Справа № 22-а-8998/2008
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Ушаков Т. С
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

5
вересня 2008 року справа №
22-а-8998/08

зал
судового засідання № 2 у приміщенні суду за адресою: м. Донецьк, бул. Шевченка, 26, 3 корпус

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного
суду у складі:

головуючого судді: Яманко В.
Г.

суддів: при секретарі судового
засідання

Малашкевич С. А.
Горбенко К. П. Запорожцевій
Г. В.

за участю представників:

від позивача:

не з'явився

від відповідача:

не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в

м.
Стаханові Луганської області

на постанову Луганського окружного адміністративного суду

від 9 липня 2008 року

по адміністративній справі № 2-а-3355/08 (суддя Ушаков Т. С.)

за позовом ОСОБА_1 м. Стаханов

до Управління
Пенсійного фонду України в

м.
Стаханові Луганської області

про визнання бездіяльності незаконною, зобов'язання

вчинити
дії

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся 8 січня
2008 року до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою
(арк. справи 2-4) до Управління Пенсійного фонду України в м. Стаханові
Луганської області про визнання незаконною бездіяльності Управління Пенсійного
фонду України в м. Стаханові Луганської області по не нарахуванню та невиплаті з 1 січня 2006 року підвищення до
пенсії, передбаченого статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей
війни»; зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в м. Стаханові
Луганської області встановити та виплатити з 1 січня 2006 року щомісячне підвищення
пенсії за віком, виходячи з того, що розмір мінімальної пенсії за віком складає
не менше прожиткового мінімуму, встановленого законом для непрацездатних осіб,
а саме: з 1 січня 2006 року - 105 грн., з 1 квітня 2006 року - 107 грн. 70
коп., з 1 жовтня 2006 року - 109 грн. 80 коп., з 1 січня 2007 року - 114 грн.,
з 1 квітня 2007 року - 123 грн. 02 коп., з 1 жовтня 2007 року - 124 грн. 53
коп.; зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в м. Стаханові
Луганської області в подальшому здійснювати підвищення пенсії на 30 %
мінімального розміру пенсії за віком при підвищенні встановленого законом
розміру прожиткового мінімуму, встановленого для непрацездатних осіб.

Постановою Луганського
окружного адміністративного суду від 9 липня 2008 року (арк. справи 24-25)
позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково. Суд першої інстанції визнав
незаконними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Стаханові Луганської
області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком як дитині війни з 9 липня 2007 року,
зобов'язав Управління Пенсійного фонду України в м. Стаханові Луганської
області здійснити ОСОБА_1 виплату підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком як дитині війни з 9 липня 2007 року, стягнув з
Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 85 коп..
Дані щодо задоволення чи відмови в задоволенні іншої частини позовних вимог в
резолютивній частині постанови суду першої інстанції відсутні.

В апеляційній скарзі
відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту з
порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову
постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Позивач та відповідач про дату та час судового засідання
були повідомлені своєчасно, проте не скористалися своїм правом бути присутнім
при судовому розгляді.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги,
заперечення на скаргу, встановила наступне.

Закон України "Про соціальний захист дітей
війни" № 2195- IV від 18 листопада 2004 року (зі змінами та
доповненнями станом на час розгляду спірних правовідносин), який набрав
чинності з 1 січня 2006 року, встановлює правовий статус дітей війни та
визначає основи їх соціального захисту та гарантує їх соціальну захищеність
шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Статтею 1 вказаного закону передбачено, що дитина війни
це особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945
року) Другої світової війни було менше 18 років.

Відповідно до паспорту серії НОМЕР_1 виданого
Стаханівським МВ УМВС України в Луганській області ІНФОРМАЦІЯ_1 року (арк.
справи 6) ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2року, тобто станом на 2 вересня 1945
року йому був 1 рік. Статус позивача як
дитини війни підтверджується посвідченням (арк. справи 7).

Позивач в позові зазначив, що має право на доплату до
пенсії щомісячно в розмірі 30 відсотків від розміру мінімальної пенсії за
віком.

Відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що
відсутні нормативні акти згідно яких органи Пенсійного фонду України повинні
виплачувати заявлену позивачем доплату до пенсії як дитині війни.

Колегія суддів з приводу спірних правовідносин зазначає
наступне.

Статтею 6 Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 17 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року
№ 3235-IV, який набрав чинності з 1 січня 2006 року, встановлено,
що з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом
зупинити на 2006 рік дію абзацу 7 статті 5 та статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» від 19 січня 2006 року N 3367-IV, який набрав
чинності з 2 квітня 2006 року, пункт 17 статті 77 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2006 рік» було виключено, статтю 110 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» було викладено в наступній редакції:
«Установити, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни", запроваджуються з 1
січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами
виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань
бюджету».
При цьому, Порядок надання пільг, передбачених статтею 6
Закону України "Про соціальний захист дітей війни", у 2006 році
Кабінетом Міністрів України розроблено не було.

З огляду на те, що положення статті 110 Закону України
"Про державний бюджет України на 2006 рік" Конституційним Судом
України до дійсного часу не визнані неконституційними, колегія суддів дійшла до
висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав дії відповідача правомірними
щодо відмови у виплаті позивачу, як дитині війни, за 2006 рік підвищення до
пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком та відповідно правильно
відмовив в задоволенні позову в цій частині.

Пунктом 12 статті 71 Закону України «Про державний бюджет
України на 2007 рік» було зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей
війни" з урахуванням статті 111 цього Закону, якою було
встановлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується
замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей
війни» виплачується особам, які є
інвалідами (крім тих, на яких
поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки,
встановленої для учасників війни.

Рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від
9 липня 2007 року у справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян був
визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт
12 статті 71, стаття 111 Закону України "Про Державний бюджет України на
2007 рік" від 19 грудня 2006 року N 489-V, яким була зупинена на 2007 рік дія статті 6 Закону України "Про соціальний захист
дітей війни".

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до
виконання на території України, остаточними, не можуть бути оскаржені та мають
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними.

За приписами абзацу 1 частини 5, частини 3 статті 62
Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» № 489-V від 19 грудня
2006 року (у редакції Закону України від
15 березня 2007 року N 749-V, який набрав чинності 28 березня 2007 року) для
визначення мінімального розміру пенсії за віком відповідно до абзацу першого
частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" для осіб, які втратили працездатність затверджений
прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць: з 1 січня 2007 року -
380 грн., з 1 квітня 2007 року - 410 грн. 06 коп., з 1 жовтня 2007 року - 415
грн. 11 коп. Виходячи з цього, підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком за статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей
війни" складає: з 9 липня 2007 року - 123 грн. 02 коп., з 1 жовтня 2007 року - 124 грн. 53 коп.

Відповідач в обґрунтування апеляційної скарги посилається
на те, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений статтею 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» застосовується
виключно для визначення пенсій, призначених
згідно з цим Законом.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що частиною 1
статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» № 966-ХІV від 15 липня 1999
року передбачено, що прожитковий мінімум застосовується для: встановлення
розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком,
визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по
безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог
Конституції України та законів України, визначення права на призначення
соціальної допомоги.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного
висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов'язання
відповідача здійснити перерахунок підвищення до пенсії за віком як дитині війни
з 9 липня 2007 року, проте не врахував, стаття 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" в вищевикладеній редакції була чинна лише
до 31 грудня 2007 року з огляду на наступне.

Згідно підпункту 2 пункту 41 розділу II Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року N 107-VI, що набрав
чинності з 1 січня 2008 року, стаття 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" викладена в новій редакції, яка передбачає, що дітям
війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або
щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки,
встановленої для учасників війни, тобто на 10 процентів прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність, при цьому зміни

Зміни, внесені підпунктом 2 пункту 41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були визнані такими,
що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням
Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008. У вказаному рішенні Конституційним судом
України було зазначено, що положення Закону України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів
України", визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього Рішення. Рішення Конституційного Суду
України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції
при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок
дії положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких законодавчих актів України", визнаних
неконституційними.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що Закони,
інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають
чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх
неконституційність. Суд першої інстанції правильно визначив, виходячи з
рішення Конституційного суду N 10-рп/2008 від
22 травня 2008 року, що передбачене статтею 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком діяло з 22 травня 2008 року, оскільки з 1 січня 2008 року вказана
стаття 6 була викладена в іншій редакції, за якою виплата 30 % підвищення
пенсії передбачена не була.

Відповідно до статті 8 Конституції України
в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція
України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти
приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного суду України № 9
від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні
правосуддя» передбачено, що конституційні права та свободи людини і громадянина
є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших
нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів
законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і
забезпечуються захистом правосуддя.

Пунктом 1 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно
законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії
цих прав і свобод.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 9
від 1 листопада 1996 року визначено, що судам необхідно виходити з того, що
нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента
України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету
Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів
місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази
керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить закону, суд зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Згідно частини 2 статті 3 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" передбачено, що державні соціальні гарантії
дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані
іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України
органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами України.

У параграфі 22 рішення Європейського суду з прав людини
по справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) від 8
листопада 2005 року визначено, що поняття “власності”, яке міститься в першій
частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене
власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в
національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що
становлять майно, можуть також розглядатись як “майнові права”, і, таким чином,
як “власність” в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення,
полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник
право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1. В параграфі
23 цього ж рішення Європейський суд з прав людини зауважує, що в межах свободи дій держави визначати,
які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може
вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні
зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає
виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні
положення є чинними.

Статтею 7 Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" передбачено, що фінансове забезпечення державних соціальних
гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного
бюджету України.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника на
відсутність бюджетного фінансування в обсязі передбаченому Законом України
"Про соціальний захист дітей війни" для здійснення соціальних виплат,
з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого
законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів з Державного
бюджету України на виплату допомоги, відповідно до вимог частини 2 статті 3
Конституції України, за якою права і свободи людини та їх гарантії визначають
зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за
свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

Стосовно позовних вимог позивача - зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України в м. Стаханові Луганської області в
подальшому при підвищенні встановленого законом розміру прожиткового мінімуму,
встановленого для непрацездатних осіб, збільшувати з дня встановлення нового
розміру вказаного прожиткового мінімуму розмір підвищення до пенсії,
передбаченого статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»,
колегія суддів погоджується з відмовою судом першої інстанції в задоволенні
позовних вимог в цій частині, оскільки в межах Кодексу адміністративного
судочинства України захисту підлягає порушене право позивача, внаслідок чого
зобов'язання Управління Пенсійного фонду в подальшому робити перерахунок пенсії
з її збільшенням згідно змін, що будуть вноситися до законодавства, є безпідставним,
оскільки встановлює обов'язки на майбутнє без наявності спірних правовідносин,
які можуть бути в подальшому припиненні або зміненні в сторону зменшення шляхом
внесення змін до закону. Проте, судом першої інстанції всупереч вимог статті
163 Кодексу адміністративного судочинства України в резолютивній частині
постанови не зазначено про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Стосовно позовних вимог про визнання неправомірною
бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в м. Стаханові Луганської
області по не виплаті з 1 січня 2006 року підвищення до пенсії, передбаченого
статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» апеляційний суд
зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного
судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного
захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони
просять. Позивачем в позовних вимогах заявлено визнання
неправомірною бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в м. Стаханові
Луганської області по не виплаті з 1 січня 2006 року підвищення до пенсії,
передбаченого статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», але
в матеріалах справи наявне звернення позивача до відповідача про виплату
доплати до пенсії (арк. справи 8) та лист відповідача (арк. справи 9), згідно
якого відповідач відмовляє позивачу в здійсненні такої доплати з посиланням на
вимоги діючого законодавства. Проте, суд першої інстанції визнав незаконними
дії Управління Пенсійного фонду України в м. Стаханові Луганської області щодо
відмови у виплаті ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком за період з 9 липня 2007 року без жодного
обґрунтування в мотивувальній частині виходу за межі позовних вимог. Колегія
суддів дійшла до висновку, з врахуванням вищевикладеного, що постанова суду
першої інстанції підлягає скасуванню, в задоволенні позовних вимог в частині
визнання неправомірною бездіяльності відповідача - відмовити.

Суддею
першої інстанції справа розглянута з порушенням двохмісячного терміну,
встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України та
неправильно вирішене питання щодо стягнення судових витрат. Судом першої
інстанції поставлено про стягнення з Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 судових витрат в сумі 85 коп.

Частиною 3 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо
адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу -
відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Тобто, оскільки адміністративний позов містить декілька вимог негрошового
характеру, розмір компенсації судових витрат визначається виходячи з кількості
задоволених/незадоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем було заявлено три вимоги, з яких судом першої інстанції в задоволенні
однієї було відмовлено повністю, інші дві вимоги були задоволені частково,
таким чином суд першої інстанції повинен був стягнути на користь позивача 1
грн. 13 коп. (3 грн. 40 коп. х 33,3%) судового збору. Оскільки суд апеляційної
інстанції задовольняє частково одну позовну вимогу, розмір судового збору, який
стягується на користь позивача, складає 56 коп.

Згідно частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду
першої інстанції в межах апеляційної скарги, тобто він повинен з'ясовувати ті
обставини чи порушення закону, у яких на думку особи, що подала скаргу, суд
першої інстанції допустив помилки; однак якщо при такому з'ясуванні буде
встановлено порушення закону, що призвели до неправильного вирішення справи,
поза межами оскарження, суд апеляційної інстанції може вийти за ці межі.

Виходячи з вищевикладеного, з врахуванням приписів
частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів зазначає, що суд першої інстанції прийняв оскаржувану постанову з
порушенням матеріального та процесуального права, що обумовлює скасування
постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови з частковим
задоволенням позовних вимог у відповідності до норм права, застосованих при
вирішенні цього спору для забезпечення захисту прав та інтересів фізичної особи
від порушень з боку суб'єкту владних повноважень.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202,
205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Стаханові Луганської області на
постанову Луганського окружного адміністративного суду від 9 липня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-3355/08 - задовольнити частково.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду 9
липня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-3355/08 - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 м. Стаханов до Управління
Пенсійного фонду України в м. Стаханові Луганської області про бездіяльності
незаконною, зобов'язання здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії
у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком як дитині війни з 1 січня
2006 року, зобов'язання в подальшому здійснювати підвищення пенсії на 30 %
мінімального розміру пенсії за віком при підвищенні встановленого законом
розміру прожиткового мінімуму, встановленого для непрацездатних осіб - задовольнити частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м.
Стаханові Луганської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 м.
Стаханов підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за
віком як дитині війни з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, виходячи з
встановленого відповідними законами прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1
м. Стаханов судовий збір в розмірі 56 коп.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України відкласти з дня закінчення судового
розгляду справи на строк п'ять днів складання постанови у повному обсязі.

Вступна та резолютивна частини постанови складені,
підписані колегією суддів у нарадчій кімнаті та проголошені в судовому
засіданні 5 вересня 2008 року.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з
дня складення постанови в повному обсязі.

Постанова складена в повному обсязі та підписана колегією
суддів 8 вересня 2008 року.

Головуючий:
В.Г.Яманко

Судді:
С.А.Малашкевич

К.П.Горбенко

З оригіналом згідно:

Суддя В.Г.Яманко