Справа № 6/270
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2008-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

07.08.2008 р.
№
6/270

ОСОБА_1

до

Головне управління праці та соціального
захисту населення Київської міської державної адміністрації Київський міський центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат Головне
управління Пенсійного фонду України в м.Києві Київський міський військовий
комісаріат

про

усунення порушення при виплаті щорічної
разової допомоги ,

Суддя
Добрянська Я.І.

Секретар
судового засідання Зубко Л.П.

За
участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1.

відповідача
1 не з'явилися

відповідача
2 Фортуненко Т.П.

відповідача
3 Корнілов О.О.

відповідача
4 не з'явилися

На
підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України 07.08.2008 р. проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

Позивач
ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління праці та
соціального захисту Київської міської
державної адміністрації про усунення
порушення при виплаті щорічної разової допомоги. Печерський районний суд м. Києва ухвалою від
14.01.2008 р. № 2-а-42/08 передав справу до Окружного адміністративного суду м.
Києва. Ухвалою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.02.2008 р. справа № 6/270 прийнята до розгляду та призначено попереднє
судове засідання.

Позивач,
ОСОБА_1., в обґрунтування позовних вимог
зазначає, що відповідач в порушення
ст..46 Конституції України, ст.. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»№ 1058-ІУ, ст.. 62 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік»від 19.12.206 р. № 489-У, не здійснював виплату щорічної разової допомоги до 5 травня в розмірі 8 та 10 мінімальних
пенсій за віком за відповідні періоди.

Відповідач,
Головне управління праці та соціального захисту
Київської міської державної адміністрації, проти позову заперечує та вказує на те, що відповідно до Постанови
Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 р. № 1522 «Про передачу органам
Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям
громадян»з 01.01.2007 р. функції з
призначення і виплати пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і
мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за
контрактом, особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших
осіб»покладені на органи Пенсійного фонду України. Передача пенсійних справ від
силових міністерств та відомств до органів Пенсійного фонду України провадилися
до 31.03.2007 р. згідно затверджених графіків.

Головне
управління не є належним відповідачем, оскільки нарахування разової грошової
допомоги до 5 травня ОСОБА_1. до
01.01.2007 р. здійснювалося Київським міським військовим комісаріатом, з
01.01.2007 р. нарахування проводило Головне управління Пенсійного фонду України
в м. Києві, виплату зазначеної грошової допомоги здійснює Київський міський центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат.

Позивач
07.07.2008 р. подав доповнення до
позовної заяви, в якому визначив наступних відповідачів: відповідача 1- Головне
управління праці та соціального захисту
Київської міської державної адміністрації, відповідача 2 - Київський
міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, відповідача 3 -
Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві та відповідача 4
Київський міський військовий комісаріат. Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 07.07.2008 р. № 6/270
вказані сторони були залучені в
якості відповідачів.

Розглянувши
подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
, полковник у відставці (пенсійна справа
НОМЕР_1 ), був звільнений з військової служби у збройних силах у
відставку та виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення,
та направлений для зарахування на військовий облік до військового комісаріату.

Медико-соціальна
експертна комісія (далі - МСЕК) 03.06.1992 р. видала довідку про
непрацездатність позивача, визнавши його інвалідом ІІ групи. В подальшому МСЕК
18.10.2006р. після повторного обстеження позивача визнала ОСОБА_1. інвалідом І групи (копії
довідок в матеріалах справи).

Суд,
розглянувши матеріали справи прийшов до висновку про часткове задоволення
позовних вимог, з огляду на наступне.
Слід зазначити, що загальний строк позовної давності відповідно до ст. ст. 257,
263 Цивільного кодексу України, складає
три роки. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1. підлягають задоволенню за період
2005-2008 р.р.

Суд
вважає, що відповідачі 2, 3 та 4 повинні були здійснити нарахування та виплату
разової допомоги до 5 травня
керуючись ст. 46 Конституції
України, ст.. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»та ст.. 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007
рік», а не Постановами Кабінету Міністрів
України від 31.03.2003 р. № 425 «Про забезпечення виплати у 2003 році
разової грошової допомоги»та від
18.02.2004 р. № 177 «Про забезпечення щорічної
виплати разової грошової
допомоги»та Законами України «Про Державний бюджет України»за відповідні роки,
згідно яких була зупинена дія ст.. 13
Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів
їх сімей»від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (із змінами та доповненнями).

Слід
зазначити, що Рішення Конституційного суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007р.
(надалі Рішення №6-рп/2007) усунуло порушення щодо військових інвалідів, а саме
визнано такою, що не відповідає Конституції України ст.29 Закону України „Про
Державний бюджет України на 2007 рік", яка встановлювала розміри щорічної
виплати до 5 травня у розмірах: інвалідам І групи - 450 грн., II групи - 360
грн. і III групи - 300 грн.

Одноразова
допомога до 5 травня відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту»від 22.10.1993 р. № 3551-ХІІ, в редакції Закону України від
25.12.1998 р. № 367-ХІУ, становить для інвалідів І групи - 10 мінімальних
пенсій за віком, II групи - 8 мінімальних пенсій за віком, а для ІІІ групи - 7
мінімальних пенсій за віком.

Відповідно
до п.1 Постанови Кабінету міністрів України „Про забезпечення щорічної виплати
разової грошової допомоги, передбаченої Законом України „Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
від 18.02.2004р. № 177 (надалі Постанова №177), з метою реалізації
положень ст.17-1 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», Кабінет Міністрів України постановив, установити, що
Міністерство фінансів і Державне казначейство забезпечують щороку до 10 квітня
виділення коштів Міністерству праці та соціальної політики для виплати разової
грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», у розмірах, установлених законом про
державний бюджет на відповідний рік, і для подальшого перерахування їх місцевим
органам праці та соціального захисту населення.

Згідно
п.2 вищевказаної Постанови № 177, міністерствам (в т.ч. і Міністерству оборони
України) необхідно забезпечувати подання місцевим органам праці та соціального
захисту населення щороку до 1 березня списків ветеранів війни, яким зазначена у
п.1 виплата передбачається законом про державний бюджет на відповідний рік.

Київський
міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат згідно «Положення
про Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат»,
затвердженого розпорядженням КМДА від 27.01.2007р. № 65 є юридичною особою та
має завдання підготувати документи на виплату всіх видів соціальної допомоги.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 р. № 1522
«Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати
пенсій деяким категоріям громадян», з 01.01.2007 р. функції з призначення і виплати пенсії особам
офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію
відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших осіб», покладені на органи Пенсійного фонду
України. Передача пенсійних справ від силових міністерств та відомств до
органів Пенсійного фонду України провадилися до 31.03.2007 р. згідно
затверджених графіків.

Відповідно
до ст. ст. 46 та 48 Конституції України та ст.28 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", мінімальна пенсія за
віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили
працездатність. Згідно ст.62 Закону України „Про державний бюджет України на
2007 рік", розмір мінімальної пенсії за віком було встановлено на 1%
більше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Законами
про державний бюджети зупинялась дія положень Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»щодо надання пільг,
компенсацій і гарантій відповідним категоріям громадян та змінювали нові умови
надання. Неконституційність окремих положень вищезазначених законів визначені в
рішеннях Конституційного Суду України від 06.07.1999 р. № 8-рп/99, від
20.03.2002 р. №5-рп/2002, від 17.03.2004 р. №7-рп/2004, від 01.12.2004 р.
№20-рп/2004 та від 11.11.2005 р. №8-рп/2005.

Закони
України про державний бюджет не можуть вирішувати вказані питання, оскільки
існує профільний закон, який у повній мірі врегульовує питання соціального
захисту ветеранів війни - це Закон України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», ст.2 якого передбачає, що нормативні акти
органів Державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують
права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсним.

Відповідно
до ст.1 Конституції України, Україну проголошено демократичною, соціальною,
правовою державою, визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина,
її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності
держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави, права і
свободи людини є невідчужуваними та непорушними, їх зміст і обсяг при прийнятті
нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений
відповідно до ст. 22 Конституції України.

До
повноважень Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади в
Україні належить прийняття законів (пункт 3 частини першої статті 85, стаття 91
Конституції України). Виключно законами України встановлюються, зокрема,
Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1 частини другої
статті 92 Конституції України). Державний бюджет України затверджується щорічно
Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих
обставин - на інший період (частина перша статті 96 Конституції України),
шляхом прийняття відповідного закону.

Питання
складення, розгляду, затвердження, звіту та контролю за використанням коштів
Державного бюджету України регламентовані положеннями статей 95, 96, 97, 98
Конституції України та Бюджетним кодексом України (далі - Кодекс).

Вимоги
щодо змісту закону про Державний бюджет України містяться в частині другій
статті 95 Конституції України, положення якої конкретизовано у статті 38
Кодексу.

Встановлений
частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38
Кодексу перелік правовідносин, які регулюються законом про Державний бюджет
України, є вичерпним.

Зі
змісту наведених положень Конституції України та Кодексу вбачається, що закон
про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету
як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет
регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно
встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема
і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не
можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також
встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом
інших законів України. Таке положення закріплено і в частині третій статті 27
Кодексу.

Метою
і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов
для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові
зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у
тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону
про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової
держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також
збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для
забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції
України).

Оскільки
предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції
України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і
обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами
України.

Слід
зазначити, що проаналізувавши зазначені положення Конституції України, Кодексу,
практику зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів
України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення законом про
Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг,
компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення
іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами
України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій
статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої
статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України.

Приймаючи
зазначене рішення, Конституційний Суд України, виходив з того, що Верховна Рада
України не повноважна при прийнятті Закону про Державний бюджет включати до
нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію
окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими
законами України правове регулювання суспільних відносин.

Таким
чином, у зв'язку з визнанням Конституційним Судом України такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційними) відповідних положень
Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким була зупинена
дія положень чинного законодавства України, на підставі якого позивачу ОСОБА_1.
не було нараховано в повній мірі одноразової допомоги до 5 травня, тому відповідачі 2 та 3 зобов'язані здійснити йому
перерахування пенсії, тобто привести у відповідність з рішенням Конституційного
Суду України розмір одноразової допомоги
позивачу до 5 травня.

Відповідно
до пунктів 5 та 6 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від
9 липня 2007 р. № 6-рп/2007 (справа №1-29/2007), рішення Конституційного Суду
України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді
ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень
статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України,
остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно
до ст. 152 Конституції України закони та інші правові акти, які за рішенням
Конституційного Суду України визнаються неконституційними, втрачають чинність з
дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Крім
того, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Статтею
46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це
право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за
рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також
бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі
державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

У
відповідності до положень статті 46 Конституції України прийнято Закон України
“Про прожитковий мінімум”(№ 966-XIV від 15.07.1999 р.). Цей Закон дає
визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його
встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної
гарантії громадян на достатній життєвий рівень.

Частиною
другою статті 1 Закону України “Про прожитковий мінімум” встановлено, що
прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на
одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і
демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18
років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Статтею
другою закону “Про прожитковий мінімум” визначено, що прожитковий мінімум
застосовується зокрема для:

· встановлення розмірів мінімальної
заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної
допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій
та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів
України;

· формування Державного бюджету України
та місцевих бюджетів.

Тобто
з вищезазначеного випливає, що прожитковий мінімум є базою для розрахунку
мінімальної заробітної плати, мінімальної пенсії за віком, інших соціальних
виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України. Крім того
державний бюджет України при його формуванні ґрунтується на прожитковому
мінімумі, з огляду на що, витратна частина Бюджету України не може не
базуватися на прожитковому мінімумі як соціальній гарантії, встановленій
Конституцією України -основним законом України, який має найвищу юридичну силу,
норми якого є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти
приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

У
відповідності до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Зупинення
дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та
обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках,
передбачених Основним Законом України. У ст.64 Конституції України вичерпно
визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або
надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод
людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод,
які не можуть бути обмежені за жодних обставин. Внаслідок зупинення на певний
час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші
форми соціальних гарантій, відбувається фактичне зниження життєвого рівня
громадян, який не може бути нижчим від встановленого законом прожиткового
мінімуму згідно ч. З ст.46 Конституції України, та порушується гарантоване у
ст. 48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень.

Отже,
відповідно до ч. З ст.22 і ст.64 Конституції України право громадян на
соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому
числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного
або надзвичайного стану на певний строк.

Таку
правову позицію Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 20 березня
2002 року N 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) (п. 6
мотивувальної частини).

Утверджуючи
і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України
встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою
конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення
цього права, а тому відповідно до ч.2 ст.6, ч.2 ст.19, ч. І ст. 68 Конституції
України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися
органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.
Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить
громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що
закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Принципи
соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах:
Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року,
Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з
прав людини. Зокрема, згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії
(переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування
системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для
її поступового посилення тощо.

У ч.2
ст.8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України В Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі
Конституції України і повинні відповідати їй.

Оскільки
предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції
України, Бюджетному Кодексі України, то цей закон не може скасовувати чи
змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених
іншими законами України.

Згідно
п.5 Рішення №6-рп/2007 Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення
законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання
пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення
іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами
України, не відповідає ст. 1, 3, ч.2 ст.6, ч.2 ст.8, ч.2 ст.19, ст.ст.21, 22,
п.1 ч.2 ст. 92, ч.І,2 і 3 ст.95 Конституції України.

Тобто,
як вже зазначалося вище, Верховна Рада України не повноважна при прийнятті
закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення
змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або
будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання
суспільних відносин.

Згідно
з пп.3.2. п. З Рішення №6-рп/2007 Конституційного Суду України, положення
ст.29, 36, абз. З ч.2 ст.56,ч.1 ст. 66, п. 7, 9, 12, І3, 14, 23, 29, 30, 39,
41, 43, 44, 45, 46 ст. 71, ст.ст.98, 103, 111 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік»не відповідають Конституції України, тобто є
неконституційними.

В
таблиці наведені розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, які
отримував та повинен був отримати позивач.

Таблиця 1

Рік

Розмір мінімальної
пенсії станом на 5 травня, грн..

Повинні
були сплатити, грн..

Фактично
сплатили, грн.

Фактично
не доплачено, грн.

2005

332,00

2656,00

330,00

2326,00

2006

359,00

2872,00

330,00

2542,00

2007

410,00

4100,00

450,00

3650,00

2008

481,00

4810,00

500,00

4310,00

Всього:

14
438,00

2300,00

12
828,00

Таким
чином, недоплата позивачу до 5 травня
разової грошової допомоги у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком за період
2005 -2008 р.р. складає 12 828,00 грн.

Враховуючи,
що обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами
доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд прийшов до висновку, що в позовній заяві
наведені обставини, які підтверджуються достатніми доказами, та свідчать про
обґрунтованість позовних вимог. Докази, подані позивачем частково підтверджують
обставини, на які позивач посилається в
обґрунтування позовних вимог.

Відповідно
до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи
по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи
відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення
адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними
рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його
положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із
зазначенням способу його здійснення.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким
чином, суд дійшов висновку, що з урахуванням положень зазначеної статті позов
задовольнити частково.

Враховуючи
вищевикладене та керуючись ст.ст. 9, 69-71, 158-163 КАС України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Зобов'язати Головне управління Пенсійного
фонду України в м. Києві та Головне управління праці та соціального захисту
населення Київської міської державної адміністрації здійснити ОСОБА_1перерахунок разової грошової допомоги
до 5 травня за 2005 р. - 2326,00 грн.;
за 2006 р. -2542,00 грн.; за 2007 р. -3650,00 грн. ; 2008 р. -4310,00 грн.,
всього на загальну суму 12 828,00 грн.

3. Зобов'язати Київський міський центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат виплатити
ОСОБА_1 перерахунок разової грошової допомоги до 5 травня за 2005 р. -2326,00 грн.; за 2006 р. -2542,00
грн.; за 2007 р. -3650,00 грн.; 2008 р. -4310,00 грн., всього на загальну суму 12 828,00 грн.

4. В іншій частині позову відмовити.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подання заяви про
апеляційне оскарження постанови суду та апеляційної скарги. Заява про
апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти
днів з дня складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються
Київському апеляційному адміністративному суду через Окружний адміністративний
суд міста Києва.

Суддя
Добрянська Я.І.