Справа № К-31683/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2008-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30
січня 2008 року м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

суддів : Бутенка В.І.(доповідач),

Лиски Т.О.,

Панченка О.І.,

Сороки
М.О.,

Штульмана
І.В.,

розглянувши в порядку письмового касаційного провадження справу №
2а-2700/06 за позовом ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об'єднання
«Південно - Західна залізниця» та Управління праці та соціального захисту
населення Овруцької районної державної адміністрації Житомирської області про
стягнення невиплачених коштів, передбачених Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», -

в с т а
н о в и л а :

У квітні 2006 року ОСОБА_1звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він працює з 26 травня 2003 року в
Овруцькій дистанції колії Південно-Західної залізниці та проживає в м. Овручі
Житомирської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного
відселення, перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту
населення Овруцької районної державної адміністрації (далі - УПСЗН Овруцької
РДА) і є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи третьої категорії.

За період перебування на обліку в УПСЗН Овруцької РДА йому виплачувались
компенсації та доплати, що встановлені ст.ст. 37, 39, 51 Закону України
"Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" від 28
лютого 1991 року N 796-XII (далі - Закон
України N 796-XII ), не в кратних розмірах до мінімальної заробітної плати, як
передбачено згаданим Законом, а в розмірах згідно постанови Кабінету Міністрів
України від 26 липня 1996 року № 836, що призвело до порушення його прав.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути на його користь з
відповідачів 18057,60 грн. недоплачених
коштів за період з 26 травня 2003 року по 31 грудня 2005 року та зобов'язати
УПСЗН Овруцької РДА перерахувати вказані кошти на рахунок Державного
територіально-галузевого об'єднання «Південно - Західна залізниця».

Постановою Овруцького районного суду Житомирської області від 3 серпня 2006
року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 13
вересня 2006 року, ОСОБА_1в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_1просить скасувати ці судові рішення та ухвалити
нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1у задоволенні позову, суди як першої так і апеляційної
інстанцій виходили з того, що відповідачі при нарахуванні та виплаті позивачу
доплат і компенсацій діяли відповідно до положень Закону України № 796-ХІІ та
Постанови Кабінету Міністрів України “Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 26.07.1996 р. № 836 (далі
- Постанова КМУ № 836).

Однак такий висновок судів є помилковим.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працює та проживає в місті
Овручі Житомирської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного
відселення, перебуває на обліку в УПСЗН Овруцької РДА і є потерпілим внаслідок
Чорнобильської катастрофи третьої категорії.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 37 Закону України N 796-XII , громадянам, які проживають
на територіях радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного
відселення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного
господарства в розмірі 40 процентів від
мінімальної заробітної плати.

Згідно
ст. 39 вказаного Закону громадянам, які працюють на територіях радіоактивного
забруднення у зоні гарантованого добровільного відселення, провадиться доплата
в розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь
і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною
цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Постановою Кабінету Міністрів України від № 836 від 26.07.1996 року, якою
керувалися суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у позові ОСОБА_1,
встановлено конкретні розміри виплат у визначеній сумі, що суперечить вимогам
Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи". Цим законом встановлено розмір таких
виплат як кратну величину відносно до розміру мінімальної заробітної плати на
час виплати.

Як вбачається зі змісту Законів України(№ 2896-ІІІ від 13.12.2001р., №
1328-IV від 25.11.2003 р. та № 372- IV від 26.12.2002 р. із змінами, внесеними
Законом України № 849- IV від 22.05.2003р., N 2285-IV від 23 грудня 2004 року, із змінами,
внесеними Законом України від 25 березня 2005 року N 2505-IV ), що приймались у
період 2001-2005 років стосовно розмірів заробітної плати за вказані періоди,
ними не встановлювались обмеження щодо застосування розмірів заробітної плати,
встановлених цими нормативними актами, зокрема, для реалізації положень
ст.ст. 37, 39 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

З моменту прийняття постанови № 836 від 26.07.1996 року встановлені нею
розміри виплат залишались незмінними, в той час як Верховною Радою України
неодноразово змінювався розмір мінімальної заробітної плати.

Однак, Законом України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи",
визначено вказані виплати в кратному розмірі від мінімальної заробітної плати в
Україні. Даним Законом (статті 62 та 67) Кабінету Міністрів надано право
проводити лише роз'яснення порядку застосування цього Закону, якою, зокрема, є
постанова Кабінету Міністрів України № 987 від 20.06.2000 року "Про
затвердження "Порядку використання коштів Фонду для здійснення заходів
щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту
населення", та підвищувати розміри доплат, пенсій і компенсацій,
передбачених цим Законом, відповідно до зміни індексу вартості життя і
зростання мінімальної заробітної плати, але не зменшення їх та встановлення їх
у твердій сумі, яка не відповідає Закону.

Іншими Законами в період з 2001 року по 2005 рік Кабінету
Міністрів України також не надавалось право на зменшення гарантованих державою
виплат, а лише надано право здійснювати застосування норм, в яких для
розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, виходячи з реальних
можливостей видаткової частини Державного бюджету на 2002 рік та до 1 березня 2003 року внести пропозиції
до Верховної Ради про внесення змін до законів України, у нормах яких для
розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, але ніяких рішень з цих
питань в 2002 році та наступному роках Кабінет Міністрів не приймав, Законами
України „Про Держаний бюджет на 2004 рік" та „Про Держаний бюджет на 2005
рік" взагалі ніяких обмежень щодо застосування мінімальної заробітної
плати не встановлювалось.

Слід зазначити, що згідно із ст.8 КАС України суд при
вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого,
зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та
визначають зміст і спрямованість, діяльності держави.

Оскільки
ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких
рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору,
застосуванню підлягає саме статті 37, 39 Закону № 796-ХІІ та стаття 1 Закону №
372-ІV, а не Постанова КМУ № 836.

Вказані
положення законодавства не були враховані судами першої та апеляційної
інстанцій, які не з'ясувавши всі обставини справи прийняли не обґрунтоване
рішення про відмову у задоволенні позову.

Слід зазначити, що ухвалення по справі нового рішення судом касаційної
інстанції неможливе у зв'язку з відсутню в матеріалах справи відомостей про
розмір доплат і компенсацій нарахованих та виплачених позивачу.

За таких обставин оскаржені судові рішення не можуть вважатись законними, а
тому вони відповідно до вимог ст. 227 КАС України повинні бути скасовані з
направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230 КАС України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 3 серпня 2006
року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 вересня 2006 року
скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не
підлягає.

Згідно ст.ст. 236, 237 КАС України рішення суду касаційної інстанції може
бути оскаржено до Верховного Суду України лише за винятковими обставинами протягом
одного місяця з дня відкриття таких обставин.

С у д д і :