях для визначення та
підтвердження податкового кредиту за відповідні звітні податкові періоди.
За зазначеними недоліками
декларацій з ПДВ позивачем вчинено дії по їх виправленню на підставі вимог
пункту 5.1. статті 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами"
(№2181-III від 21.12.2000; далі - Закон про порядок погашення).
У відповідності до зазначеного
пункту Закону про порядок погашення податкове зобов'язання, самостійно
визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з
дня подання такої податкової декларації.
Зазначене податкове зобов'язання не
може бути оскаржене платником податків в адміністративному або судовому
порядку. Якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності,
визначених статтею 15 цього Закону) платник податків самостійно виявляє помилки
у показниках раніше поданої податкової декларації, такий платник податків має
право надати уточнюючий розрахунок.
Платник податків має право не
подавати такий розрахунок, якщо такі уточнені показники зазначаються ним у
складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом
якого такі помилки були самостійно виявлені. Форма уточнюючих розрахунків
визначається у порядку, встановленому для податкових декларацій.
Позивач в своїй декларації з ПДВ за
липень 2006 року в рядку 12.1 зазначив суму податкового кредиту, в яку включив
залишки невключеного податкового кредиту по ВМД від 27.06.2006 року № 518976 на
суму залишку 9780,19 гривень та від 06.04.2006 року № 513411 на суму 8999,79
У відповідності до пункту 5.8.
Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану
вартість (затверджено наказом Державної податкової адміністрації України від 30
травня 1997 р. N 166 (у редакції наказу від 15 червня 2005 р. N 213); далі
-Порядок заповнення декларації) коригування податкового кредиту за попередні
звітні періоди відображається у рядку 16. При заповненні цього рядка
обов'язковим є подання додатка 1 до податкової декларації. У рядку 16.1
відображається сума податку, яка збільшує або зменшує суму податкового кредиту
в результаті самостійного виправлення платником помилки, що міститься в раніше
поданій податковій декларації. У рядку 16.2 відображається збільшення або зменшення
податкового кредиту, що здійснюється відповідно до пункту 4.5 статті 4 Закону.
У рядку 16.3 відображаються інші випадки збільшення (зменшення) податкового
Таким чином, позивач подаючи
декларацію за липень 2006 року порушив механізм її заповнення в частині порядку
виправлення помилок минулих податкових періодів, внаслідок чого не здійснив
належного виправлення раніше здійснених помилок, а саме: не заповнив відповідно
рядок 16 декларації та не подав обов'язковий додаток до декларації. Тобто, не задекларував
належним чином податковий кредит з ПДВ. Внаслідок зазначених вище недоліків
позивач в подальшому фактично самостійно визначив податкове зобов'язання
звітного податкового періоду, з врахуванням податкового кредиту за яким не були
наявні належні підтверджувальні документи за цей звітний податковий період.
Тобто, позивач у відповідності до положень підпункту 7.7.1. пункту 7.7. статті
7 Закону про ПДВ визначив самостійно свої податкові зобов'язання, зменшивши їх
на суму податкового кредиту, який не виникав у звітному податковому періоді і,
відповідно, не підтверджений належним чином документами за цей звітний
податковий період. До податкового кредиту були включені суми минулих періодів,
підтверджені відповідними документами минулих податкових звітних періодів.
Такий механізм визначення свого податкового зобов'язання з ПДВ платником
податку за сьомий місяць 2006 року не передбачений Законом про ПДВ.
Таким чином, зазначені помилки
вплинули на подальші податкові зобов'язання позивача з ПДВ у зв'язку з чим
відповідачем правомірно та обґрунтовано прийнято оскаржуване рішення.
У відповідності до частини другої
статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від 28.06.1996р.) органи державної
влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти
лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.
Частиною 1 ст. 9 КАС України
встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування,
їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд також бере до уваги, що згідно
з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони зокрема:
1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для
прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це
рішення (дія);

9)
з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10)
своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС
України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються вимоги
та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Зважаючи на всі наведені обставини
в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 9, 69-71, 158-163
КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова відповідно до ч. 1 ст.
254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим
Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до
суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному
обсязі за правилами, встановленими ст.
ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
О.В. Кротюк