Справа № 22-а-6863/2008
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2008-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2008
року
м. Львів

Колегія суддів
Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

судді-доповідача
- Носа С.П.,

суддів:
Довгополова О.М., Яворського І.О.,

при секретарі
судового засідання - Ступницькій Г.Я.,

за участю осіб:

від позивача -
ОСОБА_2

від відповідача - Буря
О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за апеляційною скаргою - Державної
податкової інспекції в Тячівському районі Закарпатської області

на постанову господарського суду Закарпатської
області від 18 лютого 2008 року у справі № 5/369-А

за адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції в Тячівському районі
Закарпатської області

про визнання нечинним та скасування актів податкового
органу, -

В С Т А Н О В И
Л А :

В грудні 2007
рокуОСОБА_1звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції в Тячівському районі Закарпатської області про визнання
нечинними та скасування податкових повідомлень - рішень відповідача від 26
листопада 2007 року №№ /0/2036/, №
2/0/2035/, від 21 грудня 2007 року № 61732/2082
та № 22732/2081 та рішення про застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 26 дистопада 2007 року № /2038/, №
/2037/ та від 21.12.2007 року № 21151//2038.

Постановою
господарського суду Закарпатської області від 18 лютого 2008 року
адміністративний позов задоволено, визнано нечинними та скасовано податкові
повідомлення - рішення від 26 листопада 2007 року №№
/0/2036/, № 2/0/2035/, від 21 грудня 2007
року № 61732/2082 та № 22732/2081 та рішення про
застосування штрафних (фінансових) санкцій від 26 листопада 2007 року №
/2038/, № /2037/ та від 21.12.2007 року
№ 21151//2038, прийняті ДПІ у Тячівському районі по відношенню до
приватного підприємця ОСОБА_1

Не погодившись з
постановою суду першої інстанції від 18 лютого 2008 року, відповідач звернувся
до Львівського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в
якій просив скасувати постанову суду першої інстанції від 18 лютого 2008 року
та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову
відмовити повністю, покликаючись на обставини, які викладені в апеляційній
скарзі.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених
фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з
матеріалів справи, Державна податкова інспекція у Тячівському районі
Закарпатської області провела виїзну планову перевірку суб'єкта господарської
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за період з 27.04.2005р. по 30.06.2007р., про
що 13.11.2007р. складено акт №170119/39.

На підставі
вказаного акту перевірки, відповідачем були прийняті податкові повідомлення -
рішення № /0/2036/, яким позивачу визначено податкове
зобов'язання зі сплати податку на додану вартість у загальному розмірі 1314858
грн., у тому числі 873852 грн. основного платежу та 441006 грн. штрафних
(фінансових) санкцій, №/0/2035/, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання зі сплати податку на доходи від підприємницької
діяльності у розмірі 46493,87 гривень основного платежу, а також рішення про
застосування штрафних (фінансових) санкцій №/2038/, яким до
позивача застосовані штрафні санкції у розмірі 6720 гривень за порушення п.1
ст.3 та ч.2 ст.7 Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької
діяльності» та №/2037/, яким до позивача застосовані
штрафні санкції у розмірі 21786300 гривень за порушення п.1ст.3 Закону України
«Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та
послуг».

Приймаючи
оскаржувану постанову, суд першої інстанції виходив з того, що обсяг виручки
позивача, визначеної виходячи з розміру його винагороди ( торгової націнки ),
тобто коштів, що дійсно належать позивачу і являються його виручкою від
реалізації наданих ним посередницьких послуг, за період, охоплений перевіркою,
не перевищив 500 000 грн. за рік і тому позивачем не допущено порушень ст. 1
Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і
звітності суб'єктів малого підприємництва», що було б підставою та його
обов'язком перейти на загальну систему оподаткування, висновки, які викладені в
акті перевірки є необґрунтовані та не відповідають нормам чинного
законодавства.

Колегія суддів
погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до
п.1.31 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не
вважаються продажем операції з надання товарів у межах договорів комісії, схову
(відповідального зберігання), доручення, інших цивільно - правових договорів,
які не передбачають передачу прав власності на такі товари.

Судом першої
інстанції встановлено, що позивач протягом 2005-2007 років здійснював торгово -
посередницьку діяльність на підставі договору консигнації від 05.05.2005р.,
укладених з ТОВ «Закарпатбудкомплект» та договору консигнації, укладеного
01.04.2007р. з ТОВ «Шаян». Відповідно до вищевказаних договорів, позивач
надавав послуги з реалізації товарів цих товариств, при цьому перехід права
власності на цей товар не відбувався. Кошти, що надходили позивачу від належних
товариствам товарів не належали йому і не були
його виручкою, оскільки судом першої інстанції встановлено, що належні
консигнантам кошти перераховані їм позивачем в повному обсязі, факт
перерахування коштів консигнантам не заперечує відповідач та підтверджується
платіжними дорученнями про перерахування коштів за угодами консигнації.

На підставі
викладеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що зміст
господарської діяльності позивача полягав у наданні посередницьких послуг, при
цьому надані позивачем послуги оплачувались у розмірі торгової націнки на
товар, що ним реалізовувався.

Аналізуючи норми
ст.ст. 1018, 1020 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що грошові
кошти, що надходять комісіонеру за договором комісії, є власністю комітента,
колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що із
змісту ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування,
обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва» випливає, що при визначенні
граничної суми, в межах оподаткування, обліку і звітності, до уваги приймається
власна виручка самого суб'єкта малого підприємництва - кошти, які отримані
підприємцем у власність.

Судом першої
інстанції правильно встановлено, що обсяг виручки позивача, за період,
охоплений перевіркою, не перевищив 500 000 грн. за рік, цей факт
підтверджується матеріалами справи, і тому позивачем не допущено порушень ст. 1
Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності
суб'єктів малого підприємництва» і таким чином, позивач на протязі 2005 - 2007
років правомірно перебував на спрощені системі оподаткування, обліку і
звітності, був платником єдиного податку, що підтверджується відповідними
свідоцтвами, виданими відповідачем.

Відповідно до
ст. 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і
звітності суб'єктів малого підприємництва» суб'єкт малого підприємництва, який
сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема податку на додану вартість,
податку на доходи фізичних осіб та плати за патенти згідно з Законом України
«Про патентування деяких видів підприємницької діяльності». За таких обставин,
визначення відповідачем податкових зобов'язань з вказаних видів податків
(обов'язкових платежів) є протиправним. Так само, згідно вказаної норми Указу,
суб'єкти підприємницької діяльності - фізичні особи - платники єдиного податку
мають право не застосовувати електронні касові апарати для проведення
розрахунків із споживачами. Тому протиправним є також застосування до позивача
штрафних санкцій за не проведення розрахункових операцій через реєстратори
розрахункових операцій.

Окрім того,
колегія суддів приймає до уваги, що штрафні санкції за непроведення
розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій по своїй суті
відносяться до адміністративно-господарських штрафів у розумінні ст. 241
Господарського кодексу України. Як передбачено ст. 205 Господарського кодексу
України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до
суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але
не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків,
передбачених законом. В порушення вищенаведеного, відповідач застосував до
позивача штрафні санкції і поза межами визначеного вказаною нормою гранично
допустимого строку, що підтверджує протиправність відповідних рішень
відповідача.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої інстанції, який повно й правильно встановив
обставини справи, обґрунтовано і підставно задовольнив позовні вимоги та
прийняв судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального
права.

На
підставі наведеного, керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А
:

апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції в Тячівському районі Закарпатської
області залишити без задоволення.

Постанову
господарського суду Закарпатської області від 18 лютого 2008 року у справі №
5/369-А за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1до
Державної податкової інспекції в Тячівському районі Закарпатської області про
визнання нечинним та скасування актів податкового органу залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо
до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня набрання
ухвалою законної сили.

Суддя-доповідач
С.П. Нос

Судді
О.М. Довгополов

І.О. Яворський