Справа № 3/487
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2008-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

місто
Київ

10 год. 37 хв.

23.07.2008 р. №
3/487

Окружний
адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Блажівської Н.Є. при секретарі
судового засідання Яремій Г.В.

Розглянув
у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

За
позовом ОСОБА_1

До
Військової частини А 0515

про визнання
дій протиправними та зобов'язання вчинити дії

У
судовому засіданні 23 липня 2008 року відповідно до пункту 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну
частину Постанови.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И

ОСОБА_1
(надалі -Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з
позовом до Військової частини А 0515 (надалі -Відповідач) про визнання дій
протиправними, визнання права на отримання одноразової грошової допомоги та
зобов'язання виплатити одноразову грошову допомогу.

В
ході судового розгляду справи Позивачем було уточнено позовні вимоги. Виходячи
з уточнених позовних вимог, Позивач просив визнати відмову командира військової
частини А 0515 у здійсненні виплати одноразової грошової допомоги незаконною,
визнати за Позивачем право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі
48-місячного грошового забезпечення (заробітку) за останньою посадою на день
звільнення з військової служби, зобов'язати командира військової частини А 0515 виплатити одноразову грошову допомогу
в розмірі 89856 грн. (вісімдесят дев'ять тисяч вісімсот п'ятдесят шість
гривень), звільнити Позивача від сплати державного мита на підставі статті 22
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що командуванням військової частини А 0515 йому було
незаконно відмовлено в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги,
всупереч вимогам чинного законодавства України.

Позивач
також вказує на те, що він неодноразово звертався до Відповідача з проханням
повідомити про зміни, що відбулись в розмірі грошового забезпечення з моменту
його звільнення і отримав відповідні відповіді 21 вересня 2007 року та 23
жовтня 2007 року, де було зазначено, що розмір його грошового забезпечення на
день звільнення з військової служби складав 1 872 грн. Власні розрахунки
ОСОБА_1 показують, що розмір одноразової грошової допомоги складає 89 856 грн.

Представники
Відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили. В
обґрунтування заперечень на позов зазначили, що відмова у призначенні та
виплаті одноразової грошової допомоги Позивачу є законною та такою, що вчинена
в межах повноважень, наданих суб'єкту владних повноважень.

Розглянувши
подані сторонами документи і матеріали та заслухавши пояснення Позивача та
представників Відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини,
на яких грунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

В С
Т А Н О В И В

12
жовтня 2000 року згідно наказу командира військової частини А 0515 (по
стройовій частині) № 228 ОСОБА_1 був звільнений з лав Збройних Сил України за
пунктом 65, підпункт «в»(за станом здоров'я) і в даний час є пенсіонером
Міністерства оборони України.

12
жовтня 2000 року Позивач був виключений із списків особового складу частини
відповідно до наказу командира військової частини А 0515 № 228 від 12 жовтня
2000 року.

Як
випливає із матеріалів справи та не заперечується поясненнями сторін,
відповідно до встановлених розмірів грошового забезпечення (як основних, так і
додаткових) ОСОБА_1 були нараховані кошти, передбачені чинним, на момент
здійснення виплати, законодавством, які Позивач отримав у повному обсязі.

Згідно
із статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей»( в редакції Закону від 03.11.2006 р.) у
разі загибелі (смерті) військовослужбовця Збройних Сил України, інших утворених
відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів,
який перебував на кадровій військовій службі або проходив військову службу за
контрактом, під час виконання ним обов'язків військової служби сім'ї загиблого
(померлого), а в разі її відсутності його батькам та утриманцям виплачується
одноразова грошова допомога в розмірі десятирічного грошового забезпечення
загиблого (померлого) за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених
Кабінетом Міністрів України.

27
листопада 2000 року ОСОБА_1 було встановлено ІІІ групу інвалідності строком до
1 грудня 2005 року, що підтверджується відповідним витягом із акту огляду у
МСЕК № 001307 (копія у матеріалах справи).

29
листопада 2006 року Позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності довічно,
що підтверджується випискою із акту огляду МСЕК № 003576 (копія у матеріалах
справи).

Як
підтверджується довідкою № 04-2189 від 3 червня 2008 року Київської міської
дирекції Національної акціонерної страхової компанії «Оранта», ОСОБА_1 за
державним обов'язковим особистим страхуванням військовослужбовців нараховану
суму у розмірі 2 300 грн. 00 коп. повернув на рахунок НАСК «Оранта»3 червня
2008 року.

4
червня 2008 року ОСОБА_1 звернувся з листом до командира військової частини А
0515 п. Гвоздя В. І., вказавши, що повинен отримати грошову допомогу в розмірі
до п'ятирічного грошового забезпечення (заробітку) за останньою посадою; на
день звільнення розмір його щомісячного грошового забезпечення складав 1 872
грн.

В заяві
від 4 червня 2008 року до командира військової частини А 0515 п. Гвоздя В. І.,
Позивач просив провести виплату одноразової грошової допомоги згідно пункту 2
статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей»від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ, Постанови «Про
затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової
допомоги…»№ 284 від 21 лютого 2007 року у розмірі 89 856 грн.

Проаналізувавши
положення законодавства України, матеріали справи та пояснення сторін, Суд
вважає за необхідне зазначити наступне.

Після
прийняття постанови Кабінету Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року,
якою затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової
допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності
військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що
сталися у 2006 році, Позивач звернувся до командира військової частини А 0515
п. Гвоздя В. І. з проханням провести виплату одноразової грошової допомоги на
підставі прийнятої Постанови Кабінету Міністрів України.

Дослідивши
подані Позивачем звернення та відповідь на них, судом встановлено, що за
змістом і по суті вони стосувались одного й того ж питання, а саме його права
на виплату одноразової грошової допомоги на підставі постанови Кабінету
Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року, тому надання однієї відповіді
на декілька звернень компетентним підрозділом за дорученням посадової особи,
які звернення були адресовані, Законом України «Про звернення громадян»не
заборонено. Всі звернення були розглянуті у строк, встановлений Законом України
«Про звернення громадян», тобто не більше одного місяця. Крім того, всі ці
звернення в розумінні Закону України «Про
звернення громадян»за своїм змістом є повторними.

Таким
чином, суд приходить до висновку, що під час розгляду звернень Позивача з
приводу виплати йому одноразової грошової допомоги, Відповідач діяв відповідно
до норм чинного законодавства України у межах своєї компетенції.

Виходячи
з положень Закону України від 3 листопада 2006 року № 328 -V дія вказаного
Закону поширюється тільки на військовослужбовців, які звільнені після дати
набрання чинності Закону або продовжують проходити військову службу. Крім того,
в Прикінцевих положеннях Закону України № 328 -V встановлено, що витрати,
пов'язані з реалізацією норм цього Закону у 2007 році, здійснюються у межах
коштів, передбачених у Державному
бюджеті України на 2007 рік на утримання Збройних Сил України, інших утворених
відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Суд
також звертає увагу сторін на те, що факт використання права на отримання
страхової суми встановлений і повернення цієї суми ніяким чином не спростовує
цього факту, оскільки це було добровільне бажання Позивача.

В
прикінцевих положеннях Закону України від 3 листопада 2006 року № 328 - V «Про
внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту
військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на
навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб»зазначено,
що даний закон набирає чинності з 1 січня 2007 року, крім абзацу чотирнадцятого
пункту 1, другого речення абзацу одинадцятого підпункту 11, абзацу дев'ятого
підпункту 14 пункту 2, абзацу сьомого пункту 5, абзацу шостого пункту 11,
абзацу шостого пункту 13 розділу I цього Закону, які набирають чинності з 1
січня 2008 року.

Позивач
був звільнений з військової служби 12.10.2000 року (відповідно до наказу
командира військової частини А 0515 від 12.10.2000 р. № 228).

Як
підтверджується наявною в матеріалах справи копією Виписки із акту огляду МСЕК
№ 003576, ОСОБА_1 при проходженні повторного огляду МСЕК 29 листопада 2006 року
була встановлена ІІІ група інвалідності довічно.

Тобто,
в даному випадку мова йде про набуття чинності вказаним Законом (з 1 січня 2007 року) вже
після того як Позивач був звільнений з військової служби (12 жовтня 2000 року)
та визнаний інвалідом ІІІ групи.

Положенням
частини 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші
нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони
пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Оскільки
в Перехідних положеннях вказаного Закону відсутня вказівка на поширення дії
його положень на правовідносини, що виникли до набрання законом чинності, та, виходячи із нормативного
положення статті 58 Конституції України (норми якої є нормами прямої дії), Суд
звертає увагу, що в даних спірних правовідносинах відсутні обґрунтовані
підстави стверджувати про зворотню дію Закону в часі.

Вищезазначене
також підтверджується Рішенням Конституційного суду України від 19 квітня 2000
року № 6-рп/2000, в якому йдеться про те, що „закріплений в Конституції України
принцип неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших
нормативно-правових актів узгоджується з міжнародно-правовими актами, зокрема
Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (стаття 15), Конвенцією
про захист прав і основних свобод людини (стаття 7). Суть зворотної дії в часі
законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи
поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови,
якщо вони скасовують або пом'якшують відповідальність особи”.

В
Рішенні Конституційного суду України від
9 лютого 1999 року № 1-рп/1999 зазначено, що „за загальновизнаним принципом
права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію
нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий
акт, під час дії якого вони настали або мали місце”.

Згідно вимог статті 6 Конституції України
органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Суд
звертає увагу на те, що усі рішення та дії суб'єкта владних повноважень мають
підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно
до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно
до вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: …(3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Цей
критерій вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на
обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що
мають значення у конкретній ситуації. Суд вважає, що для цього Відповідач
повинен ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають значення для
правильного вирішення конкретного питання.

Суд
звертає увагу сторін на те, що суб'єкт владних повноважень повинен уникати
прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не
конкретними обставинами.

На думку суду, під рішеннями суб'єкта
владних повноважень у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства
України необхідно розуміти також і правові акти індивідуальної дії, тобто
рішення, дія яких поширюється на конкретних осіб або як стосуються конкретної
ситуації, і які є актом одноразового, як у випадку з Позивачем, застосування
норм права.

Виходячи з положень Кодексу
адміністративного судочинства України, під діями суб'єкта владних повноважень
необхідно розуміти, активну поведінку, яка може мати вплив на права, свободи та
інтереси фізичних осіб.

Частиною
1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд
і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Виходячи
з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в
позовній заяві посилання Позивача є необґрунтованими, та відповідно такими, що
не підлягають задоволенню.

Позивач,
як особа, що у встановленому законом порядку прирівняна до інваліда Великої
Вітчизняної Війни, звільнений від сплати судових витрат.

На
підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 7, 17, 94, 99, 100, 158-163, 167,
254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний
суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В

В
задоволенні адміністративного позову -відмовити повністю.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо
таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження,
але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк постанова набирає
законної сили після закінчення цього строку.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з за
правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Н. Є. Блажівська