Справа № 5/367
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2008-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

28.05.2008 р.
№ 5/367

Окружний
адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого
- судді Кочана В.М., суддів Пилипенко О.Є., Арсірія Р.О.,

секретаря
судового засідання Стріхи В.І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні адміністративний позов

ОСОБА_1

до

Державної податкової адміністрації
України, Державного казначейства України

про

поновлення
на посаді, стягнення вихідної допомоги при звільненні та моральної
шкоди, В
С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом, в якому просив: зобов'язати Державну податкову
адміністрацію України здійснити поворотне прийняття його на роботу шляхом укладення трудового договору на
аналогічну до його звільнення посаду з аналогічною кваліфікацією - на посаду
головного державного податкового інспектора; стягнути з Державної податкової
адміністрації України на користь його користь 1000,00 грн. грошової компенсація
за 8 календарних днів невикористаної відпустки, 9725,13 грн. вихідної допомоги
при звільненні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та
100 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги
підтримали. Пояснили, що з 1990 року позивач працював у Державній податковій
адміністрації України, в останній період - на посаді головного державного
податкового інспектора відділу методології адміністрування податків з фізичних
осіб управління розгляду звернень платників та методології адміністрування
Департаменту оподаткування фізичних осіб.

Наказом
№ 463-0 від 03.05.2006 року позивач був звільнений з роботи у зв'язку з
реорганізацією структури департаменту, на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів
про працю України. Згідно цього наказу ДПА України повинна була виплатити
позивачу при звільненні грошову компенсацію за 8 календарних днів
невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 05.09.2005 року по
03.05.2006р. та вихідну допомогу у розмірі трикратної середньомісячної
заробітної плати, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, як це
передбачено ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В
порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України відповідач у день звільнення не
виплатив позивачу належних сум та письмово не повідомив про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні.

В
порушення ст. 49 КЗпП України відповідач також не виконав зобов'язання видати
працівникові на його вимогу довідку про роботу із зазначенням спеціальності,
кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Позивач
неодноразово звертався до відповідача з проханням виплатити належні йому при
звільненні з роботи кошти, однак добровільно провести виплату таких коштів відповідач
не бажав.

У
травні 2007 року, коли позивач звернувся до відповідача з вимогою провести
виплату розрахункових при звільненні, йому стало відомо від працівників ДПА
України про те, що протягом року після його звільнення відповідач неодноразово
приймав на роботу працівників аналогічної кваліфікації та на аналогічні посади.

Відповідно
до ст.42-1 КЗпП України позивач має переважне право на укладення трудового
договору у разі поворотного прийняття на роботу за умови прийняття відповідачем
працівників аналогічної кваліфікації.

З
часу звільнення відповідач жодного разу не повідомив позивача про збільшення
штату працівників аналогічної кваліфікації та не пропонував знову прийняти його
на роботу.

Після
звільнення позивач не працює. Враховуючи передпенсійний вік, йому дуже важко
влаштуватись на роботу. Позивач втратив душевний спокій через те, що при
звільненні відповідачем не були враховані наступні факти: його стаж роботи в
ДПА становив 16 років, наявність вищої освіти, а також те, що за час роботи
позивач неодноразово отримував заохочення та нагороди, які занесені в трудову
книжку, є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС другої категорії. Незважаючи на
такі заслуги, позивач до не може отримати грошові кошти, що виплачуються
працівникові при звільненні. Фактично він залишився не тільки без роботи, а й
без засобів для існування. Матеріальні нестатки спричинили напружені стосунки в
сім'ї, що завдає йому моральних переживань та спричиняє шкоду його здоров'ю,
він став нервово збуджений, постійно вживає заспокійливі засоби та ліки від
серцевого болю. Він хворіє на гіпертонію і внаслідок пережитих хвилювань, стан
його здоров'я значно погіршився. Завдану йому незаконними діями відповідача
моральну шкоду він оцінює у 100000,00 грн.

Представники
відповідача проти задоволення позовних вимог заперечили, хоча визнали, що після
позивачу не було виплачено всіх належних при звільненні сум. Причиною невиплати
таких сум стала зміна посадових окладів та неможливість провести обрахунок сум,
які необхідно було виплатити позивачу.

Щодо
поворотного прийняття на роботу, представники відповідача зазначили, що
протягом року після звільнення позивача дійсно відбулось прийняття на роботу
осіб із аналогічною кваліфікацією на посади державних податкових інспекторів,
однак із заявою про прийом його на роботу позивач за вказаний період не
звертався.

Вислухавши
пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі. суд вважає, що
адміністративний позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

В
судовому засіданні встановлено, що з 1990 року позивач працював у Державній
податковій адміністрації України, в останній період - на посаді головного
державного податкового інспектора відділу методології адміністрування податків
з фізичних осіб управління розгляду звернень платників та методології
адміністрування Департаменту оподаткування фізичних осіб.

Наказом
№ 463-0 від 03.05.2006 року позивач був звільнений з роботи у зв'язку з
реорганізацією структури департаменту, на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів
про працю України. ДПА України за рахунок
фонду оплати праці працівників повинна була виплатити позивачу при звільненні
грошову компенсацію за 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за
період роботи з 05.09.2005 року по 03.05.2006р., а також за рахунок коштів
фонду Чорнобиля - вихідну допомогу у розмірі трикратної середньомісячної
заробітної плати, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, як це
передбачено ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В
порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України відповідач у день звільнення не
виплатив позивачу належних сум та письмово не повідомив про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні.

Позивач
неодноразово звертався до відповідача з проханням виплатити належні йому при
звільненні з роботи кошти, однак добровільно провести виплату таких коштів
відповідач не бажав.

Відповідно
до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать
йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Відповідно
до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116
цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи
зі змісту наказу № 463-0 від 03.05.2006 року, суд вважає, що спір про розмір
сум, належних до виплати при звільненні позивачу, був відсутнім, оскільки в
наказі чітко визначено які виплати слід провести позивачу і вказане джерело для
проведення таких виплат.

Вирішуючи
питання про розмір сум, які належать до виплати позивачу, суд виходить із
змісту довідки від 03.08.2006 року №837, яка була надана позивачу для
пред"явлення в центр зайнятості, враховує виплати, які отримав позивач в
центрі зайнятості (19360,85 гривень), і вважає, що на користь позивача слід
стягнути з відповідача належні при звільненні кошти в сумі 10725,13 гривень,
61681,90 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
(за 25 місяців), а всього 72407,03 гривень.

У
відповідності до ст. 42-1 КЗпП України працівник, з яким розірвано трудовий
договір з підстав, передбачених п.1 ст. 40 цього кодексу (крім випадку
ліквідації підприємства, установи, організації), протягом року має право на
укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо
власник або уповноважений ним орган провадить прийняття на роботу працівників
аналогічної спеціальності.

Зі
змісту статті 42-1 КЗпП України слідує, що на власника або уповноважений ним
орган не покладається обов"язок повідомляти працівника, з яким розірвано
трудовий договір з підстав, передбачених п.1 ст. 40 цього кодексу, про
прийняття на роботу працівників аналогічної спеціальності.

В
судовому засіданні встановлено, що протягом одного року з дня звільнення
позивача відповідач провадив прийняття на роботу працівників аналогічної
кваліфікації, однак позивач із заявою про поворотне прийняття його на роботу не
звертався.

Звідси,
слід вважати, що при відсутності ініціативи зі сторони позивача та
внаслідок неподання ним заяви про
поворотне прийняття на роботу, відповідач вимог ст. 42-1 КЗпП України у
стосунках з позивачем не порушив.

Суд
вважає, що задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід
відмовити, оскільки надані позивачем докази не підтверджують, що перенесені ним
моральні страждання були викликані саме невиплатою належних при звільненні сум
у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

На
підставі п.1 ст. 40, ст.ст. 42-1, 47, 116, 117. керуючись ст.ст. 2, 7, 17, 94,
158, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов
задовольнити частково.

Стягнути
з Державної податкової адміністрації України на користь ОСОБА_1 належні при
звільненні кошти в сумі 10725,13 гривень, 61681, 90 гривень середнього
заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього 72407,03 гривень.

В
задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
суду може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції шляхом подання заяви про
апеляційне оскарження постанови суду та апеляційної скарги. Заява про
апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти
днів з дня складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Головуючий - суддя Кочан
В.М.

судді
Пилипенко О.Є.

Арсірій
Р.О.