Справа № 6/250
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2008-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

15.09.2008 р.
№ 6/250

Окружний адміністративний
суд міста Києва у складі головуючого судді
Добрянську Я.І. при секретарі судового засідання Зубко Л.П.
вирішив адміністративну справу

ОСОБА_1

до

Управління праці та соціального захисту
населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації

про

визнання протиправною бездіяльності та
зобов"язання виплатити одноразову компенсацію ,

За
участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1., ОСОБА_2 .

відповідача
не з'явилися

На
підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України 15.09.2008 р. проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

До
Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1з позовом до Управління праці та
соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної
адміністрації про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання перерахувати
та виплатити одноразову компенсацію інваліду війни 3 групи внаслідок катастрофи
на Чорнобильській АЕС.

В
обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що відповідач порушив
вимоги ст.ст. 21, 22, 24, 46, 55 Конституції України, абз. 4 ч. 1 ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»від 28.08.1991 р. № 796-ХІІ із змінами та
доповненнями (далі -Закон України №
796-ХІІ), що призвело до невиплати тридцяти мінімальних заробітних плат.

Відповідач
подав заперечення проти позову від 20.05.2008 р. № 5891 та вказував на те, що
щорічна допомога на оздоровлення
позивачу здійснювалася відповідно до
ст.. 117 Конституції України, ст.ст. 62 та 67 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»та Постанов Кабінету
Міністрів України від 12.07.2005 р. № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та від
26.07.1996 р. № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи». Тому, відповідач вважає позовні вимоги
безпідставними, та такими, що суперечать чинному законодавству.

Розглянувши
подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників
сторони, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м.
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач,
ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС І категорії, що підтверджується посвідченням серії
НОМЕР_1 виданим Державною адміністрацією м. Києва, а також є інвалідом війни
ІІІ групи внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС та має право на пільги,
встановлені законодавством України для ветеранів війни -інвалідів війни до
01.07.2010 р., що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2, виданим
Деснянським управлінням праці та соціального захисту населення 21.08.2007 р.
Інвалідність ОСОБА_1. була встановлена на підставі експертного висновку Київської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 27.03.2007
р. № 228.

Проаналізувавши
матеріали справи та пояснення представників сторони, суд приходить до висновку
про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню
з таких підстав.

Як
встановлює частина 1 статті 14 Закону України № 796-ХІІ, для встановлення пільг
і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи - інваліди з числа учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи
(статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний
зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської
катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1.

Суд
вважає, що відповідач повинен був здійснити нарахування та виплату одноразової
компенсації керуючись ст. 46 Конституції України, абз. 4 ч. 1 ст.
48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не
Постановами Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 р. № 562 «Про
щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, що постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»та від 26.07.1996 р. № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та Законами України «Про
Державний бюджет України»за відповідні роки, згідно яких була зупинена дія ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»від 28.08.1991 р. № 796-ХІІ із змінами та доповненнями.

Слід
зазначити, що Рішення Конституційного суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007р.
(надалі Рішення №6-рп/2007) усунуло порушення щодо громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, а саме визнано такою, що не відповідає
Конституції України ст.30 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007
рік", в частині зупинення абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого,
шостого, сьомого частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України
"Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Законами
про державний бюджети зупинялась дія положень Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»щодо надання пільг, компенсацій і гарантій відповідним категоріям
громадян та змінювали нові умови надання. Неконституційність окремих положень
вищезазначених законів визначені в рішеннях Конституційного Суду України від
06.07.1999 р. № 8-рп/99, від 20.03.2002 р. №5-рп/2002, від 17.03.2004 р.
№7-рп/2004, від 01.12.2004 р. №20-рп/2004 та від 11.11.2005 р. №8-рп/2005.

Закони
України про державний бюджет не можуть вирішувати вказані питання, оскільки
існує профільний закон, який у повній мірі врегульовує питання соціального
захисту громадян, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС - це Закон України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», ст.1 якого передбачає, що цей Закон спрямований на
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та
розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що
виникли внаслідок радіоактивного забруднення території.

Відповідно
до ст.1 Конституції України, Україну проголошено демократичною, соціальною,
правовою державою, визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина,
її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності
держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави, права і
свободи людини є невідчужуваними та непорушними, їх зміст і обсяг при прийнятті
нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений
відповідно до ст. 22 Конституції України.

До
повноважень Верховної Ради України, як єдиного органу законодавчої влади в
Україні, належить прийняття законів (пункт 3 частини першої статті 85, стаття
91 Конституції України). Виключно законами України встановлюються, зокрема,
Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1 частини другої
статті 92 Конституції України). Державний бюджет України затверджується щорічно
Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих
обставин - на інший період (частина перша статті 96 Конституції України),
шляхом прийняття відповідного закону.

Питання
складення, розгляду, затвердження, звіту та контролю за використанням коштів
Державного бюджету України регламентовані положеннями статей 95, 96, 97, 98
Конституції України та Бюджетним кодексом України (далі - Кодекс).

Вимоги
щодо змісту закону про Державний бюджет України містяться в частині другій
статті 95 Конституції України, положення якої конкретизовано у статті 38
Кодексу.

Встановлений
частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38
Кодексу перелік правовідносин, які регулюються законом про Державний бюджет
України, є вичерпним.

Зі
змісту наведених положень Конституції України та Кодексу вбачається, що закон
про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету
як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет
регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно
встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема
і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не
можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також
встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом
інших законів України. Таке положення закріплено і в частині третій статті 27
Кодексу.

Метою
і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов
для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові
зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у
тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону
про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової
держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також
збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для
забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції
України).

Оскільки
предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції
України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і
обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами
України.

Слід
зазначити, що проаналізувавши зазначені положення Конституції України, Кодексу,
практику зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів
України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення законом про
Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг,
компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення
іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами
України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій
статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої
статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України.

Приймаючи
зазначене рішення, Конституційний Суд України, виходив з того, що Верховна Рада
України не повноважна при прийнятті Закону про Державний бюджет включати до
нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію
окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими
законами України правове регулювання суспільних відносин.

Таким
чином, у зв'язку з визнанням Конституційним Судом України такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційними) відповідних положень
Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким була зупинена
дія положень чинного законодавства України, на підставі якого позивачу ОСОБА_1.
не було нараховано в повній мірі одноразової компенсації інваліду війни ІІІ
групи внаслідок аварії на ЧАЕС, тому
відповідач зобов'язаний здійснити йому виплату компенсації, тобто
привести у відповідність з рішенням Конституційного Суду України.

Відповідно
до пунктів 5 та 6 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від
9 липня 2007 р. № 6-рп/2007 (справа №1-29/2007), рішення Конституційного Суду
України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді
ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень
статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України,
остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно
до ст. 152 Конституції України закони та інші правові акти, які за рішенням
Конституційного Суду України визнаються неконституційними, втрачають чинність з
дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Крім
того, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Статтею
46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або
тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це
право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за
рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також
бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі
державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

У
відповідності до положень статті 46 Конституції України прийнято Закон України
“Про прожитковий мінімум”(№ 966-XIV від 15.07.1999 р.). Цей Закон дає
визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його
встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної
гарантії громадян на достатній життєвий рівень.

Частиною
другою статті 1 Закону України “Про прожитковий мінімум” встановлено, що
прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на
одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і
демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18
років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Статтею
другою закону “Про прожитковий мінімум” визначено, що прожитковий мінімум
застосовується зокрема для:

· встановлення розмірів мінімальної
заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної
допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій
та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів
України;

· формування Державного бюджету України
та місцевих бюджетів.

Тобто
з вищезазначеного випливає, що прожитковий мінімум є базою для розрахунку
мінімальної заробітної плати, мінімальної пенсії за віком, інших соціальних
виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України. Крім того державний
бюджет України при його формуванні ґрунтується на прожитковому мінімумі, з
огляду на що, витратна частина Бюджету України не може не базуватися на
прожитковому мінімумі як соціальній гарантії, встановленій Конституцією України
-основним законом України, який має найвищу юридичну силу, норми якого є
нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на
основі Конституції України і повинні відповідати їй.

У
відповідності до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Зупинення
дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та
обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках,
передбачених Основним Законом України. У ст.64 Конституції України вичерпно
визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або
надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод
людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод,
які не можуть бути обмежені за жодних обставин. Внаслідок зупинення на певний
час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші
форми соціальних гарантій, відбувається фактичне зниження життєвого рівня
громадян, який не може бути нижчим від встановленого законом прожиткового
мінімуму згідно ч. З ст.46 Конституції України, та порушується гарантоване у
ст. 48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень.

Отже,
відповідно до ч. З ст.22 і ст.64 Конституції України право громадян на
соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому
числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного
або надзвичайного стану на певний строк.

Таку
правову позицію Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 20 березня
2002 року N 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) (п. 6
мотивувальної частини).

Утверджуючи
і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України
встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою
конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення
цього права, а тому відповідно до ч.2 ст.6, ч.2 ст.19, ч. І ст. 68 Конституції
України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися
органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.
Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить
громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що
закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Принципи
соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному
пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській
соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини.
Зокрема, згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996
року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального
забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового
посилення тощо.

У ч.2
ст.8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України В Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі
Конституції України і повинні відповідати їй.

Оскільки
предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції
України, Бюджетному Кодексі України, то цей закон не може скасовувати чи
змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених
іншими законами України.

Згідно
п.5 Рішення №6-рп/2007 Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення
законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання
пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України,
встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж
передбачено законами України, не відповідає ст. 1, 3, ч.2 ст.6, ч.2 ст.8, ч.2
ст.19, ст.ст.21, 22, п.1 ч.2 ст. 92, ч.І,2 і 3 ст.95 Конституції України.

Тобто,
як вже зазначалося вище, Верховна Рада України не повноважна при прийнятті
закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення
змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або
будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання
суспільних відносин.

Згідно
з пп.3.2. п. З Рішення №6-рп/2007 Конституційного Суду України, положення
ст.29, 36, абз. З ч.2 ст.56,ч.1 ст. 66, п. 7, 9, 12, І3, 14, 23, 29, 30, 39,
41, 43, 44, 45, 46 ст. 71, ст.ст.98, 103, 111 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік»не відповідають Конституції України, тобто є
неконституційними.

Стаття
76 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 р.
№ 489-V, встановлює, що мінімальна заробітна плата з 1 січня 2007 року розмір
мінімальної заробітної плати 400 гривень на місяць, з 1 квітня 2007 року - 420
гривень, з 1 липня 2007 року - 440 гривень та з 1 жовтня 2007 року - 460
гривень.

Згідно
з п.п. «е»п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 № 836 “Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”, одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи,
та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та смерть яких пов'язана з
Чорнобильською катастрофою, виплачується в таких розмірах:

інвалідам
I групи - 37930 тис. карбованців;

інвалідам
II групи - 28440 тис. карбованців;

інвалідам
III групи - 18960 тис. карбованців.

Відповідно
до п.п. 4 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2007 р. № 649
«Про встановлення розмірів виплат деяким категоріям громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», 4)
одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації аварії на
Чорнобильській АЕС, смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою:

дітям-інвалідам
- 1264 гривні;

сім'ям,
які втратили годувальника, - 7586 гривень;

батькам
померлого - 3792 гривні.

Оскільки,
Постанова Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 № 836 “Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та Постанова Кабінету Міністрів України від
20.04.2007 р. № 649 «Про встановлення розмірів виплат деяким категоріям
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»не передбачають
умови, розміри та порядок виплат одноразової компенсації інвалідам,
інвалідність яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, тому посилання
відповідача на вказані постанови безпідставні.

Відповідно
до ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на забезпечення їх у
разі повної, часткової або тимчасової втрати годувальника, безробіття з
незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках,
передбачених законом.

Основні
положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров»я,
створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення
територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту
потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України від 28 лютого
1991 року № 796- ХІІ “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”.

Відповідно
до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім
того, згідно з положеннями ст..9 Кодексу адміністративного судочинства України
у разі невідповідності нормативно-правового акта конституції України (
254к-96-ВР), Закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість
якого дана Верховною радою України, або іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже,
за конституційними нормами закони мають пріоритет над підзаконними правовими
актами.

Закон
України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” має вищу юридичну силу і при вирішенні позовних
вимог суд керується вимогами статті 48
вказаного Закону, яка передбачає право позивача на одноразову компенсацію за
шкоду заподіяну здоров'ю особам, які стали інвалідами внаслідок аварії на ЧАЕС.
Так як, ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в подальшому
будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного
спору підлягає застосуванню стаття 48 Закону України “ Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, з
урахуванням розміру мінімальної пенсії за віком на момент виплати.

Виходячи
з вищенаведеного та з урахуванням вимог статті 48 Закону України “Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” Управління праці та соціального захисту населення в Деснянської районної у м. Києві державної
адміністрації повинен виплачувати інвалідам війни третьої групи, інвалідність
яких пов'язана з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС одноразову компенсацію в розмірі 30
мінімальних заробітних плат відповідно до Законів України «Про Державний
бюджет»на відповідний рік.

Постанова
Кабінету Міністрів України “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи” є підзаконним нормативно-правовим актом, а
у разі виникнення колізії між її нормами та нормами Закону України “Про статус
і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи”, застосуванню підлягають положення останнього.

Враховуючи,
що обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами
доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд прийшов до висновку, що в позовній заяві
наведені обставини, які підтверджуються достатніми доказами, та свідчать про
обґрунтованість позовних вимог. Докази, подані позивачем частково підтверджують
обставини, на які позивач посилається в
обґрунтування позовних вимог.

Відповідно
до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи
по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи
відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення
адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними
рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його
положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням
способу його здійснення.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким
чином, суд дійшов висновку, що з урахуванням положень зазначеної статті
необхідно позов задовольнити частково.

Враховуючи
вищевикладене та керуючись ст. ст. 69, 71, 94, 97, 112, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва,
-

ПОСТАНОВИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2.
Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації провести позивачу ОСОБА_1 , перерахунок недоотриманих сум
одноразової компенсації інваліду війни третьої групи, інвалідність якого
пов'язана з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в розмірі
тридцяти мінімальних заробітних плат за 2007 р. відповідно до статті 76 Закону
України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 р. № 489-V.

3. В іншій частині позову
відмовити.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подання заяви про
апеляційне оскарження постанови суду та апеляційної скарги. Заява про
апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти
днів з дня складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються
Київському апеляційному адміністративному суду через Окружний адміністративний
суд міста Києва.

Суддя
Добрянська Я.І.