Справа № К-31057/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2008-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09
квітня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів
Вищого адміністративного суду
України у складі :

Суддів: Бутенка В. І.,

Лиски Т. О. (доповідач),

Панченка О. І.,

Сороки М. О.,

Штульмана І. В.,

провівши
в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи
за позовом приватного підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в
Іршавському районі Закарпатської області про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, касаційне
провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Державної податкової
інспекції в Іршавському районі Закарпатської області на постанову
Господарського суду Закарпатської області від 04 квітня 2006 року та ухвалу
Львівського апеляційного господарського суду від 23 серпня 2006 року,

В С
Т А Н
О В И
Л А:

ПП ОСОБА_1. звернувся до Господарського суду Закарпатської області з
позовом до ДПІ в Іршавському районі Закарпатської області про визнання
недійсним податкового повідомлення-рішення від 25.11.03 № 750/0
910/170//7355.

Постановою Господарського суду Закарпатської області від 04 квітня 2006
року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного господарського суду
від 23 серпня 2006 року, позов задоволено. Визнано нечинним податкове
повідомлення-рішення від 25.11.03 № 750/0 910/170//7355 про
визначення ПП ОСОБА_1. податкового зобов'язання по прибутковому податку в сумі
87537,30 грн.

У касаційній скарзі на постанову Господарського суду Закарпатської області
від 04 квітня 2006 року та ухвалу Львівського апеляційного господарського суду
від 23 серпня 2006 року ДПІ в Іршавському районі Закарпатської області ставить
питання про скасування судових рішень.

В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач посилається на те, що
при ухваленні рішень суди не повно встановили всі обставини, які мають значення
для справи, не дали правову оцінку доказам у справі та порушили норми
матеріального і процесуального права.

Позивач надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просив залишити
касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки останні
ухвалені відповідно до норм матеріального права та на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної
скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
ДПА у Закарпатській області проведено документальну перевірку з питань
дотримання податкового законодавства протягом 2001-2002 років приватним
підприємцем ОСОБА_1., про що складено акт №17-119/40 від 10.11.2003 року.

Перевіркою встановлено, що у 2001
році на рахунки позивача в банківських установах надійшли грошові кошти в сумі
578235,90 грн., які є його виручкою за надані транспортні послуги.

На підставі цього, податковим
органом зроблено висновок про вчинене позивачем порушення вимог ст. 1 Указу
Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності
суб'єктів малого підприємництва», згідно з якими у спірній ситуації позивач
повинен був з 01.01.2002 року перейти на загальну систему оподаткування із
оплатою прибуткового податку з громадян.

На підставі акту перевірки
відповідачем 25.11.2003 року прийнято податкове повідомлення-рішення за
№/0 910/170//7355, яким позивачу згідно із п.п. «б»
п.п.4.2.2 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», відповідно до п.8
ст. 11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» визначено суму
податкового зобов'язання за платежем - прибутковий податок з сум заробітків,
одержаних громадянами за виконання трудових обов'язків в сумі 87537,30 грн.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано
виходили з того, що висновки, викладені в акті перевірки, не обґрунтовані та не
відповідають нормам чинного законодавства.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Між позивачем та ТОВ «Форум»
укладено договір за НОМЕР_1 від 28.11.2000 року, згідно з яким позивач
зобов'язувався надати послуги з міжнародних перевезень вантажів автомобільним
транспортом.

Одночасно, 07.12.2000 року між ТОВ
«Форум» та СПД-фізичною особою ОСОБА_1. було укладено додаткову угоду №1 до
договору НОМЕР_1 від 28.11.2000 на
міжнародні перевезення вантажів автомобільним транспортом, яка надавала
позивачу повноваження залучати інших перевізників та укладати з ними в
інтересах замовника відповідні договори у разі неможливості самостійного
здійснення перевезень. Згідно із п.1.4 додаткової угоди №1, при використанні
автотранспорту інших перевізників ТОВ «Форум» зобов'язувалось оплатити позивачу
кошти для оплати вартості таких перевезень, а позивач в свою чергу за рахунок
отриманих коштів оплатити транспортні послуги інших перевізників. Позивач при
цьому мав право на винагороду, розмір якої не міг перевищувати три відсотки
вартості транспортних послуг.

14.12.2000р. ТОВ «Форум» надіслало
на адресу позивача пропозицію укласти за дорученням та за рахунок ТОВ «Форум» і
від імені позивача договори з іншими перевізниками на умовах, аналогічних до
умов договору № 28/11 від 28.11.2000 року. При цьому, було передбачено, що
оплата вартості послуг перевізників, винагороди позивача та інші істотні умови
здійснюватимуться в порядку, передбаченому додатковою угодою від 07.12.2000. У
відповідь на звернення контрагента позивач 21.12.2000р. надіслав на адресу ТОВ
«Форум» листа із згодою на пропозицію вступити у правовідносини.

Відповідно, між позивачем і ТОВ
«Форум» укладено договір, який передбачав прийняття позивачем зобов'язання за
дорученням в інтересах та за рахунок ТОВ «Форум» укласти від свого імені з
третіми особами договори перевезення. За своєю правовою природою правовідносини
між сторонами у спірній ситуації слід визнати такими, що побудовані на договорі
комісії (ст..395 ЦК УРСР).

На виконання прийнятих на себе
зобов'язань по договору комісії, позивачем укладено договори доручення з іншими
перевізниками, які надавали транспортні послуги по перевезенню вантажів ТОВ
«Форум». Таким чином, правовідносини з перевезення вантажу виникали між
перевізниками, та ТОВ «Форум» в інтересах якого і діяв позивач.

За рахунок коштів, отриманих від
ТОВ «Форум», позивач провів оплату послуг перевізників, сплативши їм кошти в
сумі 92183 грн., що підтверджується відповідними платіжними документами.

Згідно з вимогами ст..404 ЦК УРСР
позивачем було надано звіт та підтверджуючі документи про виконання доручення
ТОВ «Форум». З вказаного звіту випливає, що на протязі 2001 року позивачем
отримано на умовах комісії 92183 грн., які в повному обсязі використані для
оплати послуг інших перевізників. При цьому у звіті обумовлено, що розмір
комісійної винагороди позивача становить 2765,49 грн., що відповідає умовам,
визначеним п.1.4 додаткової угоди від 07.12.2000 року.

Отже, кошти в сумі 92183 грн.,
отримані позивачем від комітента і використані для виконання доручення
останнього, не являються виручкою позивача від реалізації товарів (робіт,
послуг).

Той факт, що кошти в сумі 92183
грн. не являються виручкою від реалізації товарів (робіт, послуг) позивача
підтверджується також актом звірки взаємних розрахунків між позивачем та ТОВ
«Форум», у якому визначено, що кошти в сумі 92183 грн. сплачені ТОВ «Форум»
через позивача іншим перевізникам на умовах комісії.

Відповідно, безпідставними є
заперечення відповідача про те, всі отримані позивачем у 2001 році кошти в сумі
578235,90 грн. є його виручкою, отриманою від надання транспортних послуг.

Отже, підстав для висновку про
порушення позивачем ст..1 Указу Президента України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва» щодо
максимального обсягу виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) не має, а
отже позивач у 2001 році на законних підставах перебував на спрощеній системі
оподаткування, обліку і звітності.

Згідно із ст. 6 Указу Президента
України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів
малого підприємництва» суб'єкти малого підприємництва, що сплачують єдиний
податок, не являються платниками податку на доходи фізичних осіб. Відповідач не
мав правових підстав для визначення позивачу податкових зобов'язань за
платежем, зазначеним у оскарженому податковому повідомленні-рішенні від
25.11.03р. по прибутковому податку з сум заробітків, одержаних громадянами за
виконання трудових обов'язків в сумі 87537,30 грн., тим більше що доходи, що
стали базою для визначення спірної суми податкових зобов'язань не мають відношення
до виконання позивачем трудових обов'язків.

Так, суди першої та апеляційної
інстанції дійшли правильного висновку, що позивачем не було допущено порушення
податкового законодавства, тому обґрунтовано задовольнили його позов.

Відповідно до ч.3
ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу
слід відхилити, оскільки судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, правова
оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують.

Керуючись ст.ст.
2201, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів ,-

У Х В
А Л И
Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Іршавському районі
Закарпатської області відхилити, а постанову Господарського суду Закарпатської
області від 04 квітня 2006 року та ухвалу Львівського апеляційного
господарського суду від 23 серпня 2006 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає,
крім випадків, передбачених ст. 237 КАС України.

Судді :

В.
І. Бутенко

Т.
О. Лиска

О.
І. Панченко

М.
О. Сорока

І.
В. Штульман