Справа № 22-а-507/2008
Суддя: Ілюхіна Г.П.
Дата ухвалення: 2008-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

15.10.2008

Справа
№ 22-а-507/08 Попередній № справи 2-а-350/08

Севастопольський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії

головуючого судді Ілюхіної Г.П.,

суддів Санакоєвої М.А.,

Шереніна Ю.Л.

секретар судового засідання Ланчева
Г.Є.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: ОСОБА_2, доручення
№ 1646 від 19.06.2008,

розглянувши апеляційну скаргу Військової частини А 1743 Міністерства оборони України на постанову Залізничного районного суду м.
Сімферополь (суддя Старова Н.Е) від 26.03.08 у справі №2-а-350/08

за позовом ОСОБА_1(АДРЕСА_1)

до Військової частини А 1743 Міністерства оборони України (вул.
Калініна, б. 4, м.Сімферополь, 95051)

про стягнення грошової компенсації
за продовольче забезпечення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Залізничного районного
суду м. Сімферополя від 26.03.2008 позов задоволено, стягнуто з Військової
частини А 1743 Міністерства оборони
України на користь ОСОБА_1 компенсацію замість продовольчого пайка за період з
березня 2000 року по грудень 2005 року в сумі 13326,07 грн., стягнуто з
Військової частини А 1743 Міністерства
оборони України на користь держави судовий збір в сумі 51,00 грн. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 30,00 грн.

Постанова суду мотивована статтею 9
Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів
їх сімей»№ 2011-ХІІ від 20.12.1991; Постановою
Кабінету Міністрів України «Про норми забезпечення продовольчими пайками
військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань,
утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і
начальницького складу Міністерства внутрішніх справ»№ 316 від 12.03.1996;
позивач проходив військову службу у військовій частині, знаходився на грошовому
утриманні відповідача та продовольчий пайок або грошову компенсацію за нього не
отримував.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач - Військова частина А 1743
Міністерства оборони України, 01.04.2008 звернувся з заявою про апеляційне
оскарження постанови, апеляційна скарга надійшла 17.04.2008, відповідач просить
скасувати постанову суду першої інстанції.

Доводи апеляції мотивовані тим, що
позивач був виключений зі списків особового складу військової частини А-1904
09.12.2005 та був повністю розрахований по всім видам забезпечення, позивач не
отримував грошового забезпечення протягом п'яти років, але до суду позивач
звернувся лише в 2008 році, тому відповідач вважає, що позивач пропустив строк
звернення до суду; вимагав і вимагає застосувати положення статей 99, 100
Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких пропущення строку
звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін;
Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів»№ 1459-Ш від
17.02.2000, припинена дія частини другої статті 9 Закону України «Про
соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» № 2011-ХІІ
від 20.12.1991 в частині отримання військовослужбовцями продовольчого
забезпечення і речового майна або, за їх бажанням, грошової компенсації; судом
помилково зазначено, що позивач проходив службу в військовій частині А-1743,
так як позивач проходив службу та був звільнений з військової частини А-1904.

Ухвалою суду від 11.09.2008
відкрито апеляційне провадження по апеляційній скарзі Військової частини А 1743 Міністерства оборони України.

Ухвалою суду від 17.09.2008
закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду та призначено справу до
апеляційного розгляду.

В судове засідання, призначене на
15.10.2008, позивач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином та своєчасно, на адресу суду повернулись документи,
надіслані на його адресу, з відміткою установи пошти: «за закінченням строку
зберігання»(арк.с.48-60).

Статтею 35 Кодексу
адміністративного судочинства України повістка вручається під розписку. Особа,
яка вручає повістку, зобов'язана повернути до адміністративного суду розписку
адресата про одержання повістки, яка приєднується до справи. Повістка повинна
бути вручена не пізніше ніж за сім днів до судового засідання. У разі
тимчасової відсутності адресата особа, яка повинна вручити повістку, відмічає у
повістці відомості про те, куди вибув адресат та коли передбачається його
повернення за наявності таких даних. Розписку про одержання повістки (повістку
у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати)
належить негайно повернути до адміністративного суду.

Відповідно до статті 40 Кодексу
адміністративного судочинства України, особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця
проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення
про зміну адреси повістка надсилається їм за останньою адресою і вважається
врученою. Особи, які беруть участь у справі, свідки, експерти, спеціалісти,
перекладачі, які не можуть з поважних причин прибути до суду, зобов'язані
завчасно повідомити про це суд.

Згідно з частиною четвертою статті
196 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове
засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду
справи.

Чинне законодавство не обмежує коло
представників осіб, які беруть участь у справі, при апеляційному розгляді
адміністративної справи.

При викладених обставинах,
враховуючи те, що позивач викликався в судове засідання, але в суд не з'явився,
документи, направлені на його адресу, повернулись у зв'язку з закінченням
терміну зберігання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність
представника позивача.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити по підставам,
викладеним в ній.

Розглянувши справу в порядку статей
195, 196 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,
обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правову оцінку обставин у
справі та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах, в яких
повинна здійснюватись перевірка постанови, встановлюватись обставини і
досліджуватись докази учасників процесу, вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду першої інстанції -скасуванню з постановленням
нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Статтями 159, 163 Кодексу
адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим
є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні; в мотивувальній частині зазначаються встановлені судом
обставини із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих
доказів.

Відповідно до частини першої статті
76 Кодексу адміністративного судочинства України, пояснення сторін про відомі
їм обставини, що мають значення для справи, оцінюються поряд з іншими доказами
у справі.

Постанова суду не відповідає
зазначеним вимогам закону та ухвалена з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Так, ухвалюючи постанову про
задоволення позову, суд першої інстанції, стягнув грошову компенсацію замість
продовольчого пайку в сумі 13326,07грн., виходячи тільки з пояснень позивача та
його ж розрахунку, мотивував задоволення позову неотриманням позивачем
продовольчого забезпечення. Постанова суду не містить мотивів суду щодо
обґрунтованості позову про стягнення компенсації за продовольче забезпечення та
посилань на докази, якими підтверджуються ці позовні вимоги.

Між тим, згідно зі статтями 99, 100
Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до
адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів. Кодекс адміністративного судочинства України набрав
чинності з 01.09.2005.

Відповідно до статей 248-5, 248-6
Цивільного процесуального кодексу України, що діяв на момент виникнення спірних
правовідносин, Скаргу може бути подано в суд у двомісячний строк, обчислюваний
з дня, коли особі стало відомо або їй повинно було стати відомо про порушення
її прав, свобод чи законних інтересів; або у місячний строк з дня одержання
особою письмової відповіді про відмову у задоволенні скарги органом, службовою
особою вищого рівня по відношенню до того органу, посадової, службової особи,
що постановили рішення чи здійснили дії або допустили бездіяльність, або з дня
закінчення місячного строку після подання скарги, якщо особою не було одержано
на неї письмової відповіді. Застосування цього строку було обов'язковим.

Судом встановлено, що ОСОБА_1.
проходив дійсну військову службу у військовій частині А-1904, знаходився на
продовольчому забезпеченні у військовій частині А-1743 за територіальною
ознакою, під час проходження служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів
України № 316 від 12.03.1996 «Про норми забезпечення продовольчими пайками
військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань»до
10.03.2000 забезпечувався продовольчим пайком за нормою № 7, а з 11.03.2000 не
забезпечувався продовольчим пайком та не отримував грошову компенсацію замість
продовольчого пайка.

Проте, позивач звернувся до суду
лише 12.02.2008 (вх.№4642) (в позовній заяві дата підписання відсутня) з
вимогою про стягнення з відповідача на
його користь компенсації за невидане продовольче забезпечення у розмірі
13326,07 грн. з урахуванням індексу інфляції за період з 11.03.2000 по
31.12.2005, тобто з пропуском встановленого законом строку.

Згідно зі статтею 5 Закону України
«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»№
2011-ХІІ від 20.12.1991, військовослужбовці - громадяни України, які проходять
службу на території України, вправі оскаржити в суд незаконні дії військових
посадових осіб і органів військового управління.

Відповідно до частини
п'ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист
громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших
військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний
і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»№ 2011-ХІІ від
20.12.1991 (в редакції, яка діє в період розгляду справи) продовольче та речове
забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що
встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять
військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі,
мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів
речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.
Порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною другою
статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей»№ 2011-ХІІ від 20.12.1991 в редакції що діяла до 01.01.2007,
військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також
речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову
компенсацію замість них.

З 11.03.2000 Законом України «Про деякі
заходи щодо економії бюджетних коштів»від 17.02.2000 № 1459-Ш призупинена дія
частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей»№ 2011-ХІІ від 20.12.1991 в частині одержання військовослужбовцями
продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та
замість речового майна (пункт 2).

Законом України «Про
внесення зміни до пункту 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії
бюджетних коштів»до пункту 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії
бюджетних коштів»після слів «замість речового майна»доповнений словами «(за
винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки
України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ
Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який
зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців)».

Частина перша статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів їх сімей»№ 2011-ХІІ від 20.12.1991,
гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види
забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення
кваліфікованих військових кадрів, тому призупинення дії частини другої цієї
статті не скасовує гарантій по забезпеченню військовослужбовців, встановлених
цим Законом.

Відповідно до статей 1-2,
2, 4 Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»№ 2011-ХІІ від
20.12.1991 нормативно-правові акти органів державної влади та органів місцевого
самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх
сімей, є недійсними. Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів
їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Забезпечення
виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального і
правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей покладається на органи
державної влади та органи місцевого самоврядування.

На вимогу вищезгаданих законів із
метою раціонального забезпечення військовослужбовців продовольством Кабінетом
Міністрів України була прийнята
постанова № 316 від 12.03.1996 «Про норми забезпечення продовольчими пайками
військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань».

У рішенні Конституційного
Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 у справі за конституційним поданням 46
народних депутатів України щодо відповідності Конституції України
(конституційності) положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини
другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29,
30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007 рік»суд дійшов висновку, що відповідно до
частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на
соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому
числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або
надзвичайного стану на певний строк. Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи
громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги,
компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний
захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до
частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68
Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають
додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими
особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб
ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що
закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави
(пункти 3.1, 3.2 Рішення).

Таку правову позицію
Конституційний Суд України висловив і у рішенні від 20.03.2002 № 5-рп /2002 у
справі за конституційними поданнями 55 народних депутатів України щодо
відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 58, 60
Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" та
Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності)
положень пунктів 2, 3, 4, 5, 8, 9 частини першої статті 58 Закону України
"Про Державний бюджет України на 2001 рік" і підпункту 1 пункту 1
Закону України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів»(справа
щодо пільг, компенсацій і гарантій) (пункт 6 мотивувальної частини Рішення).

Відповідно до вищезгаданої
Постанови до 10.03.2000 позивач забезпечувався продовольчим пайком за нормою №7
(згідно посад), а з 11.03.2000 Законом України «Про деякі заходи щодо економії
бюджетних коштів»від 17.02.2000 була призупинена дія частини другої статті 9
Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців»у частині
отримання військовослужбовцями продовольчих пайків і речового майна або за їх
бажанням, грошової компенсації.

У рішенні Конституційного Суду
України № 8-рп/2005 від 11.01.2005 щодо цього питання встановлено, що правова
позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і
гарантій військовослужбовцям, працівникам правоохоронних органів полягає в тому,
що комплекс організаційно-правових і економічних заходів, скерованих на
забезпечення їх соціального захисту і членів їх сімей, обумовлені особливостями
професійних обов'язків, пов'язаних із ризиком для життя і здоров'я жорсткими
вимогами до дисципліни, професійної придатності, визначеним обмеженням
конституційних прав і свобод.

Отже, у зв'язку з тим, що дія норми
№ 7 постанови Кабінету Міністрів України № 316 від 12.03.1996 припинена,
військовослужбовців повинні були перевести на іншу норму продовольчого
забезпечення. Оскільки найменшу вартість усіх цих норм продовольчого
забезпечення має норма № 1 «загальновійськова норма», то військовослужбовців
мали забезпечувати саме за цією нормою за статтею 0430 «Продовольче
забезпечення»за програмою 2101050 «Тилове забезпечення Збройних Сил України».

Згідно зі статтею 16 Закону України
«Про Збройні Сили України»в редакції від 05.10.2000, держава забезпечує
соціальний і правовий захист військовослужбовців і осіб, звільнених в запас, а
також гарантує отримання за рахунок держави фінансової, речової, продовольчої й
інших видів забезпечення, що в черговий раз підтверджує гарантоване державою
право на забезпечення військовослужбовців продовольчим пайком. Відповідач ні
продовольчим пайком, ні грошовою
компенсацією замість нього позивача не забезпечив.

Постанова Кабінету Міністрів
України від 12.03.1996 № 316 «Про норми забезпечення продовольчими пайками
військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань,
утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і
начальницького складу Міністерства внутрішніх справ», якою було передбачено
виплату офіцерському складу норм харчування № 7, втратила чинність з
прийняттям Кабінетом Міністрів України
29.03.2002 постанови № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних
Сил України та інших військових формувань».

Видачу військовослужбовцям
продовольчого пайка або грошової компенсації замість нього, на умовах, які були
передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.1996 № 316 «Про
норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил
України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства,
військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства
внутрішніх справ», Постанова Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 № 426
«Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил України та інших
військових формувань»не передбачає. Підстави для нарахування суми компенсації
замість продовольчого пайка за нормою № 7, передбаченою Постановою Кабінету
Міністрів України від 12.03.1996 № 316, відсутні.

Все вищеперелічене дає суду право
для висновку про порушення права позивача на отримання грошової компенсації за
незабезпечення його продовольчим пайком по загальновійськовій нормі № 1.
Позивач розрахував позовні вимоги по неіснуючій з 29.03.2002 нормі № 7.

Однак, згідно зі статтями 99, 100
Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим
Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та
інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші
строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Якщо законом встановлена можливість
досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то
обчислення строку звернення до адміністративного суду починається з дня, коли
позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами
розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних
повноважень.

Пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і
вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

Позовні заяви приймаються до
розгляду адміністративним судом незалежно від закінчення строку звернення до
адміністративного суду.

Відповідач в запереченнях на позов,
поданих до суду першої інстанції, та в апеляційній скарзі наполягав на
застосуванні положень статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства
України у зв'язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду.

Судом першої інстанції не дана
оцінка запереченням відповідача, не з'ясовано та не зазначено, по якій нормі
розрахована грошова компенсація.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач дійсно звернувся до суду з пропуском річного строку позовної давності,
доказів поважної причини його пропуску не надав, що є підставою для відмови в
задоволенні позовних вимог.

Поважності причини пропуску строку
на звернення до суду за захистом своїх прав суду не надав, незнання закону не є
поважною причиною пропуску строку.

Тому позовні вимоги підлягають залишенню без
задоволення у зв'язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду.

Суд першої інстанції неповно
з'ясував обставини справи, що мають
значення для справи, висновки суду, судове рішення ухвалено без додержання норм
матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення
справи.

На підставі викладеного, судова
колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова
суду першої інстанції -скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись частиною третьою статті
24, статтями 35, 40, 99, 100, 160, 167,
частиною першою статті 195, частиною четвертою статті 196, пунктом 3 частини
першої статті 198, пунктами 1, 4 частини першої статті 202, частиною другою статті 205, статтями 207,
212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової
частини А 1743 Міністерства оборони
України на постанову Залізничного
районного суду м. Сімферополь (суддя
Старова Н.Е.) від 26.03.08 по справі № 2-а-350/08 задовольнити.

2. Постанову Залізничного районного суду
м. Сімферополь (суддя Старова Н.Е.) від
26.03.08 по справі № 2-а-350/08
скасувати.

3. Прийняти нову постанову.

4. ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог
до Військової частини А 1743 Міністерства оборони України про стягнення
грошової компенсації за продовольче забезпечення за період з 11.03.2000 по
31.12.2005 в розмірі 13326,07грн.
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення згідно з частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Постанову може бути оскаржено в
порядку статті 212 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою
касаційна скарга на судові рішення подається безпосередньо до Вищого адміністративного
суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених цим Кодексом,
а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя підпис Г.П.Ілюхіна

Судді
підпис М.А.Санакоєва

підпис

З оригіналом згідно

Помічник судді
К.В.Бендус