Справа № К-31354/06
Суддя: Панченко О.Н.
Дата ухвалення: 2008-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2008 року м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного
суду України у складі:

головуючого:
Панченка О.Н.

суддів:
Горбатюка С.А.

Мироненка О.В.

Смоковича М.І.

Чумаченко Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну
скаргуОСОБА_1 на постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 08
серпня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 вересня
2006 року у справі за позовомОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна залізниця», управління праці та соціального
захисту населення Овруцької районної
державної адміністрації Житомирської області про стягнення коштів, передбачених
Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця», управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації
Житомирської області про стягнення коштів, передбачених Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

При цьому зазначав, що
відповідно до вимог статей
37 та 39 Закону України
«Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» як громадянин,
що проживає на території радіоактивного забруднення,
а також який працює на
території радіоактивного
забруднення, він має право
на щомісячну допомогу у
зв'язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства
у зоні
гарантованого добровільного відселення в
розмірі 40 відсотків від мінімальної
заробітної плати та на
доплату у розмірі двох
мінімальних заробітних плат, які протягом
2003-2005 років у відповідних
розмірах не отримував. А
тому просив зобов'язати
управління праці та соціального
захисту населення Овруцької
районної державної адміністрації
Житомирської області перерахувати
зазначені кошти на рахунок Державного
територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця».

Постановою Овруцького
районного суду Житомирської області
від 08 серпня 2006 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 13 вересня 2006 року постанову Овруцького районного
суду Житомирської області від 08 серпня 2006 року залишено без зміни.

Не погоджуючись з постановленими у справі
рішеннями судів, ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій посилається на неправильне застосування судами норм
матеріального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення, та задовольнити його позовні
вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді щодо обставин,
необхідних для ухвалення рішення судом касаційної інстанції, перевіривши доводи
касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин у справі та
застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судами встановлено, що позивач є
постраждалим внаслідок аварії на Чорнобильській атомній електростанції 3
категорії. При цьому проживає і працює
на території радіоактивного забруднення в зоні гарантованого
добровільного відселення і має
право на компенсації,
доплати та допомоги, передбачені статтями 37 та 39 Закону України
«Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи». Управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації Житомирської
області за 2003-2005 роки виплатило позивачу відповідні суми, в розмірі 10,50
грн. та 2,10 грн. визначені Постановою
Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 836
від 26.07.1996 року.

Постановлені у
справі судові рішення про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_1мотивовані тим, що доплата
громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, підлягає
виплаті у розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 836від 26.07.1996 року .

Однак, з таким
висновком судів погодитись не можна з огляду
на наступне.

Згідно з частиною 2
статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах
повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами
статті 37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» громадянам, які проживають на територіях радіоактивного
забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного
господарства в таких розмірах: у зоні гарантованого добровільного відселення -
40 процентів від мінімальної заробітної плати.

Відповідно до статті
39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» громадянам, які працюють на
територіях радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного
відселення, провадиться доплата в розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Постановою Кабінету
Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» № 836 від 26.07.1996 року визначений розмір доплати громадянам, що працюють на
територіях радіоактивного забруднення,
а також
розміри щомісячної грошової
допомоги, громадянам, що проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва і особистого підсобного господарства у зоні
гарантованого добровільного відселення.

При цьому встановлений в 1996 році цією
постановою розмір виплат не відповідає
розміру таких виплат, кратних
мінімальним заробітним платам, які визначались законами України в різні роки.

Зокрема, розмір мінімальної заробітної
плати, відповідно до статті 1 Закону України
«Про встановлення мінімальної заробітної плати на 2003 рік» з
1 січня 2003 року складав 185
грн. на місяць, який згідно з внесеними Верховною Радою України змінами до
Державного бюджету України зростав кожен наступний рік.

Разом з тим, зазначені закони не містили
обмежень щодо застосування статей 37 та 39 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Навпаки, статтею 2
цього Закону України передбачено обов'язок
Кабінету Міністрів України здійснювати застосування вищенаведених норм
закону.

Таким чином, виходячи із загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними нормативними актами, при вирішенні даного спору
застосуванню підлягає саме статті 37 та 39 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" та відповідні статті законів України щодо встановлення розміру мінімальної
заробітної плати на 2003-2005
роки, а не Постанова Кабінету Міністрів
України від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Отже, виплата управлінням праці
та соціального захисту населення Овруцької районної
державної адміністрації Житомирської області позивачу доплати та
грошової допомоги, відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» протирічить вимогам Конституції України і законам України.

А тому висновок судів
про відсутність порушень чинного
законодавства в діях
відповідача є помилковим.

Крім того, суди, відмовивши в задоволенні
позову, не перевірили
обґрунтованість вимог позивача щодо
стягнення конкретних сум,
відповідність їх розмірам мінімальних заробітних плат, які були встановлені чинним законодавством.

Згідно з вимогами статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи іншого
доказу.

Відповідно до частини
2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для
скасування рішень судів першої та
апеляційної інстанції і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені
судом касаційної інстанції.

Виходячи з
наведеного, постановлені у справі судові рішення не можна вважати
законними і обґрунтованими, а
тому вони підлягають скасуванню з
поверненням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для виконання
вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, перевірки всіх
доводів позивача і постановлення законного та
обґрунтованого рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_1
задовольнити частково.

Постанову Овруцького районного суду
Житомирської області від 08 серпня 2006 року
та постанову апеляційного суду Житомирської області від 13 вересня 2006 року скасувати.

Справу за позовомОСОБА_1 до Державного
територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», управління
праці та соціального захисту населення
Овруцької районної державної адміністрації Житомирської області про стягнення
коштів, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» направити на новий
судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її
проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та у порядку,
передбачених статтями 237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: