Справа № 6/260
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2008-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

28.10.2008 р.
№ 6/260

Окружний адміністративний
суд міста Києва у складі головуючого судді
Добрянську Я.І. при секретарі судового засідання Зубко Л.П.
вирішив адміністративну справу

ОСОБА_1

до

Головне управління соціального захисту
населення у м. Києві Управління праці
та соціального захисту населення Дніпровської районної в м.Києві державної
адміністрації

про

стягнення заборгованості в розмірі 4255,26
грн.

про
стягнення заборгованості

За
участю представників сторін:

позивача:
ОСОБА_1.

відповідача1:
Попчук Т.О.

відповідач
2: не прибув

відповідач
3: Клюйко Т.М.

На
підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 28.10.2008 р.
проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обставини справи:

ОСОБА_1(надалі
-позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом
до Головного управління соціального захисту населення в м. Києві, (надалі
-Відповідач-1), Управління праці та соціального захисту населення у Дніпровському районі м. Києва (надалі
-Відповідач-2) та Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат (надалі -Відповідач-3)
про стягнення заборгованості по невиплаченій в повному обсязі в 2007
році допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі
4 255,26 грн.

Позовні
вимоги вмотивовані тим, що відповідно до рішення Конституційного Суду України
від 09.07.2007 р. скасування ряду положень Закону України “Про державний бюджет
України на 2007 рік” норми статті 56 Закону України “Про державний бюджет
України на 2007 рік” втратили чинність, як такі, що визнанні неконституційними.
Таким чином, здійснено виплату допомоги по догляду за дитиною за період з січня
по грудень 2007 року не в повному обсязі. Конституційний Суд України своїм
рішенням підтвердив факт порушення чинного законодавства, зокрема, Закону України
“Про державну допомогу сім'ям з дітьми” в частині правильності визначення
розміру щомісячної грошової допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, яка повинна становити та сплачуватися в розмірі встановленого
законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Ухвалою
Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.07.2008 р. на підставі
клопотання Головного управління
соціального захисту населення в м. Києві було залучено в якості співвідповідача
Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (надалі
-Відповідач-3)

Відповідач-1
в обґрунтування на заперечення на позов
зазначає, що підпунктом 23 пункту 5 Положення про Головне управління
соціального захисту населення виконавчого органу Київської міської ради
(Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської
міської ради від 10.07.2003 р. № 584/744, Головне управління організовує (в
частині питань, віднесених до компетенції Головного управління) роботу
управлінь праці та соціального захисту населення виконавчих органів районних у
м. Києві рад здійснює контроль за їх діяльністю, вивчає, узагальнює і поширює
досвід робіт, впроваджує прогресивні методи в практику їх роботи.

Отже,
нарахування допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку
позивача проводилося Управлінням праці та соціального захисту населення
Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації. Виплата зазначеної
допомоги проводилася Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат відповідно до особової справи, яка була сформована та надана
районним управлінням праці. Зазначені організації є самостійними
юридичними особами, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в установах
Державного казначейства, печатку із зображенням Державного герба України, із
своїм найменуванням, штампи та інші реквізити, а також печатки, штампи відділів
з їх найменуваннями.

Відповідач
-2 в судове засідання не прибув, заперечення на позовну заяву не надав, хоча
про час, дату та розгляд справи був повідомлений належним чином.

Відповідач
- 3 в заперечення на позовну заяву зазначає , що Законом України “Про Державний
бюджет України на 2007 рік” передбачений відповідний обсяг видатків. Разом з
тим, згідно статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет
України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби,
розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно
до частини другої статті 4 Бюджетного кодексу України при здійсненні бюджетного
процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовується лише в
частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, Бюджетного
кодексу України та закону про Державний бюджет України.

Водночас,
відповідно до пункту 2 Положення Відповідач - 3 у своїй діяльності керується
Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінетом
Міністрів України, проводить виплату допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку згідно розпоряджень, які надходять з управлінь
праці та соціального захисту населення, у порядку встановленому Кабінетом
Міністрів України. Крім того, відповідач -3 зазначає, що жодним
нормативно-правовим актом йому не надано повноважень визначати розмірі допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також призначати і
здійснювати перерахунок зазначеної допомоги.

Виходячи
з вищевикладеного, Відповідач - 3 Київський міський центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат не погоджується з позовною заявою.

Розглянувши
подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача,
представників відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини,
на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва ,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно
до положень частини 1 статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми», громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають
неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах,
передбачених цим Законом та іншими законами України.

Як
підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 має на утриманні дитину віком до 3
років та є матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дніпровське
управління праці та соціального захисту населення в місті Києві та Київський
міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат не здійснили
перерахунок та не забезпечили виплату суми щорічної допомоги позивачу
відповідно до вимог статті 15 Закону України “Про державну допомогу сім'ям з
дітьми”, посилаючись на те, що відповідно до статті 56 Закону України “Про
Державний бюджет України на 2007 рік”та роз'яснень Міністерства праці та
соціальної політики України від 11 вересня
2007 року № 430/5/75-07 “Про порядок застосування норм рішення
Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 щодо скасування
ряду положень Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”, які
стосуються обмеження у 2007 році розміру допомоги за дитиною до досягнення нею
трирічного віку встановлено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення
нею трирічного віку відповідно до Закону України “Про державну допомогу сім'ям
з дітьми” здійснюється за рахунок коштів відповідної субвенції з державного
бюджету місцевим бюджетам і становить 90 гривень для незастрахованих осіб, в
порядку встановленому Кабінетом Міністрів України (порядок призначення і
виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затверджений Постановою Кабінету
Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751).

Відповідно
до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року у справі за
конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36, частини другої
статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9,
12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103,
111 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”(справа про
соціальні гарантії громадян), визнано таким, що не відповідає Конституції
України (є неконституційним), зокрема положення пункту 14 статті 71 Закону
України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” в частині зупинення на 2007
рік дії статті 12, частини першої статті 15 та пункту 3 розділу VIII “Прикінцеві
положення” Закону України “Про державну допомогу сім'ям з дітьми” щодо
встановлення розміру допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

Відповідно
до частини 2 статті 152 Конституції України “Закони, інші правові акти або їх
окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність”.

Так, у вищевказаному Рішенні
зазначено, що зупинення дії
положень законів, якими
визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод
і може мати місце
лише у випадках, передбачених
Основним Законом України. У статті 64
Конституції України вичерпно визначено такі
випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного
стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із
зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не
можуть бути обмежені за жодних обставин.
Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів України, якими
встановлено пільги, компенсації чи інші
форми соціальних гарантій, відбувається фактичне зниження життєвого рівня
громадян, який не може бути нижчим від встановленого законом
прожиткового мінімуму (частина 3 статті 46 Конституції України, та
порушується гарантоване у статті 48 Конституції
України право кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України
підкреслив, що відповідно до частини 3 статті 22, статті 64 Конституції України
право громадян на соціальний захист,
інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням
дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на
певний строк.

В
Рішенні КСУ від 9 липня 2007 року вказано, що зі змісту наведених положень
Конституції України та Бюджетного кодексу України вбачається, що закон
про Державний бюджет України як правовий
акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та
використання фінансових ресурсів,
має особливий предмет регулювання,
відмінний від інших законів України - він стосується виключно
встановлення доходів та видатків держави
на загальносуспільні потреби, зокрема і
видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не
можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше
(додаткове) правове регулювання відносин, що
є предметом інших законів
України.

Відповідно
до частини 5 резолютивної частини Рішення КСУ від 9 липня 2007 року “Рішення
Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані
неконституційними”. Відповідно до частини 3 статті 150 Конституції України
“Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання
на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені”.

Статтею
15 Закону України “Про державну допомогу сім'ям з дітьми” передбачено, що
допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у
розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Відповідно
до положень статті 62 Закону України “Про державний бюджет України на 2007 рік”
передбачено, зокрема, затвердити на 2007 рік прожитковий мінімум на одну особу
в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 492 гривні, з 1 квітня - 525
гривень, з 1 жовтня - 532 гривні та для тих, хто відноситься до основних
соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня -
434 гривні, з 1 квітня - 463 гривні, з 1 жовтня - 470 гривень.

За
умови відсутності у державному бюджеті коштів на належну виплату допомоги по
догляду за дитиною громадянам України, в сім'ях яких виховуються та проживають
неповнолітні діти, створюється ситуація правової невизначеності стосовно
джерела коштів, з яких має виплачуватися зазначена надбавка. Водночас, Суд
звертає увагу на те, що це не може бути підставою для порушення прав громадян
на соціальний захист, в тому числі й на отримання допомоги по догляду за
дитиною, яка прямо передбачена законом.

Відносини,
що склалися між позивачами та відповідачами є публічно-правовими відносинами,
виходячи із змісту статті 3 та пункту 2 частини 1 статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Враховуючи
те, що позивач мають дітей віком до трьох років, тобто наділені державою певним
правовим статусом, який включає в себе й право на додаткові елементи
соціального захисту, зокрема право на отримання допомоги по догляду за дитиною.

Наділивши
осіб зазначеною соціальною гарантією, держава таким чином взяла на себе
публічне зобов'язання забезпечити належний матеріальний рівень осіб, які мають
дітей віком до трьох років.

Тобто,
між позивачем і державою встановлено певний правовий зв'язок у визначеній сфері
життєдіяльності, який характеризується наявністю зобов'язання держави
забезпечити соціальний захист громадяни України, в сім'ях яких виховуються та
проживають неповнолітні діти.

Відповідно
до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і
не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до
чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

Згідно
із статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і
громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією
України.

Враховуючи
вищевикладене, суд погоджується з позицією позивача щодо порушення їхнього
права на отримання державної допомоги відповідно до Закону України “Про
державну допомогу сім'ям з дітьми”.

Відповідно
до частини 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України
завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

До
адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких
рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Керуючись
вимогами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною
4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України на адміністративні
суди покладено обов'язок, у разі невідповідності нормативно-правового акта
Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на
обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту
суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Суд,
встановивши невідповідність положень нормативно-правового акту Конституції
України застосовує положення Конституції України як норми прямої дії. Таким
чином, суд вирішуючи при вирішенні справи може не застосовувати закон, який не
відповідає вимогам Конституції України.

Отже,
виходячи з пріоритетності конституційних норм, суд приходить до висновку, що на
момент здійснення виплат позивачам, застосуванню підлягали норми статті 15
Закону України “Про державну допомогу сім'ям з дітьми”, а не положення статті 71 Закону України “Про державний
бюджет на 2007 рік”, які істотно звужували обсяг прав, встановлених Законом
України “Про державну допомогу сім'ям з дітьми”. Дана обставина згодом була
підтверджена Рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-29/2007.

Щодо
решти позовних вимог, суд звертає увагу на те, що задоволенню в
адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють
фактично порушені права та інтереси позивачів.

Відповідно
до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Таким
чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що
викладені в позовній заяві доводи позивачів є частково обґрунтованими та
відповідно такими, що підлягають задоволенню частково.

Положенням
частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачається,
якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

На
підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 7, 8, 9, 17, 94, 99, 100,
158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

1.
Адміністративний позов задовольнити частково.

2.
Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Дніпровському
районної у м. Києва та Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат здійснити перерахунок та забезпечити виплату недоотриманих
ОСОБА_1 сум недоотриманих допомог по догляду за дитиною до досягнення нею 3-ох
річного віку за 2007 рік відповідно до вимог статті 15 Закону України “Про
державну допомогу сім'ям з дітьми”.

3.
Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України 49 грн. 30 коп., сплаченого
судового збору.

4. В задоволенні решти
позовних вимог -відмовити.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подання заяви про
апеляційне оскарження постанови суду та апеляційної скарги. Заява про
апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти
днів з дня складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються
Київському апеляційному адміністративному суду через Окружний адміністративний
суд міста Києва.

Суддя
Добрянська Я.І.