Справа № К-24158/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2008-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 вересня 2008 року м. Київ
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
суддів :
розглянувши в порядку письмового касаційного провадження
адміністративну справу за позовомОСОБА_1 до Управління праці та соціального
захисту населення Якимівської районної державної адміністрації Запорізької
області, третя особа головне Управління праці та соціального захисту населення
Запорізької обласної державної адміністрації, про стягнення недоплаченої суми
разової щорічної грошової допомоги, -
в с т а н о в и л а :
У березні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є
інвалідом війни ІІ групи, а тому відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України від 22
жовтня 1993 року № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" (далі - Закон від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ)
щорічно до 5 травня має право на отримання разової грошової допомоги у розмірі
8 мінімальних пенсій за віком. Однак відповідач у 2003 році згідно Закону
України "Про Державний бюджет України на 2003
рік" від 26 грудня 2002 року № 380-IV
виплатив йому 120 грн., у 2004 році згідно Закону України
"Про Державний бюджет України на 2004 рік" від 27 листопада 2003 року
№ 1344-ІV виплатив грошову допомогу в розмірі 160 грн. та у 2005 році в розмірі 330
грн. відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2005
рік" від 23 грудня 2004 року № 2285-ІV.
Вважаючи, що відповідач при нарахуванні та виплаті
допомоги повинен керуватись лише Законом України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту", позивач просив стягнути з
відповідача невиплачену грошову допомогу
за 2003 рік у розмірі 258,40 грн., за 2004 рік у розмірі 579,60 грн., за
2005 рік у розмірі 2326 грн., а всього -
Постановою Якимівського районного суду Запорізької
області від 26 квітня 2006 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 06 червня 2006 року, позовОСОБА_1 задоволено про
стягнення недоплаченої суми та стягнуто з відповідача 3164 грн. заборгованості
по сплаті разової щорічної грошової допомоги як інваліду війни відповідно до
Закону України "Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального
захисту" за період 2003-2005 років.
В касаційній скарзі УПСЗН Якимівської РДА просить
скасувати вказані судові рішення та відмовити ОСОБА_1у задоволенні позову. При цьому Управління посилається на порушення
судами норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що для
врегулювання спірних правовідносин у цій справі пріоритетними є норми Закону
України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту".
Однак такий висновок зроблений судами з порушенням правил застосування норм матеріального права.
Як було встановлено судами попередніх інстанцій, позивач є інвалідом війни
Частиною 5 статті 13 Закону України від 22 жовтня 1993
року № 3551-ХІІ передбачено, що інвалідам війни виплачується щорічна одноразова
допомога до 5 травня в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.
Однак Законами України "Про
Державний бюджет України на 2003 рік" від 26 грудня 2002 року № 380-IV
, "Про Державний бюджет
України на 2004 рік" від 27 листопада 2003 року № 1344-ІV та "Про Державний бюджет України на 2005
рік" від 23 грудня 2004 року № 2285-ІV інвалідам війни другої групи, до яких відноситься і
позивач, була передбачена виплата щорічної
разової допомоги у 2003, 2004 і 2005 роках в
розмірах 120 грн., 160 грн. та 330 грн.
Зазначені закони України, в період з 5 травня по 30
вересня відповідних років, протягом якого позивач міг отримати грошову допомогу
(ч.4 ст.17-1 Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ), не визнані
неконституційними. Тобто, в даному випадку на період виникнення спірних
правовідносин, які є предметом спору в цій справі, були наявні нормативно-правові акти, які мають
однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги
до 5 травня учасникам війни.
Отже, для вирішення цього спору судам попередніх
інстанцій необхідно було визначитись, який з цих законів є пріоритетним та
підлягав застосуванню у виниклих правовідносинах.
Згідно зі статтею 75 Конституції України Верховна Рада
України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.
Конституція України не встановлює пріоритету застосування
того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання.
Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм
законів, що мають однакову юридичну силу.
Водночас Конституційний Суд України у пункті 3
мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про
набуття чинності Конституцією України зазначив: "Конкретна сфера
суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними
нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один
одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження
щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те,
що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом,
автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".
За змістом частини третьої статті 150 Конституції України
рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території
України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких
по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення
спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з
урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята
пізніше.

Виходячи з наведених положень Конституції України та
рішення Конституційного Суду України, а також враховуючи, що статтями 28, 44,
34 законів України "Про Державний бюджет України на 2003, 2004 та 2005
роки" фактично змінено положення Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту", який діяв у часі раніше,
пріоритетними в даному випадку є положення статей 28, 44 та 34 відповідно
законів України "Про Державний бюджет України на 2004 та 2006 роки".

Зазначених обставин та норм матеріального права не
врахували суди попередніх інстанцій під час вирішення спору в цій справі, чим
порушили правила застосування норм матеріального права, а саме помилково надали
перевагу приписам Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту".

Крім того, невизначеним у даній справі є процесуальний
статус Кабінету Міністрів України, щодо представника якого йдеться мова у
протоколі судового засідання районного суду (а.с. 20) та у матеріалах
апеляційного провадження, де Кабінет Міністрів України вже виступає в якості
відповідача без винесення судом відповідного процесуального рішення.

Слід зауважити, що у випадку залучення Кабінету Міністрів
України в якості відповідача суд першої інстанції повинен був в силу вимог ч.1
ст.24 КАС України розглядати цю справу колегією у складі трьох суддів.

Однак відсутність таких даних не дозволяє зробити висновок
про дотримання судами попередніх інстанцій вимог процесуального закону.

За правилами ч.2 ст. 227 КАС України, підставою для
скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного
вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції.

Для вирішення цього спору, з урахуванням наведених вище
норм матеріального права та висновків суду касаційної інстанції, необхідно
встановлювати нові обставини щодо правильності визначення відповідачем розміру
допомоги позивачу та давати їм належну правову оцінку, що відповідно до частини
першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України не може зробити
суд касаційної інстанції.

З огляду на наведене, оскаржені судові рішення відповідно
до вимог ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають
скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

При новому розгляді судам слід врахувати наведене і у
відповідності із вимогами закону вирішити даний спір.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 222,
223, 227, 230 КАС України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області задовольнити
частково.

Постанову Якимівського районного суду Запорізької області від 26 квітня
2006 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 06 червня 2006
року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в іншому
складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
оскарженню не підлягає.

Згідно ст.ст. 236, 237 КАС України рішення суду
касаційної інстанції може бути оскаржено до Верховного Суду України лише за
винятковими обставинами протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

С у д д і :