Справа № 9/398
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2008-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

07.07.2008 р.
№
9/398

11:56

За
позовом

ОСОБА_1

До

Управління
праці та соціального захисту Святошинської районної у місті Києві державної
адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат

про

визнання
неправомірними дії та зобов'язання вчинити певні дії

Суддя: Кротюк О.В. Секретар
судового засідання: Таран Т.К.

Представники:

Від
позивача

ОСОБА_1

Від відповідача-1

ОСОБА_2
(довіреність

Від
відповідача-2ОСОБА_3 (довіреність №
09/207-11, від 11.02.2008 р.)

Обставини справи:

ОСОБА_1 (надалі -Позивач) звернувся
до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовною заявою до Управління
праці та соціального захисту Святошинської районної у місті Києві державної
адміністрації із вимогами визнати незаконною відмову у виплаті компенсацій та
допомоги на оздоровлення за 2007 рік.

20.05.2008 р. позивач змінив позовні
вимоги та просить суд визнати незаконною відмову Управління праці та
соціального захисту Святошинської районної у місті Києві державної
адміністрації у виплаті компенсації та допомоги на оздоровлення, як
постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи за 2007 рік виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати на момент виникнення права на виплату.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що згідно ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” щорічна
допомога на оздоровлення виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС у розмірі п'ять мінімальних заробітних плат, розмір яких
визначається на момент виплати.

Відповідачі
просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що при
здійсненні повноважень в сфері соціального захисту громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідач керується нормативними актами
Кабінету Міністрів України, які відповідно до ст. 117 Конституції України є
обов'язковими до виконання. Розміри компенсаційних виплат (щорічної допомоги на
оздоровлення), встановлені постановою Кабінету Міністрів України № 562 від
12.07.2005 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”, якою встановлено новий розмір щорічної
допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи. У зв'язку з чим позивачу було виплачено щорічну допомогу на
оздоровлення відповідно до зазначених постанов.

Крім
того, Відповідачі, посилаючись на редакцію ст. 48 Закону України “Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”, яка діє з 01.01.2008 згідно змін внесених Законом України від
28.12.2007 №107-VІ, зазначили, що відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України
провадження у адміністративних справах здійснюється відповідно до закону,
чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи,
у зв'язку з чим підлягає застосуванню при вирішенні спору ст. 48 зазначеного Закону,
що діє з 01.01.2008.

Розглянувши
подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення
для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

встановив:

позивач
перебуває на обліку в Управлінні праці
та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної
адміністрації і отримує щорічну допомогу на оздоровлення, передбачену ст. 48
Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи” № 796-XII від 28.02.1991 (надалі -Закон №
796-XII).

Позивач
є інвалідом ІІ групи та має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС
першої категорії, що підтверджується копією посвідчення, наявною в матеріалах
справи та не заперечується відповідачами.

ст.
48 Закону № 796-XII встановлено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується
інвалідам I і II групи у розмірі п'ять мінімальних заробітних плат. До того ж
розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати (ч. 7 ст. 48
Закону N 796-XII).

Слід
відзначити, що такий розмір щорічної допомоги на оздоровлення було встановлено
ст. 48 Закону №796-XII з 06.06.1996 згідно змін внесених Законом України “Про
внесення змін і доповнень до Закону України “Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” № 230/96-ВР до
01.01.2008 з моменту набрання чинності змін внесених Законом України “Про
державний бюджет на 2008 рік” № 107- VI від 28.12.2007.

З
01.01.2007 дію зазначених абзаців, також, було зупинено у відповідності до п.
30 ст. 71 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” N
489-V від 19.12.2006 в частині виплати
компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати.

Проте,
Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (у справі №
1-29/2007 за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо
відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36,
частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66,
пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей
98, 101, 103, 111 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”
(справа про соціальні гарантії громадян)) зупинення дії абз. 2, 4 ч. 4 ст. 48
на 2007 рік в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до
мінімальної заробітної плати, передбачене пунктом 30 статті 71 Закону України
від 19.12.2006 № 489-V було визнане таким, що не відповідає Конституції України
(є неконституційним).

Відповідно
до ст. 62 Закону № 796-ХІІ роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться
у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є
обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами
державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої
влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Частиною
1 ст. 67 Закону №796-ХІІ передбачено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій
і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни
індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Отже,
Законом України № 796-ХІІ не уповноважено Кабінет Міністрів України зменшувати
конкретні суми компенсацій і допомоги, змінювати розмір допомоги на
оздоровлення, встановлений законом, а надано право роз'яснення порядку
застосування цього Закону. Суд не враховує твердження, що встановлення
конкретних (зменшених) сум компенсацій і допомоги, допомоги на оздоровлення
Кабінетом Міністрів України є виконанням норм Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», оскільки вказані дії Кабінету Міністрів України не реалізують,
встановлені Законом, права та гарантії, а змінюють та коректують, встановлені
цим законом, права та гарантії в бік їх зменшення, чим, в свою чергу, порушують
його норми, оскільки статтею 71 Закону № 796-ХІІ чітко встановлено, що дія
положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про
внесення змін до цього Закону.

Окрім
того, зазначене право надане Кабінету Міністрів України законом "Про
Державний бюджет України на 2007 рік" (№ 489-V від 19.12.2006р.), в 2007
році не було реалізоване жодним належним чином, в порядку встановленому
законом. А поширювати раніше прийняті з
цього питання нормативно-правові акти КМ України є безпідставним та
необґрунтованим з огляду на час надання законом відповідного права і час
прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Судом
також наголошується на тому, що згідно приписів ст. 71 Закону № 796-ХІІ дія
положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про
внесення змін до цього Закону (Закон N 231-V від 05.10.2006).

Відповідно
до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами визначаються,
зокрема, основи соціального захисту, а ст. 75 Конституції встановлено, що
єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада.
Конституція не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим
державним органам, а останнім - своїми нормативно-правовими актами змінювати
положення законів. А чинним є лише зупинення Верховною Радою України дії ст. 48
Закону № 796-ХІІ на 2006 рік, яке не було визнане неконституційним.

Також,
суд вважає необхідним зазначити на неможливість застосування до спірних
правовідносин положень Закону України «Про пенсійне забезпечення»від 5
листопада 1991 року N 1788-XII, статтею 11 якого визначено, що до відання
Кабінету Міністрів України належать питання, пов'язані з реалізацією і
додержанням гарантій, передбачених цим Законом, на підставі наступного.

Закон
України «Про пенсійне забезпечення»відповідно до Конституції України гарантує
всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за
рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних
пенсій.

Статтею
2 Закону України «Про пенсійне забезпечення»визначено, що за цим Законом
призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати
годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії. При цьому, статтею 93
цього закону, встановлено, що соціальні пенсії призначаються і виплачуються
непрацюючим громадянам, крім інвалідів з дитинства, при відсутності права на
трудову пенсію:

інвалідам
I і II груп, у тому числі інвалідам з дитинства, а також інвалідам III групи;

особам,
які досягли віку: чоловіки - 60 років, жінки - 55 років;

дітям
- у разі втрати годувальника (пункт "а" статті 37);

дітям-інвалідам
віком до 16 років.

Отже,
положення Закону України «Про пенсійне забезпечення»поширюються лише на
суб'єктів та правовідносини, визначені цим законом, тому не можуть
застосовуватися до суб'єктів та правовідносин, що регулюються Законом України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи». Крім того, реалізація і додержання гарантій,
визначених законом, не полягає як у праві, так і за змістом статті 11 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»щодо встановлення, зміни КМ України
відповідних розмірів соціального забезпечення, зокрема, й тих, що обмежені
сферою дії Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відповідно до положень
ст. 92 Конституції України виключно законами визначаються, зокрема, основи
соціального захисту.

Судом
не приймаються до уваги мотиви щодо застосування до спірних правовідносин
редакції ст. 48 Закону №796-XII, яка діє з 01.01.2008 згідно змін, внесених
Законом України “Про Державний бюджет України на 2008 рік” від 28.12.2007
№107-VІ на підставі ч. 2 ст. 5 КАС
України, згідно якої провадження у адміністративних справах здійснюється
відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії,
розгляду і вирішення справи, як необґрунтовані і такі, що невірно тлумачать
норму права, оскільки вказаною нормою встановлено порядок додержання вимог
процесуального законодавства при здійсненні адміністративного судочинства, а не
застосування норм матеріального права.

Постановою
КМ України "Про затвердження типових положень про головне управління праці
та соціального захисту населення обласної, Київської міської державної
адміністрації і управління праці та соціального захисту населення Севастопольської
міської державної адміністрації і про управління праці та соціального захисту
населення районної, районної у містах Києві та Севастополі державної
адміністрації" (№ 1498 від 29.09.2000, постанова втратила чинність згідно
з постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2007 року N 790)
затверджено типове положення про управління праці та соціального захисту
населення районної, районної у містах Києві та Севастополі державної
адміністрації.

У
відповідності до пункту 3 зазначеного положення основними завданнями Управління
праці та соціального захисту населення районної, районної у містах Києві та
Севастополі держадміністрації є призначення та виплата соціальної допомоги,
встановленої законодавством.

Постановою
КМ України "Про затвердження типових положень про Головне управління праці
та соціального захисту населення обласної, Київської міської, управління праці
та соціального захисту населення Севастопольської міської і про управління
праці та соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві та
Севастополі державної адміністрації" (№ 790 від 30.05.2007) затверджено
типове положення про управління про управління праці та соціального захисту
населення районної, районної у мм. Києві та Севастополі державної
адміністрації.

У
відповідності до пункту 3 зазначеного положення основними завданнями Управління
праці та соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві та
Севастополі держадміністрації є призначення та виплата соціальної допомоги,
компенсацій та інших соціальних виплат, встановлених законодавством.

Наказом
Міністерства праці та соціальної політики України від 25 квітня 2006 року N 147
затверджено Типове положення про центр по нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат.

У
відповідності до п. 1 зазначеного положення Центр по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат є державною установою і підпорядковується головному
управлінню праці та соціального захисту населення обласної (у місті Києві -
Головному управлінню соціального захисту населення міської) державної
адміністрації. Центр у своїй діяльності керується Конституцією та законами
України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, інших
центральних і місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування з питань реалізації програм соціального захисту населення, а
також цим положенням.

Аналізуючи
зміст зазначених вище положень суд дійшов висновку, що жодних функцій з
призначення та виплати соціальної допомоги, компенсацій та інших соціальних
виплат, встановлених законодавством, центр по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат, яким є Київський
міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, не здійснює.

З
огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що належним відповідачем з
приводу призначення та виплати соціальної допомоги, компенсацій та інших
соціальних виплат, встановлених законодавством, є лише управління праці та
соціального захисту відповідної районної
у м. Києві держадміністрації.

Відповідно
до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з
дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для
прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це
рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно
до ч. 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Суд
звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для
звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Враховуючи
вищенаведене, суд прийшов до висновку, що відповідачем-1 не доведено
правомірність його бездіяльності, яка полягає у не нарахуванні позивачу
щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до суми мінімальної заробітної
плати на момент виникнення права на виплату, що підтверджено наступним.

У
відповідності до положень статті 147 Конституції України Конституційний Суд
України є єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні. Конституційний
Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів
Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів
України.

Статтею
150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України
віднесено, зокрема: вирішення питань про відповідність Конституції України
(конституційність); законів та інших правових актів Верховної Ради України;
актів Президента України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний
Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території
України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

За
змістом статті 152 Конституції України врегульоване процедурне питання, у
відповідності до якого, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного
Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо
вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена
Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними
чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх неконституційність.

Так
як рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (у справі №
1-29/2007 за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо
відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36,
частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66,
пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей
98, 101, 103, 111 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”
(справа про соціальні гарантії громадян)) зупинення дії абз. 2, 4 ч. 4 ст. 48
на 2007 рік в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до
мінімальної заробітної плати, передбачене пунктом 30 статті 71 Закону України
від 19.12.2006 №489-V було визнане таким, що не відповідає Конституції України
(є неконституційним), суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів
відповідача щодо відмови у здійсненні призначення (перерахунку) та виплати
позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік відповідно до ч. 4 ст.
48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»796-ХІІ в редакції до внесення змін Законом
України від 28.12.2007 р. N 107-VІ, виходячи з розміру мінімальної заробітної
плати на момент виникнення права на виплату, оскільки зазначені положення
визнані неконституційними.

У
відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№ 254к/96-ВР від
28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною
1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд
також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема:

1) на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з
використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4)
безсторонньо (неупереджено);

5)
добросовісно;

6)
розсудливо;

7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації;

8)
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно
з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного
позову.

Відповідачі
як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність його бездіяльності.

Зважаючи
на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи із суми мінімальної заробітної
плати на момент виникнення права на виплату.

Керуючись
ст.ст. 9, 69-71, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним нездійснення
перерахунку та забезпечення виплати Управління
праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті
Києві адміністрації ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік
відповідно до положень ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи 796-ХІІ в
редакції до внесення змін Законом України від 28.12.2007 р. N 107-VІ.

Зобов'язати Управління праці та
соціального захисту населення Святошинської районної у м. Києві державної
адміністрації здійснити дії по перерахунку та виплаті недоплаченої суми ОСОБА_1
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік відповідно до положень ст. 48
Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи 796-ХІІ в редакції до внесення змін Законом
України від 28.12.2007 р. N 107-УІ, виходячи з розміру мінімальної заробітної
плати на момент виникнення права на виплату.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом,
якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
О.В.Кротюк