Справа № 22-а-8489/2008
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Мазка Н. Б.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22
серпня 2008 року справа №
22-а-8489/08

зал судового засідання № 2
у приміщенні суду за адресою: м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26, 3 корпус

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді:
Яманко В. Г.

суддів:
Арабей Т. Г.

Горбенко К. П.

при секретарі судового
засідання

Денисенко К. С.

за участю представників від

позивача:

не з'явився, не з'явився, в апеляційній скарзі зазначив про розгляд справи без участі
його представника

відповідача:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу

Управління праці та соціального захисту населення
Первомайської міської ради Луганської області

на постанову Первомайського міського суду Луганської
області

від

19 червня 2008 року

по адміністративній справі

№ 2-а-73/08 (суддя Мазка Н. Б.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Первомайськ

до відповідача

Управління праці та соціального захисту населення
Первомайської міської ради Луганської області

про

визнання дій незаконними, зобов'язання здійснити
виплату недоотриманої щорічної допомоги на оздоровлення

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся 19 березня 2008 року до Первомайського
міського суду Луганської області з позовом (арк. справи 1-3) до Управління
праці та соціального захисту населення Первомайської міської ради Луганської
області про визнання дій Управління праці та соціального захисту населення
Первомайської міської ради Луганської області (далі по тексту - УПСЗН
Первомайської міської ради Луганської області) про відмову у перерахунку та
виплаті щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої частиною 4 статті 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними, зобов'язання УПСЗН
Первомайської міської ради Луганської області здійснити виплату недоотриманої
щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої частиною 4 статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», починаючи з 2004 року; зобов'язання УПСЗН
Первомайської міської ради Луганської області надалі постійно здійснювати
перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення у відповідності до
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року.

Постановою Первомайського міського суду Луганської
області від 19 червня 2008 року по справі № 2-а-73/08 (арк. справи 35-37) були
частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1.
Суд першої інстанції визнав дії УПСЗН Первомайської міської ради
Луганської області протиправними, зобов'язав УПСЗН Первомайської міської ради
Луганської області доплатити ОСОБА_1щорічну грошову допомогу на оздоровлення за
2005, 2006, 2007, 2008 роки в розмірі 6288 грн. 30 коп. за рахунок коштів
Державного бюджету України, в задоволенні позовних вимог про стягнення щорічної
допомоги на оздоровлення за 2004 рік відмовив.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати
постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм матеріального та
процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні
позову.

Позивач про час, дату та місце судового розгляду був
повідомлений належним чином, проте правом бути присутнім на судовому розгляді
не скористався.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначив про розгляд справи
без участі його представника.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги,
заперечення на скаргу, встановила наступне.

ОСОБА_1 віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії
НОМЕР_1 від 26 лютого 2004 року (арк. справи 4). Позивачу була встановлена ІІ
група інвалідності, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2від 16 березня
2004 року (арк. справи 4).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що
УПСЗН Первомайської міської ради Луганської області виплатило йому компенсацію
на оздоровлення за 2005, 2006, 2007 роки на загальну суму 266 грн. 70 коп., при
цьому, сума недоплати склала 9068 грн. 30 коп., з якої за 2004 рік - 1025 грн.,
за 2005 рік - 1633 грн. 30 коп., за 2006 рік - 1755 грн., за 2007 рік - 2080
грн., за 2008 рік - 2575 грн.

Згідно довідки УПСЗН Первомайської міської ради
Луганської області від 18 серпня 2008 року (арк. справи 50) ОСОБА_1як учаснику
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії та інваліду ІІ
групи була виплачена щорічна допомога на оздоровлення за 2005 рік - 3 серпня
2005 року в розмірі 26 грн. 70 коп., за 2006 рік - 15 червня 2006 року в
розмірі 120 грн., за 2007 рік - 16 квітня 2007 року в розмірі 120 грн., за 2008
рік - 20 березня 2008 року в розмірі 120 грн.

Абзацом 2 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції станом на час виплат)
передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам ІІ
групи в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Згідно частин 3, 5, 7 статті 48 вказаного
Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх
проживання органами соціального захисту населення, виплата здійснюється з
мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності
чи втрати годувальника, розмір мінімальної заробітної плати визначається на
момент виплати.

Пунктами 1, 3 Порядку фінансування видатків місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року N 256 з
наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок визначає механізм
фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання
державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з
державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на
здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення
є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних
структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до
компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 жовтня
2003 року N 1687 були внесені зміни до вищенаведеної постанови Кабінету
Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256 та затвердженого нею Порядку
про покладення на управління праці та соціального захисту населення додаткових
завдань щодо ведення персоніфікованого обліку, нарахування та сплати
передбачених законодавчими актами пільгових виплат громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до статті 55 Закону України
«Про Кабінет Міністрів України» від 16 травня 2008 року № 279-VI постанови
Кабінету Міністрів України набирають чинності з дня їх офіційного
опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня
їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року
N 1687 була опублікована 14 листопада 2003 року в Офіційному віснику
України N 44.

Колегія суддів з огляду на наведену постанову Кабінету
Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 зазначає, що не приймає
доводів скаржника стосовно того, що управління праці та соціального захисту з
моменту прийняття вказаної постанови не є належними відповідачами в справах щодо
стягнення щорічної допомоги на оздоровлення, оскільки статтею 63 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету, а
управління праці та соціального захисту населення стосовно виплат щорічної
допомоги на оздоровлення є розпорядниками бюджетних коштів в розумінні пункту
36 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що при виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення
керувався статтею 62 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно якої
роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для
виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої
влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами
господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.
Проте, в цій статті функції щодо встановлення розміру щорічної допомоги на
оздоровлення Кабінету Міністрів України не делеговані, а лише зазначено про те,
що Кабінет Міністрів України може затвердити порядок застосування передбачених
законом пільг.

Крім того, скаржник посилається як на підставу виплат на підпункт
«є» пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №
836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», якою була встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення
інвалідам ІІ групи в розмірі 2670 тис.
крб. (26 грн. 70 коп.). Вказана постанова була прийнята Кабінетом Міністрів
відповідно до Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої
постановою Верховної Ради України від 11 жовтня 1995 року № 373/95-ВР, яка
визначала одночасно з бюджетом конкретний план дій лише на 1996 рік. Крім того,
підпункт "є" пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від
26 липня 1996 року № 836 втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року N
562.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення щорічної допомоги
на оздоровлення за 2004 рік розмірі 1025 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 4 Порядку виплати органами соціального захисту
населення щорічної допомоги на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, затвердженого наказом Мінпраці № 1 від 4 січня 2000
року (який втратив чинність 29 грудня 2006 року згідно наказу Мінпраці № 473
від 12 грудня 2006 року), передбачено, що підставою для призначення допомоги є
копія посвідчення встановленого зразка або інший документ, що підтверджує
статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи; паспорт або
інший документ, який засвідчує місце проживання; письмова заява особи, якій
провадиться виплата допомоги, та довідка з місця роботи або органу, що
виплачує пенсію, із зазначенням терміну останньої виплати допомоги. Таким
чином, оскільки позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою
щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2004 рік, дії відповідача
щодо не виплати щорічної допомоги на оздоровлення позивачу 2004 році є
правомірними, а висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні
позовних вимог в цій частині є правильним.

Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня
2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що інвалідам ІІ групи виплата
щорічної допомоги на оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі 120 грн.

Статтею 83 Закону України «Про Державний бюджет України
на 2005 рік» № 2285-ІV від 23 грудня 2004 року (в редакції на день виплати допомоги
на оздоровлення) передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати з 1 липня
2005 року склав 310 грн. Оскільки, позивачу 3 серпня 2005 року було виплачено
за 2005 рік щорічну допомогу на
оздоровлення в розмірі 26 грн. 70 коп., тому розмір щорічної допомоги на
оздоровлення недоотриманої позивачем за 2005 рік складає 1523
грн. 30 коп. (310 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп.), а не 1633 грн. 30 коп.
як визначено судом першої інстанції.

У 2006 році ОСОБА_1 як інваліду ІІ групи з числа
постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, Управління праці та
соціального захисту населення Первомайської міської ради Луганської області
виплатило 15 червня 2006 року щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі 120
грн. (арк. справи 50).

Суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що суд
першої інстанції правильно в мотивувальній частині постанови визначився щодо відмови
позивачу в стягненні допомоги на оздоровлення за 2006 рік, оскільки
дія абзаців 3 та 4 вказаної статті 48 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" на 2006 рік в частині виплати компенсацій та допомоги у
розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати була зупинена згідно з
пунктом 37 статті 77 Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік»
від 20 грудня 2005 року N 3235-IV та Конституційним судом України відповідність
цього зупинення конституційним нормам до дійсного часу не розглядалася, проте
судом першої інстанції в резолютивній частині постанови вказано про задоволення
позовних вимог позивача в частині зобов'язання відповідача доплатити позивачу
щорічну грошову допомогу на оздоровлення за 2006 рік.

Стосовно виплати позивачу, як інваліду ІІ групи, сум
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік колегія суддів зазначає, що суд
першої інстанції правильно визначився з тим, що виплата повинна була
здійснюватися в порядку, встановленому абзацом 3 частини 4 статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат станом
на день виплати.

При визначенні щорічної допомоги на оздоровлення за 2007
рік апеляційний суд враховує, що рішенням Конституційного Суду України N
6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії
громадян були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційним) положення пункту 30 статті 71 Закону України „Про Державний
бюджет України на 2007 рік”, яким було зупинено на 2007 рік дію частини 4
статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», внаслідок чого положення
статті 48 підлягають застосуванню у 2007 році.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими для
виконання на території України, остаточними, не можуть бути оскаржені та мають
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними.

За даними відповідача (арк. справи 50) сума допомоги на
оздоровлення позивачу була виплачена 16 квітня 2007 року в розмірі 120
грн., в той час, як за вказаним законом сума допомоги повинна була скласти 2100
грн. (420 грн. х 5, в якому 420 грн. це мінімальний
розмір заробітної плати встановлений з 1 квітня 2007 року згідно статті 76
Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» № 489-V від 19 грудня
2006 року). З врахуванням виплаченої суми стягненню підлягає щорічна допомога
на оздоровлення за 2007 рік в розмірі 1980 грн. (2100 грн. - 120
грн.), а не 2080 грн. як визначено судом першої інстанції.

Статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі змінами
внесеними Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих актів України» передбачено, що одноразова
компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна
допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України.

Відповідачем в довідці (арк. справи 50) вказано про те,
що щорічна допомога на оздоровлення за 2008 рік позивачу виплачена 20 березня
2008 року в сумі 120 грн..

Рішенням Конституційного Суду України №
10-рп/2008 від 22 травня 2008 року по справі № 1-28/2008 були визнано такими,
що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пунктів
20 - 22 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів
України" та пункту 3 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів
України".

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими для
виконання на території України, остаточними, не можуть бути оскаржені та мають
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними.

Статтею 59 Закону України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати з 1
січня 2008 року по 31 березня 2008 року складає
515 грн.

Таким чином, розмір щорічної допомоги на оздоровлення за 2008
рік для позивача повинен складати 2455 грн. (515 грн. х 5 - 120
грн.), а не 2575 грн. як визначено судом першої інстанції.

При вирішенні цього спору, колегією суду було враховано,
що відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року зі змінами
внесеними Законом України від 9 лютого 2006 року N 3436-IV, кожна фізична особа має право мирно володіти
своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами
міжнародного права. У параграфі 22 рішення Європейського суду з прав людини по
справі "Кечко проти України" (заява №
63134/00) від 8 листопада 2005
року визначено, що поняття “власності”, яке міститься в першій частині статті 1
Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні
речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві:
деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть
також розглядатись як “майнові права”, і, таким чином, як “власність” в цілях
вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав
відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний
інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1. В параграфі 23 цього ж рішення
Європейський суд з прав людини зауважує,
що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм
робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити
виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо
чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі
вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо
відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника на
відсутність бюджетного фінансування в обсязі передбаченому Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», для здійснення соціальних
виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого
законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів з Державного
бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3 Конституції
України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість
діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність,
утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Стосовно посилання відповідача на пропущення позивачем
процесуального строку для звернення з позовом до суду, колегія суддів зазначає,
що відповідно до частини 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства
України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими
законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного
суду. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України
позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Застосування цієї норми
Цивільного кодексу України, до правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи
узгоджується з тим, що згідно частини 3 статті 1 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» державна політика в галузі соціального захисту потерпілих від
Чорнобильської катастрофи та створення умов проживання і праці на забруднених
територіях, серед інших, базується на принципах пріоритету життя та здоров'я
людей, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи, повної відповідальності
держави за створення безпечних і нешкідливих умов праці, соціального захисту
людей, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи. Крім того, частиною 1 статті 76 Закону України
«Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року
№ 39/95-ВР передбачено, що право на подання позову про відшкодування ядерної
шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи, не обмежується строком давності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дій УПСЗН
Первомайської міської ради Луганської області про відмову у перерахунку та
виплаті щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої частиною 4 статті 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними, підлягають частковому
задоволенню з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач
звернувся до відповідача 21 серпня 2007 року з заявою про виплату недоплаченої
щорічної допомоги на оздоровлення за 2004-2007 роки (арк. справи 10), на яку
відповідач відповів відмовою згідно листа № 12-2520 від 20 серпня 2007 року
(арк. справи 7-8). З врахуванням вище досліджених нормативних актів, рішень
Конституційного суду України, колегія суддів дійшла до висновку про наявність
підстав для визнання дій УПСЗН Первомайської міської ради Луганської області
щодо відмови листом № 12-2520 від 20 серпня 2007 року в перерахунку та виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі, передбаченому частиною 4 статті 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», за 2005, 2007 роки протиправними.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання УПСЗН
Первомайської міської ради Луганської області надалі постійно здійснювати
перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення у відповідно до
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», колегія суддів зазначає,
що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки в межах
Кодексу адміністративного судочинства України захисту підлягає порушене право
позивача, внаслідок чого зобов'язання Управління Пенсійного фонду в подальшому
робити перерахунок пенсії з її збільшенням згідно змін, що будуть вноситися до
законодавства, є безпідставним, оскільки встановлює обов'язки на майбутнє без
наявності спірних правовідносин, які можуть бути в подальшому припиненні або
зміненні в сторону зменшення шляхом внесення змін до закону. Судом першої
інстанції позовні вимоги в цій частині вирішені не були.

Згідно частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду
першої інстанції в межах апеляційної скарги, тобто він повинен з'ясовувати ті
обставини чи порушення закону, у яких на думку особи, що подала скаргу, суд
першої інстанції допустив помилки; однак якщо при такому з'ясуванні буде
встановлено порушення закону, що призвели до неправильного вирішення справи,
поза межами оскарження, суд апеляційної інстанції може вийти за ці межі.

Виходячи з вищевикладеного, з врахуванням приписів
частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів зазначає, що суд першої інстанції прийняв оскаржувану постанову з
порушенням матеріального та процесуального права, що обумовлює скасування
постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови з частковим
задоволенням позовних вимог у відповідності до норм права, застосованих при
вирішенні цього спору для забезпечення захисту прав та інтересів фізичної особи
від порушень з боку суб'єкту владних повноважень.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202,
205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Первомайської міської ради Луганської області на постанову
Первомайського міського суду Луганської області від 19 червня 2008 року по
справі № 2-а-73/08 задовольнити частково.

Постанову Первомайського міського суду Луганської області
від 19 червня 2008 року по справі № 2-а-73/08 за позовом ОСОБА_1, м.
Первомайськ до Управління праці та соціального захисту населення Первомайської
міської ради Луганської області про утримання недоплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1, м. Первомайськ до Управління
праці та соціального захисту населення Первомайської міської ради Луганської
області про визнання дій незаконними, зобов'язання здійснити виплату недоотриманої
щорічної допомоги на оздоровлення задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління праці та
соціального захисту населення Первомайської міської ради Луганської області, м.
Первомайськ щодо відмови листом № 12-2520 від 20 серпня 2007 року в
донарахуванні та виплаті ОСОБА_1 м. Первомайськ щорічної допомоги на
оздоровлення в розмірі, передбаченому статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Стягнути з Управління праці та соціального захисту
населення Первомайської міської ради Луганської області недоотриману щорічну
допомогу на оздоровлення за 2005, 2007, 2008
роки на загальну суму 5958 грн. 30 коп., з якої за 2005 рік - 1523 грн.
30 коп., за 2007 рік - 1980 грн., за 2008 рік - 2455 грн. на користь ОСОБА_1 за
рахунок коштів Державного бюджету України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови складений та
підписаний колегією суддів у нарадчій кімнаті та проголошений в судовому
засіданні 22 серпня 2008 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення
та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення постанови
в повному обсязі.

Постанова складена в повному обсязі та підписана колегією суддів 26
серпня 2008 року.

Головуючий:
В.Г.Яманко

Судді:
Т.Г.Арабей

К.П.Горбенко

З оригіналом згідно:

Суддя
В.Г.Яманко