Справа № 2-а-15/2007
Суддя: Красовський О.О.
Дата ухвалення: 2007-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12
червня 2007 року Рівненський районний суд

Рівненської області (як
адміністративний суд) в особі:

головуючого -
судді Красовського О. суддів Коробова
С, Остапчук Л. при секретарі Рижко О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в селі Городище Рівненського
району Рівненської області справу за адміністративним позовом

ОСОБА_1 до
Генерального прокурора України про зобов'язання вчинення певних дій, -

встановив:

Позивач звернувся з позовом до Генерального прокурора України про
зобов'язання вчинення певних дій.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що за вироком судової палати в
кримінальних справах Чернігівського обласного суду від 01.06.01 р. він був
засуджений до довічного позбавлення волі. Ухвалою колегії суддів судової палати
Верховного Суду України з кримінальних справ від 09.10.01 р. касаційні скарги
засудженого, захисника, касаційне подання прокурора на вирок суду були залишені
без задоволення, а вирок суду щодо засудженого - без змін.

Позивач звертався із скаргами (заявами) до Генерального прокурора України,
в яких зазначав, що при провадженні досудового слідства працівниками міліції
були допущені фальсифікації доказів. Також звертав увагу прокурора на
суперечливі факти, що вказували на непричетність заявника до дій, які стали
наслідком смерті потерпілих. Просив, щоб відповідач детально вивчив матеріали
його кримінальної справи, та поставив питання про перегляд судового рішення в
порядку виключного провадження. Однак позивач отримував відповіді, згідно з
якими були посилання на ухвалу колегії суддів судової палати Верховного Суду
України з кримінальних справ від 09.10.01 р., та зазначалося про
обґрунтованість вироку суду.

Позивач вважає, що дії відповідача є незаконними. Такий
висновок позивач робить з того, що стаття 4004 КПК України визначає підстави
для перегляду судового рішення, що набрали законної сили, в порядку виключного
провадження. А стаття 4007 КПК України передбачає можливість внесення подання
про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Позивач вважає, що в його заявах, адресованих на ім'я відповідача, наведено
достатньо фактів, які свідчать про фальсифікацію доказів у кримінальній справі.
А тому вважає, що відповідач зобов'язаний поставити питання про перегляд
судового рішення за нововиявленими обставинами.

Зважаючи, що цього не зроблено, позивач просить суд винести рішення, яким
зобов'язати відповідача вивчити матеріали кримінальної справи про обвинувачення
позивача; та внести подання про перегляд судового рішення за нововиявленими
обставинами в порядку статті 4007 КПК України.

В судовому засіданні позивач підтримав позов та пояснив суду про обставини,
описані вище.

Відповідач (його представник) не з'явилися в судове засідання. Про час
слухання справи були повідомлені належним чином.

Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторони, на підставі
наявних доказів.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що
позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до статті ч.3 ст. 72 КАС України, обставини, які визнаються сторонами,
можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в
суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх
визнання.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач за вироком судової палати в
кримінальних справах Чернігівського обласного суду від 01.06.01 р. був
засуджений до довічного позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів судової палати Верховного Суду України з
кримінальних справ від 09.10.01 р. касаційні скарги засудженого, захисника,
касаційне подання прокурора на вирок суду були залишені без задоволення, а
вирок суду щодо засудженого - без змін.

В ухвалі зазначається, що висновки суду про винність
засуджених у вчиненні злочину за обставин, встановлених в судовому засіданні і
викладених у вироку суду, обґрунтовані показаннями потерпілих, свідків, даними
протоколів огляду місця події, вилучення та огляду речових доказів, висновками
судово-медичних та інших експертиз, явками з повинною та показаннями самих
засуджених у судовому засіданні і під час досудового слідства. Усі наведені у
вироку докази ретельно досліджені судом і отримали таку оцінку, яка не викликає

сумнівів у її об'єктивності та
обґрунтованості.

Позивач вважає, що він засуджений незаконно, а тому звертався із заявами до
Генерального прокурора України. Позивач зазначав, що при провадженні досудового
слідства були допущені фальсифікації. Також звертав увагу прокурора на
суперечливі факти, що вказували на непричетність заявника до дій, які стали
наслідком смерті потерпілих. Просив, щоб матеріали його кримінальної справи
були детально вивчені відповідачем, та було поставлене питання про перегляд
судового рішення в порядку виключного провадження.

Позивач вважає, що бездіяльність відповідача є незаконною, та посилається
на положення статей 4004, 4007 КПК України.

Проте з такими
доводами позивача суд не погоджується.

Відповідно до статті частини 1 статті 2 КАС України, завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень.

Відповідно до статті частини 3 статті 2 КАС України, у справах щодо
оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1)
на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України;

2)
з використанням повноваження з метою, з якою це
повноваження надано;

3) обгрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для

прийняття рішення (вчинення дії);

4)
безсторонньо (неупереджено);

5)
добросовісно;

6)
розсудливо;

7)
з дотриманням принципу рівності перед законом,
запобігаючи несправедливій дискримінації;

8)
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу
між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зважає на положення статті 15 Закону України „Про
прокуратуру", відповідно до якої Генеральний прокурор України:

1) спрямовує роботу органів прокуратури і здійснює
контроль за їх діяльністю;

2) призначає
першого заступника, заступників Генерального прокурора України,

керівників структурних підрозділів, головного бухгалтера,
інших працівників Генеральної

прокуратури України;

3) затверджує
структуру і штатну чисельність підпорядкованих органів прокуратури,

розподіляє кошти на їх утримання;

4)
призначає за погодженням з Верховною Радою Автономної
Республіки Крим прокурора Автономної Республіки Крим;

призначає заступників
прокурора Автономної
Республіки Крим, прокурорів

областей, міст Киева і Севастополя, їх заступників,
міських, районних, міжрайонних, а також прирівняних до них інших прокурорів;

6) відповідно до
законодавства визначає порядок прийняття, переміщення та

звільнення прокурорів, слідчих прокуратури та інших
спеціалістів, за винятком осіб,

призначення яких передбачено цим Законом;

7)
відповідно до законів України видає обов'язкові для всіх
органів прокуратури накази, розпорядження, затверджує положення та інструкції;

8)
присвоює класні чини згідно з Положенням про класні чини
працівників прокуратури. Вносить подання Президенту України про присвоєння
класних чинів державного радника юстиції 1, 2 і 3 класів.

Вказівки Генерального прокурора України з питань розслідування є
обов'язковими для виконання всіма органами дізнання і попереднього слідства.

Як вбачається з матеріалів справи, на заяви позивача були надіслані
відповіді, згідно з якими підстав для постановки питання про реагування на
судові рішення стосовно позивача не вбачається.

Відповідно до положень частини 1 статті 400 КІЖ України, Генеральний
Прокурор України має право приносити подання про перегляд судового рішення за
нововиявленими обставинами.

Під обов'язком розуміється встановлена законодавством та забезпечена
державою міра необхідної поведінки зобов'язального суб'єкта. Така поведінка
характеризується рядом складових, зокрема:

·
в зобов'язанні активної поведінки особи на користь так
званих уповноважених осіб. Даний вид характеризується тим, що фізична або
юридична особа повинна поступати у відповідності з нормами права;

·
в зобов'язанні пасивної поведінки особи. Даний вид
характеризується тим, що фізична або юридична особа повинна утриматися від заборонених
законодавством дій.

Під суб'єктивним правом розуміється передбачена законом і забезпечена
державою міра можливої (дозволеної) поведінки особи. Суб'єктивне право виступає
як право, що належить певному суб'єкту, і яке він реалізує не інакше як на
власний розсуд. Реалізовуючи своє суб'єктивне право, учасник правовідносин діє
на основі і в межах існуючих правових норм.

Диспозиція
частини 1 статті 400 КПК України не носить імперативного характеру.

В даній ситуації відповідача не можна „примусити" виконати
„право". Право реалізується не інакше як на власний розсуд. Іншими
словами, на відповідача не можна покласти обов'язки, які не передбачені
законодавством; його не можна зобов'язати вчинити певні дії, якщо такий
обов'язок щодо особи прямо не передбачений законом.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що дії відповідача не
суперечать вимогами чинного законодавства, а тому позов не підлягає до
задоволення.

З позивача
підлягають до стягнення судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6, 18;
ст.ст. 69-72; 87, 94; ст.ст. 158-163 КАС України; суд, -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до
Генерального прокурора України про зобов'язання вчинення певних дій - відмовити
за безпідставністю позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 03 грн. 40 коп. - судові витрати.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається
заява. Обгрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції
викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга
подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у
повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення в повному
обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга
може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо
скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне
оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга,
подані після закінчення строків, встановлених КАС України, залишається без
розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не
знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.