Справа № 22а-3023/2008
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2008-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції суддя -
№ 48
Дунаєвецький районний суд
Хмельницької області, №
Доповідач у 2-й інстанції суддя - Яворський І.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2008 року Справа № 22а - 3023/08 м. Львів

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого
судді - Яворського І.О.

суддів: Довгополова О.М.

Носа С.П.

при
секретарі:
Поворознику Д.Б.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2007 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до Комісії з питань поновлення прав реабілітованих
Дунаєвецької районної ради Хмельницької області, Комісії з питань поновлення
прав реабілітованих Хмельницької обласної ради про визнання дій та
бездіяльності неправомірними, скасування рішення, відшкодування моральної
шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2007 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулась до Комісії з питань
поновлення прав реабілітованих Дунаєвецької районної ради Хмельницької області
(далі - Відповідач 1), Комісії з питань поновлення прав реабілітованих
Хмельницької обласної ради (далі - Відповідач 2), просила визнати
неправомірними дії Відповідача 1 щодо обмеження вартості відшкодування майна;
визнати протиправною бездіяльність Відповідача 2 щодо залишення без розгляду
скарги на рішення Відповідача 1 від 02.03.2007 року № 6.1-1 та залишення без
відповіді інформаційного запиту ВГО КВУ; стягнути моральну шкоду з Відповідача
1 в розмірі 3000 грн., з Відповідача 2 в розмірі 7000 грн.; призначити виплату
грошової компенсації в розмірі 6450 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Рішенням Відповідача 1 від 19.01.1993 року № 14/2.35 встановлено факт
безпідставності розкуркулення, конфіскації майна, реабілітовано і поновлено в
правах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, майно - житловий будинок в с. Блищанівка,
який використовувався під школу навчальних початкових класів - повернуто
спадкоємцеві ОСОБА_1 Дане рішення неможливо було виконати, оскільки на момент
його прийняття приміщення будинку не збереглося. 27.10.2006 року Позивач
звернулась до Відповідача 1 із заявою про відшкодування вартості майна і
02.03.2007 року комісія прийняла рішення № 64.1-1 (далі - оскаржуване рішення)
про відшкодування спадкоємцям першої черги ОСОБА_2 грошової компенсації за
вилучений будинок в розмірі 50% 15 мінімальних заробітних плат. Дане рішення
Позивач вважає незаконним і необґрунтованим в частині розміру відшкодування,
оскільки відповідно до п. 18 Положення про порядок виплати грошової
компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим
громадянам або їхнім спадкоємцям (далі - Положення) у разі, коли неможливо
повернути майно або відшкодувати його вартість в порядку передбаченому пунктами
12 і 15 Положення, реабілітованим на сім'ю виплачується грошова компенсація в
розмірі до 15 мінімальних заробітних плат. Обмеження розміру відшкодування
вартості майна комісія не обґрунтувала. Станом на серпень 2007 року (на час
звернення до суду) мінімальна заробітна плата становила 430 грн., тому розмір
компенсації за вилучене майно повинен становити 6450 грн. На оскаржуване
рішення Позивач 04.04.2007 року подала скаргу до Відповідача 2, яка, залишена
без розгляду. Позивач вважає, що такими діями та бездіяльністю відповідачів їй
завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює в 10000 грн.

Постановою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 25 жовтня
2007 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована, зокрема, тим, що оскаржуваним рішенням Відповідач 1
правильно визначив розмір грошової компенсації позивачу за вилучене майно - 50%
15 мінімальних заробітних плат, оскільки, відповідно до Постанови КМУ від
18.04.1996 року № 429 «Про порядок розрахунків з реабілітованими громадянами»,
з 01.03.1996 року розміри грошової компенсації та відшкодування вартості
конфіскованого майна реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям,
передбачених Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на
Україні», визначаються виходячи із суми, що становить 50% мінімальної
заробітної плати, встановленої Постановою Верховної Ради України від 20.02.1996
року № 49, відповідно до п. 1 якої мінімальну заробітну плату встановлено в
розмірі 1 мільйон 500 тисяч карбованців. Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що немає підстав для визнання неправомірними дій Відповідача 2. Немає
підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди,
оскільки Позивач не подала будь-яких доказів та обґрунтування порушення її прав
відповідачами і настання для неї негативних наслідків. Також суд першої
інстанції вважав, що позивач пропустила строк звернення із заявою про
компенсацію та повернення майна, визначений ст. 5 Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» - 3 роки.

Постанову суду першої інстанції оскаржила в апеляційному порядку ОСОБА_1, вважає її упередженою і незаконною,
просить постанову скасувати та прийняти нову про задоволення позовних вимог в
повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача,
перевіривши у відкритому судовому засіданні повноту встановлення обставин
справи, правильність їх юридичної оцінки в судовому рішенні, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково.

При цьому колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, згідно яких
ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Частиною
2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами
України.

Згідно з ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист
прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у
сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади,
органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших
суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До
адміністративного суду можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких
рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи Законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом
на підставі пояснень, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або
витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі,
або з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до Постанови КМУ від 18.04.1996 року № 429 «Про порядок
розрахунків з реабілітованими громадянами» з 01.03.1996 року розміри грошової
компенсації та відшкодування вартості конфіскованого майна реабілітованим
громадянам або їхнім спадкоємцям, передбачених Законом України «Про реабілітацію
жертв політичних репресій на Україні», визначаються виходячи із суми, що
становить 50% мінімальної заробітної плати, встановленої Постановою Верховної
Ради України від 20.02.1996 року № 49.

Відповідно до п. 1 Постанови Верховної Ради України від 20.02.1996 року №
49 «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату
праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» мінімальну
заробітну плату встановлено в розмірі 1 мільйон 500 тисяч карбованців.

Розрахунок та оплату компенсації провело Управління праці та соціального
захисту населення Дунаєвецької РДА Хмельницької області, кошти в розмірі 127,50
грн. Позивач отримала.

Постанова КМУ від 18.04.1996 року № 429 на даний час не втратила чинності,
отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуваним
рішенням Відповідач 1 правильно визначив розмір грошової компенсації позивачу
за конфісковане майно - 50% 15 мінімальних заробітних плат.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до неправильного
висновку, що немає підстав для визнання неправомірними дій Відповідача 2 щодо
надання відповіді на скаргу представника ОСОБА_1 від 04.04.2007 року та її нерозгляд та на запит
Хмельницького обласного осередку Всеукраїнської громадської організації
«Комітет виборців України» від 11.07.2007 року щодо розгляду даної скарги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів
державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств,
установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями,
скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Зазначені скарга та запит відповідають вимогам ст. 5 Закону, подані в
терміни, визначені ст. 17 Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 даного закону звернення,
оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають
обов'язковому прийняттю та розгляду. Підстави неприйняття та нерозгляду
звернень визначені ч. 3 ст. 7, ст. 8 Закону. В даному випадку таких підстав не
встановлено.

Відповідно до ст. 14 Закону органи державної влади і
місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від
форм власності, об'єднання громадян, посадові особи зобов'язані розглянути
пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону органи державної влади,
місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи
підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань
громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані
об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати
рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання,
повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до п. п. 6, 8 ст. 18 Закону громадянин, який
звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого
самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності,
об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:
одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; вимагати
відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого
порядку розгляду звернень.

Статтею 19 Закону визначено обов'язки
органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової
інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону звернення розглядаються і
вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які
не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти
днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні
питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи,
організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його
розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому
загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати
сорока п'яти днів.

В матеріалах справи відсутні відомості про надання Відповідачем 2 відповіді на скаргу представника ОСОБА_1
від 04.04.2007 року чи про її розгляд та
на запит ХОО ВОГ «Комітет виборців України» від 11.07.2007 року щодо розгляду
даної скарги.

Тому бездіяльність Комісії з питань поновлення прав реабілітованих
Хмельницької обласної ради є неправомірною.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення
позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди є правильним, оскільки
встановлено, що причинного зв'язку між діями та бездіяльністю Відповідачів та
настанням для Позивача негативних наслідків немає і позивачем не надано жодних
доказів заподіяння йому моральної шкоди.

Також колегія суддів вважає неправильним висновок суду першої інстанції про
те, що Позивач пропустила трирічний строк звернення із заявою про компенсацію
та повернення майна, визначений ст. 5 Закону України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні», оскільки ОСОБА_1 вчасно звернулась із заявою
про повернення майна, рішенням Відповідача 1 від 19.01.1993 року їх було
повернене конфісковане майно, однак у зв'язку із неможливістю виконання даного
рішення через незбереження майна, позивач звернулась із заявою про відшкодування
його вартості.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення, а постанову суду першої інстанції слід змінити.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. 195, 196, п. 2 ч. 1 ст. 198, 201, ч. 2 ст. 205,
207 КАС України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 25 жовтня
2007 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комісії з питань поновлення прав
реабілітованих Дунаєвецької районної ради Хмельницької області, Комісії з
питань поновлення прав реабілітованих Хмельницької обласної ради про визнання
дій та бездіяльності неправомірними, скасування рішення, відшкодування моральної
шкоди змінити.

Визнати неправомірною бездіяльність Комісії з питань поновлення прав
реабілітованих Хмельницької обласної ради щодо ненадання відповіді на скаргу
представника ОСОБА_1 від 04.04.2007 року
та її нерозгляд та на запит Хмельницького обласного осередку Всеукраїнської
громадської організації «Комітет виборців України» від 11.07.2007 року щодо
розгляду даної скарги.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути
оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.О.
Яворський

Суддя
О.М.
Довгополов

Суддя
С.П. Нос