Справа № 3/290
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2008-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

місто
Київ

19 год. 50 хв.

04.08.2008 р.
№ 3/290

Окружний
адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Блажівської Н. Є., суддів Арсірія Р.О.,
Кротюка О.В. при секретарі судового засідання Серпутько Т. С.

Розглянув
у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

За
позовом

ОСОБА_1,
ОСОБА_2

до

Державного
комітету телебачення і радіомовлення України, Міністерства культури та
туризму України

про

зобов'язання
вчинити дії

У
судовому засіданні 04 серпня 2008 року відповідно до пункту 3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та
резолютивну частину Постанови.

О Б С Т А В
И Н И С П Р А В И

ОСОБА_1
(надалі -Позивач 1) та ОСОБА_2 (надалі -Позивач 2) звернулись до Окружного
адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного комітету телебачення
і радіомовлення України (надалі -Відповідач 1) та Міністерства культури і
туризму України (надалі -Відповідач 2) про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
дії.

В
ході судового розгляду справи Позивачами було уточнено позовні вимоги. Виходячи
з уточнених позовних вимог, Позивачі просили суд прийняти рішення, яким
заборонити демонстрацію фільму „Код да Вінчі” та „Омен” телекомпаніями на всій
території України та прийняти рішення, яким заборонити друк та продаж на
території України книги Дена Брауна „Код да Вінчі”.

Під
час судового розгляду справи було заявлено ряд клопотань про залучення третіх
осіб без самостійних вимог на стороні Позивачів. В зв'язку з тим, що позивачами не було
доведено факту можливого впливу рішенням суду по справі на права та інтереси
цих осіб, - в задоволенні заявлених клопотань було відмовлено.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що зміст даної книги та фільмів є кощунственною наругою
над основами християнської віри, священними для християн подіями євангельської
історії. Дані фільми та книга, на думку Позивачів, принижують їх гідність як
православних християн, ображають їх релігійні почуття. В судовому засіданні
Позивач 1 посилався на те, що фільм „Код да Вінчі” спричинює велику моральному
шкоду вихованню громадян України і спрямований на моральне знищення
українського народу, а також на розпалювання міжрелігійної ворожнечі.

Представник
Відповідача 1 в обгрунтування заявлених заперечень на позовні вимоги зазначив,
що чинне законодавство України забороняє цензуру ЗМІ та втручання у творчу
діяльність телерадіоорганізацій, а тим більше господарську діяльність
кінотеатрів. Також представником Відповідача 1 були здійснені посилання на
нормативні положення про заборону цензури інформаційної діяльності
телерадіоорганізації та про незалежність телерадіоорганізації у визначенні
змісту програм та передач.

Представником
Відповідача 2 позовні вимоги було заперечено виходячи з того, що, згідно
Протоколу Експертної комісії з питань розповсюдження і демонстрування фільмів
при Міністерстві культури і туризму України фільм „Код да Вінчі” визнаний
таким, що дозволений для домашнього відео-, телекінопоказу для аудиторії після
16 років на території України. Також звернуто увагу на те, що на момент
звернення Позивачів до суду Прокатне посвідчення № 15.7188.2006К від 16 травня
2006 року вже втратило свою чинність (оскільки було видано на період з
16.05.2006 р. по 18.05.2007 р.).

Розглянувши
подані документи і матеріали та заслухавши пояснення Позивачів, їх
представника, представників Відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В

12
жовтня 2006 року прихожанами церкви й жителями міста Конотопу Сумської області
було направлене колективне звернення до Відповідачів з вимогою заборонити
демонстрацію в Україні фільму за романом Дена Брауна ”Код да Вінчі” і публікацію роману, а також
фільм „Омен”, в якому також міститься пропаганда сатанізму.

Листом
від 27 жовтня 2006 року № 4739/17/3-2 Державний комітет телебачення і
радіомовлення України повідомив парафіян, що Комітет поділяє стурбованість
віруючих, однак глибоко переконаний, що заборона демонстрації фільму та
друкування роману лише посилять ажіотаж навколо них. В листі зазначено, що
чинне законодавство забороняє цензуру ЗМІ та втручання у творчу діяльність
телерадіоорганізацій та господарську діяльність кінотеатрів. Заявників було
проінформовано, що просвітницька робота на телевізійних каналах щодо
вищезазначеного твору ведеться з самого початку демонстрації фільму.

Листом
Голови Державної служби кінематографії від 30 жовтня 2006 року № 677/9-4/2606
вірних канонічної Української православної церкви було повідомлено, що
демонстрація фільму „Код да Вінчі” у кінотеатрах України не порушує вимог
законодавства України. Також було зазначено, що, враховуючи висновки експертів,
Міністерством культури і туризму України прийнято рішення про надання дозволу
на демонстрування і розповсюдження фільму на території України для домашнього
та публічного комерційного відео-, телевізійного та кінопоказу для аудиторії
після 16 років.

Листом
Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини № 13/9-П072525.06/18-41 від 5 квітня 2007
року ОСОБА_1 та інші парафіяни Конотопського району Сумської області були
поінформовані, що Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав
людини не погоджується з рішенням Міністерства культури і туризму України про
надання дозволу на демонстрування і розповсюдження вказаних фільмів на
території України.

Згідно
з частиною 7 статті 4 Закону України „Про телебачення і радіомовлення” держава
всіма можливими законними засобами не допускає в інформаційних та інших
телерадіопрограмах систематичного цілеспрямованого безпідставного загострення
уваги на війні, насильстві і жорстокості, розпалюванні расової, національної та
релігійної ворожнечі або позитивного їх подання (трактування), а також
забезпечує ідеологічний і політичний плюралізм у сфері аудіовізуальних засобів
масової інформації.

Статтею
5 Закону України „Про телебачення і радіомовлення” встановлено, що цензура
інформаційної діяльності телерадіоорганізації забороняється.
Телерадіоорганізація є незалежною у визначенні змісту програм та передач. Не
вмотивоване законодавством України втручання органів державної влади чи органів
місцевого самоврядування, громадських чи релігійних об'єднань, їх посадових
осіб чи працівників, а також власників у сферу професійної діяльності
телерадіоорганізацій не допускається.

Відповідно
до частини 3 статті 7 Закону України „Про телебачення і радіомовлення” Єдиним
органом державного регулювання діяльності у сфері телебачення і радіомовлення
незалежно від способу розповсюдження телерадіопрограм і передач є Національна
рада України з питань телебачення і радіомовлення (далі - Національна рада) -
спеціальний конституційний, постійно діючий позавідомчий державний орган.

Частиною
4 статті 7 Закону України „Про телебачення і радіомовлення” встановлено, що правові засади формування та
діяльності, статус, компетенція, повноваження, функції Національної ради та
порядок їх здійснення визначаються Законом України "Про Національну раду
України з питань телебачення і радіомовлення".

Положення
частини 5 вказаної статті встановлює, що державне регулювання національного
телерадіоінформаційного простору здійснюється відповідно до Плану розвитку
національного телерадіоінформаційного простору, який розробляє і затверджує
Національна рада згідно з визначеними законами України принципами, завданнями
та пріоритетами.

Статтею
3 Закону України „Про видавничу справу” встановлено, що видавнича справа
спрямована на: створення можливостей для самовиявлення громадян як авторів
незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань,
статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання,
мовних або інших ознак; забезпечення права на свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань; забезпечення доступу українського
суспільства до загальнолюдських цінностей шляхом перекладу державною мовою
кращих здобутків світової літератури, науки тощо, налагодження співпраці з
іноземними видавництвами, українською діаспорою, укладення відповідних
міжнародних угод.

Стаття
28 Закону України „Про видавничу справу” передбачає, що діяльність у видавничій
справі не може бути використана для закликів, спрямованих на ліквідацію
незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом,
порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її безпеки,
незаконне захоплення державної влади, пропаганду війни, насильства,
розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, вчинення терористичних
актів, посягання на права і свободи людини, здоров'я населення.

Відповідно
до статті 2 Закону України „Про захист суспільної моралі” Забороняються
виробництво та розповсюдження продукції, яка: пропагує війну, національну та
релігійну ворожнечу, зміну шляхом насильства конституційного ладу або
територіальної цілісності України; пропагує фашизм та неофашизм; принижує або
ображає націю чи особистість за національною ознакою; пропагує бузувірство,
блюзнірство, неповагу до національних і релігійних святинь.

Статтею
5 Закону України „Про захист суспільної моралі” встановлено, що змістом
державної політики у сфері захисту суспільної моралі є створення необхідних
правових, економічних та організаційних умов, які сприяють реалізації права на
інформаційний простір, вільний від матеріалів, що становлять загрозу фізичному,
інтелектуальному, морально-психологічному стану населення.

Статтею
5 Закону України „Про кінематографію” передбачено, що Основними принципами
кінематографії є: утвердження творами кінематографії ідей гуманізму,
загальнолюдських, національно-культурних та духовних цінностей; сприяння
розвиткові національної свідомості, патріотичних почуттів, естетичного та
екологічного виховання громадян; гарантування свободи творчості, захисту
інтелектуальної власності, авторських і суміжних прав, моральних і матеріальних
інтересів суб'єктів кінематографії; розвиток кіноіндустрії та традицій
національної кінематографії; збереження національної та світової
кінематографічної спадщини; рівність прав і можливостей суб'єктів
кінематографії незалежно від форм власності у виробництві, розповсюдженні та
демонструванні (публічному показі) фільмів; заохочення благодійної діяльності;
сприяння аматорській творчості в кінематографії; сприяння співробітництву
суб'єктів кінематографії з іноземними та міжнародними кінематографічними
асоціаціями, фондами тощо.

Відповідно
до статті 14 Закону України „Про кінематографію” розповсюдження і
демонстрування фільмів в Україні здійснюються відповідно до затверджених
центральним органом виконавчої влади у галузі кінематографії технічних
стандартів, норм та правил розповсюдження і демонстрування фільмів. Дотримання
цих стандартів, норм та правил є обов'язковим для суб'єктів кінематографії
незалежно від форм власності. Іноземні фільми перед розповсюдженням в Україні в
обов'язковому порядку повинні бути дубльовані або озвучені чи субтитровані
державною мовою, вони також можуть бути дубльовані або озвучені чи субтитровані
мовами національних меншин. Розповсюдження іноземних фільмів здійснюється
згідно з законами України та міжнародними договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Порядок розповсюдження
фільму визначається угодою, укладеною розповсюджувачем фільму з авторами фільму
або особою, яка має виключне право на фільм. Порядок розповсюдження,
послідовність видів демонстрування (кінотеатральний, телевізійний, відеопоказ)
фільмів, створених на засадах державного замовлення, визначається центральним
органом виконавчої влади у галузі кінематографії.

Згідно
статті 15 вказаного Закону право на розповсюдження і демонстрування
національних та іноземних фільмів на всіх видах носіїв зображення надається
суб'єктам кінематографії центральним органом виконавчої влади у галузі
кінематографії. Документом, який засвідчує це право та визначає умови
розповсюдження і демонстрування, є державне посвідчення на право розповсюдження
і демонстрування фільмів. Фільми, на які видані державні посвідчення на право
розповсюдження і демонстрування, вносяться до державного реєстру фільмів. Положення
про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів
затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно
до частини 1 статті 1 Закону України „Про Національну раду України з питань
телебачення і радіомовлення” Національна рада є конституційним, постійно діючим
колегіальним органом, метою діяльності якого є нагляд за дотриманням законів
України у сфері телерадіомовлення, а також здійснення регуляторних повноважень,
передбачених цими законами.

Стаття
3 вказаного Закону встановлює принципи діяльності Національної ради, -
діяльність Національної ради ґрунтується на принципах законності, незалежності,
об'єктивності, прозорості, доступності для громадськості, врахування
культурної, ідеологічної та політичної багатоманітності в суспільстві,
врахування загальновизнаних міжнародних норм та стандартів у галузі
телерадіомовлення, повноти і всебічного розгляду питань та обґрунтованості
прийнятих рішень.

Відповідно
до статті 2 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської
діяльності” ліцензування банківської діяльності, професійної діяльності на
ринку цінних паперів, діяльності з надання фінансових послуг,
зовнішньоекономічної діяльності, ліцензування діяльності в галузі телебачення і
радіомовлення, ліцензування у сфері електроенергетики та використання ядерної
енергії, ліцензування у сфері освіти, ліцензування у сфері інтелектуальної
власності, виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим,
алкогольними напоями та тютюновими виробами, у сфері телекомунікацій, будівництві
здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах.

Положенням
пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року № 897 „Про
затвердження Положення про Державний комітет телебачення та радіомовлення
України” передбачено, що Держкомтелерадіо є спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної
політики в інформаційній та видавничій сферах.

Відповідно
до пункту 3 Постанови Основними завданнями Держкомтелерадіо є: участь у
формуванні та реалізації державної політики в інформаційній і видавничій
сферах, у сфері захисту суспільної моралі; сприяння реалізації конституційного
права на свободу слова; координація діяльності в інформаційній та видавничій
сферах; здійснення державного регулювання і контролю в інформаційній та
видавничій сферах; сприяння розвитку інформаційного суспільства, розширенню
національного інформаційного простору.

Згідно
пункту 4 Постанови Держкомтелерадіо відповідно до покладених на нього завдань:
4) сприяє підвищенню рівня інформаційного забезпечення населення відповідно до
європейських стандартів.

Відповідно
до пункту 7 Постанови рішення Держкомтелерадіо, прийняті в межах його
повноважень, є обов'язковими для виконання центральними і місцевими органами виконавчої
влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та
організаціями всіх форм власності і громадянами.

Відповідно
до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 р. № 1315 „Про затвердження
Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування
фільмів ” прокатне посвідчення видається Держкіно юридичній або фізичній особі,
яка відповідно до законодавства є суб'єктом підприємницької діяльності, за
формою згідно з додатком 1.

Згідно
пункту 4 даної Постанови прокатне посвідчення дає право розповсюджувати і
демонструвати на території України всі види фільмів, вироблених в Україні та за
її межами (далі - фільми), будь-яким кінотеатрам, кіноустановкам,
відеоустановкам (далі - кіновидовищні заклади), прокатним пунктам відеокасет,
торговельним підприємствам, підприємствам з тиражування, а також
телеорганізаціям, у тому числі кабельному телебаченню (далі -
відеотелезаклади), незалежно від форми власності.

Положенням
пункту 7 Постанови розгляд заяви, прийняття рішення щодо державної реєстрації
фільму або відмови у ній та видача прокатного посвідчення здійснюється протягом
15 днів після подання власником відповідних прав на фільм документів і
матеріалів, зазначених у пункті 6 цього Положення. У разі позитивного рішення
Держкіно присвоює кожному фільму державний реєстраційний номер та видає
прокатне посвідчення.

Згідно
пункту 9 Постанови До складу експертної комісії входять незалежні експерти -
кінознавці, кінокритики, мистецтвознавці, психологи, а також представники
заінтересованих міністерств та інших центральних органів виконавчої влади (за
згодою). Експертна комісія має право встановлювати індекс фільму, який визначає
глядацьку аудиторію, надавати висновки, а у разі потреби - акти мистецтвознавської
експертизи. Положення про експертну комісію та її склад затверджується
Держкіно. Очолює експертну комісію голова Держкіно. Плата експертній комісії за
проведення експертизи, встановлення індексу фільму, який визначає глядацьку
аудиторію, надання висновку або акта мистецтвознавської експертизи здійснюється
у розмірі чотирьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за один фільм з
коштів спеціального рахунка фінансової підтримки національної кінематографії.

Пункт
10 Постанови встановлює, що Держкіно відмовляє у державній реєстрації та видачі
прокатного посвідчення: а) на підставі висновку експертної комісії на фільми,
що можуть завдати шкоди моральному і фізичному вихованню, культурному
розвиткові громадян, а також на фільми порнографічного характеру і ті, що
пропагують війну, насильство, жорстокість, фашизм і неофашизм, спрямовані на
ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким
шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її
безпеки, незаконне захоплення державної влади, розпалювання міжетнічної,
расової, релігійної ворожнечі, посягання на права і свободи людини, здоров'я
населення; б) якщо фільм не дубльований
(озвучений, субтитрований) українською мовою на фільмокопії мови оригіналу.

Згідно
пункту 1.3.Наказу Міністерства культури і туризму України від 13 червня 2005
року № 390 „Про експертну комісію з питань розповсюдження і демонстрування
фільмів при Міністерстві культури і туризму України” до складу Експертної
комісії входять незалежні експерти - кінознавці, кінокритики, мистецтвознавці,
психологи, а також представники Міністерства культури і туризму України,
заінтересованих міністерств та інших центральних органів виконавчої влади (за
згодою).

Відповідно до пунтку 2.3. Наказу
Проводячи експертизу фільмів, Експертна комісія робить висновок, у якому
встановлюється: - чи завдають досліджувані фільми шкоди моральному і фізичному
вихованню, культурному розвитку громадян; - чи пропагують фільми війну,
насильство, жорстокість; - чи містять фільми заклики до насильницької зміни чи
повалення конституційного ладу або до захоплення державної влади, порушення
суверенітету держави, підриву її безпеки, чи спрямовані фільми на ліквідацію
незалежності України; - чи містять фільми заклики до зміни меж території або
державного кордону України, до порушення порядку, установленого Конституцією
України; - чи спрямовані фільми на розпалювання національної, расової чи
релігійної ворожнечі, пропаганду фашизму або неофашизму, посягання на права і
свободи людини, здоров'я населення.

У
висновку може також визначатись індекс фільму, що визначає глядацьку аудиторію
та відповідно до неї умови розповсюдження і демонстрування фільму.
На підставі висновку Експертної комісії Міністерство культури і туризму
України відмовляє у державній реєстрації фільмів та видачі державного
посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів або встановлює
один з індексів, що визначає глядацьку аудиторію та відповідно до неї умови
розповсюдження і демонстрування фільму.

Згідно з Протоколом № 37 засідання
експертної комісії з питань публічного демонстрування і розповсюдження кіно- і
відеофільмів від 01 липня 2006 року фільм „Код да Вінчі” визнаний таким, що
дозволений для домашнього відео, телекінопоказу для аудиторії після 16 років на
території України.

Проаналізувавши положення
вищезазначеного законодавства та положення частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України, Суд прийшов до висновку, що в діях
Відповідачів не встановлено порушень, і такі дії були вчинені в межах наданих
законом повноважень та відповідно до встановлених частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України критеріїв.

Разом
з тим, Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як
підтерджується наявною в матеріалах справи копією Державного посвідчення на
право розповсюдження і демонстрування фільмів (Прокатне посвідчення) (державний
реєстраційний номер 15.7188.2006К від 16.05.2006 року), термін дії прав на
фільм був визначений до 18 травня 2007 року. Тобто, на даний час Прокатне
посвідчення
№ 15.7188.2006К від 16 травня 2006 року вже втратило свою чинність (
оскільки було видано на період з 16.05.2006 р. по 18.05.2007 р.).

Суд
не погоджується з посиланням Позивачів, що до складу експертної комісії повинні
бути включені представники Церкви, оскільки спеціальним підзаконним актом чітко
встановлений перелік осіб, які входять до складу даної комісії. Дане положення
є імперативним, і суб'єкт владних повноважень не може виходити за межі його
приписів.

Водночас,
Суд звертає увагу, що, як вірно зазначено представником Відповідача 1,
світогляд не є предметом права, а відтак протести проти демонстрування фільму
„Код да Вінчі” мають характер радше морального припису і не можуть розглядатися
державними установами в будь-якій іншій площині.

Відповідно
до частини 1 статті 35 Конституції України кожен має право на свободу
світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку
релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи
колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну
діяльність.

Частина
3 статті 35 Конституції України встановлює, що церква і релігійні організації в
Україні відокремлені від держави, а школа -від церкви. Жодна релігія не може
бути визнана державою як обов'язкова.

Це
-один з основних принципів забезпечення свободи совісті (свободи релігії) в
поліконфесійній державі, якою і є Україна, гармонічних державноцерковних
відносин. Цей принцип постає своєрідним гарантом невтручання держави, її
органів і службових осіб у внутрішні справи церкви (релігійних організацій), у
здійснювану ними в межах закону діяльність. Держава в питаннях віри є
нейтральною. Вона не фінансує діяльність релігійних організацій. Суть цього
принципу і в тому, що релігійні організації, їх інститути не виконують
державних функцій, не втручаються у справи держави, не є суб'єктом політичного
життя. Релігійна організація не повинна втручатися у діяльність структурних
підрозділів інших віросповідань, проповідувати ворожнечу, проявляти
нетерпимість до прихильників інших релігій, невіруючих, атеїстів.

Відповідно
до статті 3 Закону України „Про свободу совісті та релігійних переконань” кожному
громадянину в Україні
гарантується право на свободу совісті.
Це право включає свободу
мати, приймати і змінювати
релігію або переконання за своїм вибором
і свободу одноособово чи разом з іншими
сповідувати будь-яку релігію або
не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно
поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не
може встановлювати обов'язкових
переконань і світогляду. Не
допускається будь-яке примушування
при визначенні громадянином свого
ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до
участі або неучасті в
богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії.

Відповідно
до статті 5 вказаного Закону церква
(релігійні організації) в
Україні відокремлена від держави. Держава захищає
права і законні
інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню
відносин взаємної релігійної
і світоглядної терпимості й
поваги між громадянами, які сповідують
релігію або не сповідують її, між віруючими різних
віросповідань та їх релігійними
організаціями; бере до відома і поважає традиції та
внутрішні настанови релігійних
організацій, якщо вони
не суперечать чинному
законодавству. Держава не втручається
у здійснювану в
межах закону діяльність
релігійних організацій, не
фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою
ставлення до релігії. Усі релігії, віросповідання та
релігійні організації є
рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень
однієї релігії, віросповідання чи
релігійної організації щодо інших не допускається. Релігійні
організації не виконують державних функцій. Релігійні організації мають право
брати участь у громадському житті, а
також використовувати нарівні з громадськими об'єднаннями засоби масової інформації. Релігійна організація не
повинна втручатися у діяльність інших релігійних організацій,
в будь-якій формі проповідувати

ворожнечу, нетерпимість
до невіруючих і
віруючих інших віросповідань.
Релігійна організація зобов'язана додержувати
вимог чинного законодавства і
правопорядку.

Відповідно до статті 15 Конституції
України цензура заборонена.

Згідно вимог статті 6 Конституції України
органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Суд
звертає увагу на те, що усі рішення та дії суб'єкта владних повноважень мають
підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно
до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно
до вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: …(3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Цей
критерій вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на
обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що
мають значення у конкретній ситуації. Суд вважає, що для цього Відповідач
повинен ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають значення для
правильного вирішення конкретного питання.

Суд
звертає увагу сторін на те, що суб'єкт владних повноважень повинен уникати
прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними
обставинами.

На думку суду, під рішеннями суб'єкта
владних повноважень у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства
України необхідно розуміти також і правові акти індивідуальної дії, тобто
рішення, дія яких поширюється на конкретних осіб або як стосуються конкретної
ситуації, і які є актом одноразового, як у випадку з Позивачем, застосування
норм права.

Виходячи з положень Кодексу
адміністративного судочинства України, під діями суб'єкта владних повноважень
необхідно розуміти, активну поведінку, яка може мати вплив на права, свободи та
інтереси фізичних осіб.

Частиною
1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд
і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Виходячи
з меж заявлених позовних вимог, пояснень представників сторін, системного
аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов
висновку, що викладені в позовній заяві посилання Позивачів є необґрунтованими,
та відповідно такими, що задоволенню не підлягають.

На
підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 7, 17, 94, 99, 100, 158-163,
167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В

В задоволенні
адміністративного позову -відмовити повністю.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо
таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження,
але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк постанова набирає
законної сили після закінчення цього строку.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з за
правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча Суддя
Н. Є. Блажівська

Судді
Р.О. Арсірій

О.В. Кротюк