Справа № 2/66
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2008-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД міста КИЄВА
вул. Десятинна, 4/6
№ 2/66
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Келеберда В.І.; суддів -Пилипенко О.Є., Арсірій Р.О. при секретарі
судового засідання Мельниковій Л.В.
розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
1) Міністерства закордонних справ України
2) Посольства України в державі
3) Міністерства внутрішніх справ
за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача
Державне казначейство України
визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення
справи:
Позов заявлено про визнання
протиправними та скасування рішення МВС України від 10.06.05р., наказ № 52 від
16.09.05р. Посольства України в державі Ізраїль та наказу МЗС України № 2744-ос
від 11.10.05р. Одночасно із зверненням до суду позивач заявив клопотання про
поновлення процесуального строку звернення до суду, в зв'язку з тим, що
первісно він звернувся до суду із позовною заявою про незаконне звільнення з
публічної служби ще у листопаді 2005 року, проте судом було відмовлено у
відкритті провадження та необхідністю звернення до суду за правилами,
встановленими КАС України, що і було зроблено у вересні 2006 року. На протязі
2006-2007 років тривало визначення підсудності позовної заяви між судами.
Під час судового розгляду справи в
Окружному адміністративному суді міста Києва позивачем надано заяву про зміну
позовних вимог, в якій він просить суд визнати протиправними та скасувати
рішення МВС України від 10.06.05р., наказ № 52 від 16.09.05р. Посольства
України в державі Ізраїль та наказу МЗС України № 2744-ос від 11.10.05р., а
також стягнути з МЗС України матеріальну шкоду -заробітну плату у розмірі 3952
грн. та 51 885, 60 доларів США за весь час вимушеного прогулу та стягнути з МВС
України моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., а з МЗС України -моральну шкоду
у розмірі 20 000 грн.

В обгрунтування позовних вимог
позивач посилається на ст. 235 Кодексу законів по працю України, рішення Конституційного
Суду України № 8-рп/2002 від 07.05.02р., Закон України «Про дипломатичну
службу»та Положення Про проходження служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справі Української РСР та Про Представників МВС України за
кордоном та вказує, що його звільнено з посади незаконно. При цьому, позивач
вказує, що його не було попереджено про звільнення, будь-якої іншої посади не
запропоновано.

Відповідач -Міністерство
закордонних справ України (далі -відповідач-1) проти задоволення позову
заперечив з тих підстав, що позивач перебував у довготерміновому відрядженні, а
відповідно до Закону України «Про дипломатичну службу»такі працівники можуть
бути достроково відкликані до України у випадку службової необхідності, що і
було зроблено на підставі прийнятого рішення МВС України.

Відповідач -Посольство України в
державі Ізраїль (далі -відповідач-2) був представлений представником
Міністерства закордонних справ України, а тому позиція відповідачів 1 та 2 є
однаковими.

Відповідач -Міністерство внутрішніх
справ України (далі -відповідач-3) проти позову заперечив з підстав пропуску
позивачем річного строку для звернення до адміністративного суду.

За клопотанням відповідача-3 до
участі у справі залучено Державне казначейство України в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідачів.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується
позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Наказом Міністерства внутрішніх
справ України № 517 о/с від 18.10.04р. «По особовому складу»відряджено до
Міністерства закордонних справ України полковника міліції ОСОБА_1 увільнивши
його від посади заступника начальника Управління МВС України в Кіровоградській
області -начальника слідчого управління з 28.10.04р. із залишенням у кадрах МВС
України. Зазначений наказ прийнятий на підставі листа МЗС України від
13.10.04р. № 201/14-5619.

15.11.04р. наказом № 3653-ос Міністерство
закордонних справ України призначило ОСОБА_1 на посаду першого секретаря
Посольства України в Державі Ізраїль на час довготермінового відрядження з
16.11.04р.

10.06.05р. листом № 7647 МВС
України звернулось до Міністра закордонних справ України з проханням про
проведення ротації представника МВС України в Державі Ізраїль.

23.08.05р. наказом № 631 о/с МВС
України прийняло рішення про відрядження до Міністерства закордонних справ
України підполковника міліції Міхеєва Миколу Володимировича на підставі листа
МЗС України від 22.07.05р. № 201/14-3545.

16.09.05р. наказом № 52 «Про
відрядження ОСОБА_1»Посольство України в Державі Ізраїль ОСОБА_1 -першого
секретаря Посольства (представник МВС України) звільнено з посади з 18.09.05р.,
у зв'язку із завершенням довготермінового відрядження. Підставою визначено
листи МЗС України № 201/6164-2964 від 21.06.05р., № 201/6164-4174 від
06.09.05р. та № 201/6164-4283 від 15.09.05р.

11.10.05р. наказом № 2744-ос МЗС
України відкликало ОСОБА_1 з посади першого секретаря Посольства України в
Державі Ізраїль з 18.09.05р. у зв'язку з завершенням довготермінового
відрядження. Цим же наказом відповідач-1 визначив сплатити позивачу грошову
компенсацію за невикористану відпустку за 19 календарних днів та звільнив
позивача з посади першого секретаря за п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю
України (далі -КЗпП України). Підставою для прийняття наказу зазначено заява
ОСОБА_1 № 3432/201 від 21.09.05р., лист МВС України від 10.06.05р. № 7647/Лц та
наказ МВС України (витяг) від 23.08.05р. № 631 о/с.

15.09.05р. наказом МЗС України №
2520-ос на посаду першого секретаря Посольства України в Державі Ізраїль
призначено Міхеєва М.В. з 19.09.05р. на час довготермінового відрядження.

Визнаючи важливість права на працю
як основи життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує
основні трудові права громадян (статті 43, 44, 45, 46) і встановлює, що основи
соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання
праці і зайнятості визначаються виключно законами України (пункт 6 частини
першої статті 92).

Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 09.07.98р. «Справа за конституційним зверненням Київської міської
ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21
Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну
«законодавство»)» встановив, що особливістю правового регулювання трудових
відносин є те, що вони регламентуються розгалуженою системою нормативних актів,
прийнятих органами різних рівнів, у тому числі за участю трудових колективів та
профспілок. Проте, найбільш соціально важлива частина трудових відносин, яка
охоплюється конституційним поняттям «засади регулювання праці і зайнятості»,
визначається лише законом.

Законодавство про працю складається
з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України,
прийнятих відповідно до нього (ст. 4 Кодексу законів про працю України).

Державна служба в Україні - це
професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх
апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують
заробітну плату за рахунок державних коштів.

Загальні засади діяльності, а також
статус державних службовців встановлено Законом України від 16.12.93р. №
3723-ХІІ «Про державну службу». Зазначеним законом визначено окремі види
підстав припинення державної служби, крім тих, що встановлені Кодексом законів
про працю України.

Кодекс законів про працю України
регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності
праці, поліпшенню якості роботи тощо. У тексті Кодексу посилання
"адміністрація", "адміністрація підприємства, організації",
"адміністрація підприємства, установи, організації" замінено
посиланням "власник або уповноважений ним орган", посилання
"робітники і службовці" - посиланням "працівники" згідно із Законом Української РСР від 20
березня 1991 року N 871-XII.

Зміст права на працю полягає у
можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає
або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Це право
забезпечується обов'язком держави створювати громадянам умови для повного його
здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової
діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і
перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Однак це конституційне право
громадянина не може пов'язуватись лише з певною формою трудового договору, який
укладається громадянином відповідно до його волевиявлення, а тому виходячи з
системного аналізу норм права, закріплених Законами України «Про державну
службу», «Про дипломатичну службу» та Кодексом законів про працю України, суд
застосовує правила, встановлені КЗпП України.

Стаття 36 Кодексу законів про працю
України передбачає можливість припинення трудового договору шляхом розірвання
його.

Підставами для визнання акта
недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного
акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за
результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду
немає правових підстав для задоволення позову. Зазначеної правової позиції
дотримуються й суди інших юрисдикцій, про що, зокрема наведено в Роз'ясненні
Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. № 02-5/35 «Про деякі
питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів
державних чи інших органів»(з наступними змінами та доповненнями).

Акт державного чи іншого органу -
це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який
породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших
суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Згідно ст.24 Закону України від
20.09.2001р. № 2728-ІІІ «Про дипломатичну службу»визначено, що працівники
органів державної влади можуть бути тимчасово відряджені до органів
дипломатичної служби для виконання службових обов'язків.

Відповідно до частини 3 статті 12
наведеного Закону кадри дипломатичної служби складають працівники, які займають
штатні дипломатичні та адміністративно-технічні посади на визначений термін
(строковий трудовий договір).

Як вбачається з наведених норм
Закону, позивач набув статус тимчасово відрядженого державного службовця до
органу дипломатичної служби - Посольства України у державі Ізраїль.

Відповідно до пункту 3 Положення
про представників Міністерства внутрішніх справ України за кордоном від
30.10.1993 року, представник МВС України за посадою є першим секретарем
дипломатичного представництва України за кордоном.

Згідно з пунктом 2 Положення про
представників Міністерства внутрішніх справ України за кордоном від 30.10.1993
року, керівництво представниками МВС України здійснює Міністр внутрішніх справ
України.

Пунктом 6 Положення про
представників Міністерства внутрішніх справ України за кордоном від 30.10.1993
року встановлено, що представників МВС України призначає Міністр внутрішніх
справ України.

Таким чином, перебуваючи на посаді
першого секретаря Посольства України в Державі Ізраїль ОСОБА_1., як
представник МВС України у цій державі, виконував функції та завдання,
визначені керівництвом МВС України та залишався у кадрах МВС України.

Статтею 23 КЗпП України
передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові
відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Статтею 21 Закону України «Про
дипломатичну службу»встановлено, що довготермінове відрядження дипломатичних
працівників триває, як правило, до чотирьох років у державах з нормальними
кліматичними умовами та стабільною політичною ситуацією і до трьох років у
державах з важкими кліматичними умовами або складною політичною ситуацією. Як
вбачається з наведеної норми, не встановлено обов'язковості тривалості
довгострокового відрядження, а тому дипломатичний працівник може бути
відкликаний з відрядження у будь-який час.

Підстави для дострокового
відкликання дипломатичного працівника, направленого у довготермінове
відрядження, встановлені у статті 22 Закону України «Про дипломатичну службу»,
якою, зокрема передбачено, що працівники дипломатичної служби, направлені у
довготермінове відрядження, можуть бути достроково відкликані до України у
випадку службової необхідності.

Відповідно до пункту 13 Положення
про Міністерство закордонних справ України, яке затверджено Постановою Кабінету
Міністрів України від 12 липня 2006 року № 960, Міністр закордонних справ
України згідно із законодавством призначає на посаду та звільняє з посади
працівників МЗС, закордонних дипломатичних установ України, представництв МЗС
на території України, керівників інших організацій та установ, що належать до
сфери управління МЗС.

Згадане положення означає, що
працівника закордонної дипломатичної установи України може бути звільнено з
посади лише за наказом Міністра закордонних справ України, а не керівника
закордонної дипломатичної установи.

Пунктом 23 Положення про
Міністерство закордонних справ України, яке затверджено Постановою Кабінету
Міністрів України від 12 липня 2006 року № 960 передбачено, що МЗС України
здійснює керівництво закордонними дипломатичними установами України.

Наказ Посольства України у Державі
Ізраїль № 52 від 16.09.2005р. не є документом, який змінив правовий статус
позивача, а є внутрішнім документом Посольства, який встановлює дати, з яких
припиняються фінансові виплати, пов'язані з перебуванням особи (в даному
випадку позивача) у Державі Ізраїль (оренда квартири, комунальні платежі тощо).

Таким чином, судом не встановлено
факту порушення відповідачами законодавства при прийнятті наказів про звільнення
позивача, а тому суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог.

Крім того, суд вбачає за можливе
задовольнити клопотання представника відповідача-3 та застосувати до позивача
наслідки пропущення строку звернення до суду згідно ст. 100 КАС України, в
зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 233 Кодексу законів про працю
України у справах про звільнення працівник може звернутися до суду в місячний
строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової
книжки.

З огляду на наведене, позов
визнається таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 100, ч. 3 ст. 160,
ст.ст. 161-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні
адміністративного позову у повному обсязі.

На постанову може бути подана
апеляційна скарга в порядку ст. 186 КАС України шляхом подання заяви про
апеляційне оскарження постанови протягом 10 днів з дня її проголошення та
наступного подання апеляційної скарги протягом 20 днів з дня подання заяви про
апеляційне оскарження.

Постанова суду набирає законної
сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження (ст.254
КАС України).

Головуючий суддя
В.І. Келеберда

Судді
О.Є. Пилипенко

Р.О. Арсірій

Дата підписання повного тексту постанови - 10.11.08.