Справа № К-3402/07
Суддя: Панченко О.Н.
Дата ухвалення: 2008-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А І МЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у складі:

головуючого:

Панченка О.Н.

суддів:

Смоковича М.І. Сороки М.О.
Штульмана І.В. Чумаченко Т.А.,

розглянувши в порядку
письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Житомирської
області від 24 січня 2007 року у справі за позовомОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області, обласного
центру з нарахування та виплати пенсій і допомог Головного управління праці
та соціального захисту населення Житомирської обласної державної
адміністрації про стягнення невиплачених коштів відповідно до Закону України
«Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі
Житомирської області, обласного центру з нарахування та виплати пенсій і
допомог Головного управління праці та соціального захисту населення
Житомирської обласної державної адміністрації про стягнення невиплачених коштів
відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»

При цьому зазначав, що
відповідно до вимог статей
37 та 39 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» як громадянин, що
проживає на території
радіоактивного забруднення, а
також як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, він має право на щомісячну
допомогу у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства у зоні
гарантованого добровільного відселення в
розмірі 40 відсотків від мінімальної
заробітної плати, а також на
доплату у розмірі двох
мінімальних заробітних плат, які протягом
2002-2005 років у відповідних
розмірах не отримував. Тому просив суд стягнути з управління Пенсійного
фонду України в Овруцькому районі Житомирської області, обласного центру з
нарахування і виплати пенсій та допомог Головного управління праці та
соціального захисту населення Житомирської обласної державної
адміністрації на свою користь
невиплачені кошти в сумі 18981,60 гривень.

Постановою Овруцького
районного суду Житомирської області від 28 лютого 2006 року позов задоволено.
Стягнуто з обласного центру з нарахування та виплати пенсій і допомог Головного
управління праці та соціального захисту населення Житомирської обласної
державної адміністрації на користь ОСОБА_1допомогу у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування місцевого виробництва за період
з 01.10.2002 по 01.10.2005 роки
в сумі 3163,60 грн. Стягнуто з управління Пенсійного фонду України в Овруцькому
районі Житомирської області підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які
проживають на територіях радіоактивного забруднення, за період з
01.10.2002 по
01.10.2005 роки в сумі 15818,00 грн.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 24
січня 2007 року постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 28
лютого 2006 року скасовано. Прийнято нову постанову про відмову в задоволенні
позову.

Не погоджуючись
з постановленим у справі рішенням
суду апеляційної інстанції,
ОСОБА_1звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною
скаргою, в якій посилається на неправильне застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати
постанову суду апеляційної інстанції і залишити
в силі постанову
суду першої інстанції.

В письмових запереченнях на
касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі
Житомирської області зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1безпідставні, доводи
касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в рішенні апеляційного
суду. Просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь
судді щодо обставин, необхідних для ухвалення рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки
обставин у справі та застосування судами норм матеріального і процесуального
права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню за таких
підстав.

Судами встановлено, що позивач є постраждалим внаслідок аварії
на Чорнобильській атомній електростанції 3 категорії. При цьому є непрацюючим
пенсіонером та проживає на території
радіоактивного забруднення, перебуває на обліку в управлінні
праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації
Житомирської області та управлінні
Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області, і має право
на пенсію, компенсації, доплати
та допомогу,
передбачені статтями 37 та 39 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

При цьому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 836 від
26.07.1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» управлінням
праці та соціального захисту населення
Овруцької районної державної
адміністрації Житомирської області та управлінням Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської
області дані виплати
позивачу як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території
радіоактивного забруднення, доплати за
період з 01.10.2002 по 01.10.2005 роки проводились в розмірі 2,10 грн. та 10,50
грн. відповідно.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив
з того, що дії відповідачів щодо
нарахування та виплати пенсії позивачу були правомірними, оскільки конкретні
розміри всіх доплат, передбачених Законом України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
встановлені постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи
з реальних можливостей державного бюджету.

Однак, з таким висновком суду апеляційної інстанції
погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції
України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності,
втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у
старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного
права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону
їх життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон
радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на
них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до статті
37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» громадянам, які проживають на
територіях радіоактивного забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога
у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства в таких розмірах: у зоні гарантованого
добровільного відселення - 40
відсотків від мінімальної заробітної плати.

Згідно з вимогами
статті 39 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях
радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного відселення,
провадиться доплата в розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Наявність у позивача права на
призначення йому щомісячної грошової допомоги в розмірі 40 відсотків від мінімальної
заробітної плати та доплати в розмірі не нижчому від 2 мінімальних заробітних
плат є визначальною для вирішення даного спору, крім того це право гарантується
Конституцією України (частина 2 статті 46 Конституції України).

Згідно з положеннями
частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі
невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України,
міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною радою
України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу
юридичну силу.

Отже, за конституційними
нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд
апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що при визначенні розміру щомісячної грошової допомоги у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного
господарства і розміру виплати громадянам, які проживають на території
радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного відселення, застосуванню підлягає наведена вище постанова Кабінету
Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав позивача, тоді як при вирішенні даного спору
застосуванню підлягали статті 37 та 39 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з яких вбачається, що під час
визначення розміру передбачених цими статтями виплат за основу їх нарахування
береться мінімальна заробітна плата.

Крім того, судом
апеляційної інстанції не враховано того, що розмір пенсійних виплат, доплат
та компенсацій, передбачених постановою Кабінету Міністрів України № 836
від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», не відповідає визначеному Законом України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» розміру, кратному мінімальній заробітній платі
(мінімальній пенсії), яка збільшувалась в різні роки Законами України «Про
встановлення мінімальної заробітної плати на 2002 рік», «Про встановлення
мінімальної заробітної плати на 2003 рік», «Про Держаний бюджет України на 2004 рік» та «Про Державний бюджет України
на 2005 рік». Зокрема, розмір мінімальної заробітної плати в Україні,
відповідно до вищевказаних Законів був
таким:

з 01.07.2002 року - 165,00 грн., з
01.01.2003 року - 185,00 грн.,

з 01.12.2003 року - 205,00 грн., з
01.09.2004 року - 237,00 грн.,

з
01.01.2005 року - 262,00 грн., з 01.04.2005 року - 290,00 грн.,

з 01.07.2005 року -310,00 грн., з 01.09.2005 року - 332,00 грн..

Відповідно до частини
другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому надання
законодавцем Кабінету Міністрів України права визначати порядок виплат особам,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не означає, що останній,
встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу прав таких
осіб, встановлених цим же Законом. Тобто, Кабінет Міністрів України повинен був
встановити зазначений порядок не порушуючи положень цього Закону.

Крім того, органи
державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань, які встановлені статтею 46 Конституції України
та Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», щодо визначення розміру та виплати
грошової допомоги.

Таким чином, суд апеляційної
інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції, та відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_1., помилково застосував до даних правовідносин
постанову Кабінету Міністрів України №
836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За таких обставин,
постановлене у даній справі рішення суду першої інстанції винесене
без порушень норм матеріального чи процесуального
права, на підставі повного, всебічного та об'єктивного розгляду обставин
справи. А рішення суду апеляційної інстанції є таким, що не відповідає
вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 226 Кодексу
адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційної інстанцій і
залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасовано або
змінено помилково.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскільки судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та
процесуального права при прийнятті рішення, то касаційну скаргу ОСОБА_1слід задовольнити, постанову апеляційного суду
Житомирської області від 24 січня 2007 року скасувати і залишити в силі постанову Овруцького
районного суду Житомирської області від 28 лютого 2006 року.

Керуючись статтями 220, 222, 223,
226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Постанову апеляційного суду
Житомирської області від 24 січня 2007 року - скасувати.

Постанову Овруцького районного суду Житомирської області
від 28 лютого 2006 року у справі за позовомОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області, обласного
центру з нарахування та виплати пенсій і допомог Головного управління праці та
соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації про
стягнення невиплачених коштів відповідно до Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» - залишити в силі.

Ухвала набирає законної
сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає, крім як у порядку та з
підстав, передбачених статтями 237-239 Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді: