Справа № 22-а-975/2008
Суддя: Водолажська Н.С.
Дата ухвалення: 2008-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський апеляційний адміністративний суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20"
травня 2008 року
м. Харків

Справа №
22-а-975/08

Категорія: 68
Головуючий 1 інстанції: Мамалуй О.О.

Доповідач: Водолажська Н.С.

Колегія
суддів у складі:

Головуючий
суддя Філатов Ю.М.,

Суддя Водолажська
Н.С., Суддя Гуцал М.І.

при секретарі Житєньовій
Н.М.

за участю представників:

представника позивача - Єсіна О.В.

представника відповідача - Атрощенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною скаргою СПДФО ОСОБА_1 на постанову Господарського суду Харківської області від
13.06.2007 року по справі № АС-13/108-07

за
позовом Прокурора Орджонікідзевського району м.
Харкова в інтересах держави в особі ДПІ у Орджонікідзевському районі м. Харкова

до
ТОВ «Юзівська компанія» та СПДФО ОСОБА_1

про визнання
недійсним господарського зобов'язання ,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Прокурор Орджонікідзевського району м. Харкова в інтересах
держави в особі ДПІ у Орджонікідзевському районі м. Харкова, звернувся до
Господарського суду Харківської області з позовом, в якому після
уточнення позовних вимог просив визнати недійсним правочин від 30.11.05 р. в
сумі 82800,0 грн., укладений ТОВ „Юзівська компанія", м. Донецьк (перший
відповідач) та СПДФО ОСОБА_1 (другий відповідач), та визнати недійсними
господарські зобов'язання за правочином від 30.11.05 р. в сумі 82800,0 грн.,
укладені ТОВ «Юзівська компанія» та СПДФО ОСОБА_1 на підставі ст. 207, ст. 208
ГК України як такі, що суперечать інтересам держави.

Постановою Господарського суду Харківської області від 13.06.07 р.
позовні вимоги Прокурора Орджонікідзевського району
м. Харкова в інтересах держави в особі ДПІ у Орджонікідзевському районі м.
Харкова до ТОВ «Юзівська компанія» та СПДФО ОСОБА_1 про визнання
недійсним господарського зобов'язання були задоволені.

Другий
відповідач, СПДФО ОСОБА_1, не погодився з зазначеною
постановою та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову
Господарського суду Харківської області від 13.06.07 р. по справі №
АС-13/108-07, посилаючись на обставини, викладені в скарзі.

ДПІ у
Орджонікідзевському районі м. Харкова надало до суду письмові заперечення на
апеляційну скаргу, в яких просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а
оскаржувану постанову першої інстанції - без змін.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї,
постанову суду першої інстанції, вислухавши осіб, які прибули в судове
засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої
інстанції було встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що
СПДФО ОСОБА_1 зареєстрований виконавчим комітетом Харківської міської ради
31.10.02 р. та йому видане відповідне свідоцтво про державну реєстрацію. Також
він отримав свідоцтво № 82079089 від 21.09.06 р. про реєстрацію платника ПДВ.

Позивачем була
проведена перевірка СПДФО ОСОБА_1 за період з 01.01.03 р. по 31.12.05 р., за
результатами якої був складений акт № 329/17- від 27.04.06 р. В ході
проведення перевірки було встановлено, що СПДФО ОСОБА_1 мав взаємовідносини з
ТОВ „Юзівська компанія" на підставі договору від 30.11.05 р., згідно якого
ТОВ „Юзівська компанія" надавало маркетингові та вантажно-розвантажні послуги
СПДФО ОСОБА_1 на загальну суму 82800,0 грн. На виконання умов даного договору
ТОВ „Юзівська компанія" видало податкові накладні № 1244 від 30.11.05 р.
на загальну суму 30000,0 грн. та № 1243 від 30.11.05 р. на загальну суму
52800,0 грн.

Задовольняючи
позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Господарського суду
Донецької області від 10.02.05 р. було припинено підприємницьку діяльність ТОВ
„Юзівська компанія" з причини неподання протягом року органам державної
податкової служби податкових декларацій та бухгалтерської звітності.

Посилаючись на
положення ст. 67 Конституції України, яка встановлює, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом порядку,
ст. 2, ст. 4 та ст. 9 Закону України „Про систему оподаткування", де
передбачений обов'язок платників податків, яким зокрема є і суб'єкт
підприємницької діяльності, сплачувати податки і збори до бюджетів та до
державних цільових фондів у порядку та на умовах, що визначаються законами
України про оподаткування, п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3
від 28.04.78 р. "Про судову практику в справах про визнання угод
недійсними" (із змінами внесеними відповідно постановами Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 25.12.92 р. та № 15 від 25.05.98 р.), в якому
зафіксовано, що до угод, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам
держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного
ладу, зокрема, належать угоди, направлені на приховування фізичними та
юридичними особами доходів від оподаткування, Постанову пленуму Вищого
господарського суду України "Про заходи щодо забезпечення однакового і
правильного застосування законодавства про податки" № 1056 від 25.07.02
р., яка визнала доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на
приховування від оподаткування прибутків та доходів, зокрема, надані
податковими органами відомості про відсутність підприємства, організації
(сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в
установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів,
про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про
скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності та інше,
судом першої інстанції був зроблений висновок про те, що посадові особи ТОВ
„Юзівська компанія" усвідомлювали або повинні
були усвідомлювати протиправність угоди, а також суперечності її інтересам
держави та суспільства.

Також судом
першої інстанції був зроблений висновок, що укладена угода була спрямована на
приховування підприємством першого відповідача прибутку від оподаткування, а
посадові особи прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків у
вигляді ненадходження до бюджету сум податків, оскільки послуги по угоді
проводились за цінами з урахуванням ПДВ.

Таким чином, за
висновками суду першої інстанції, угода між СПДФО ОСОБА_1 та ТОВ „Юзівська
компанія" була укладена не в рамках здійснення фінансово-господарської
діяльності, а з метою формування суми податкового кредиту по ПДВ з наступним
отриманням відшкодування вказаної суми ПДВ з державного бюджету України. При
реалізації оскаржуваної угоди поставки від 30.11.05 р. ТОВ „Юзівська
компанія" виписало на користь СПДФО ОСОБА_1 податкові накладні з
відображенням суми ПДВ у сумі нарахованих коштів, при цьому фактично не
сплачувало його до державного бюджету, збільшило на суму ПДВ свій дохід,
використовуючи для цього нарахування податку без його сплати та створило для
СПДФО ОСОБА_1 умови відшкодування ПДВ шляхом збільшення його валових витрат.

Отже,
зазначена мета, переслідувана відповідачами при вчиненні вищезазначеного
правочину, полягає у неправомірному отриманні права відшкодування суми ПДВ з
державного бюджету, а значить завідомо суперечить інтересам держави та
суспільства, оскільки веде до неправомірної втрати бюджетних коштів на користь
осіб, які не мають законного права на одержання бюджетних коштів. Відповідачі
при укладанні угоди неправильно обчислили, неповно і несвоєчасно сплатили до
бюджету податки та збори за податковий період, в якому така угода була
проведена по їх податковому обліку.

Згідно статті 207
Господарського кодексу України господарське зобов'язання,

що вчинене з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути на
вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом
недійсним.

Колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладена угода завідомо
суперечать інтересам держави і суспільства, оскільки веде до неправомірного
ухилення від сплати обов'язкових платежів до державного бюджету та завищення
податкового кредиту і завдає шкоди державі, виходячи з наступного.

В п. 1 ст. 71 КАС
України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього
кодексу, також якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не
надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона
посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Колегія суддів
зазначає, що позивачем не доведені обставини у підтвердження того, що,
укладаючи спірний договір, на підставі якого виникло господарське зобов'язання,
перший відповідач діяв з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та
суспільства.

Згідно ч. 1 ст.
207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них
господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Згідно п. 6
Постанови Верховного Суду України № 3 "Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними", на який посилається позивач і суд першої
інстанції в оскарженій постанові, до угод, укладених з метою, суперечною
інтересам держави і суспільства, зокрема, належать угоди, спрямовані на
приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, тощо.
Угода може бути визнана недійсною лише з підстав та за наслідками,
передбаченими законом. Тому в кожному конкретному випадку при визнанні угоди
недійсною суди повинні встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Крім цього
положення ст. 207 ГК України слід застосовувати з урахуванням того, що
правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і
суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з
ч. 1 ст. 203 та ч. 2 ст. 215 Цивільного Кодексу України є нікчемним, тобто
недійсним в силу закону, у зв'язку з чим визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Колегія суддів
вважає необхідним відмітити, що відповідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, яка в свою чергу встановлює
загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. В цій
нормі передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його внутрішній волі і правочин має бути спрямований
на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачем не
заперечувалося, що в момент укладання угоди обидва її учасники були належним
чином зареєстрованими суб'єктами підприємницької діяльності, оскільки залучені
до матеріалів справи довідки органу статистики підтвердили знаходження першого
відповідача в ЄДРПО України. При цьому слід мати на увазі, що само рішення суду
про припинення підприємницької діяльності юридичної особи без виключення його з
ЄДРПО України не може свідчити про відсутність у першого відповідача
необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Також позивачем до
матеріалів справи був наданий акт № 52 від 07.11.05 р. анулювання свідоцтва про
реєстрацію платника ПДВ, виданого ТОВ „Юзівська компанія". Проте, судом
першої інстанції не було враховано, що на час укладання оскарженого правочину
перший відповідач був належним чином зареєстрований платником ПДВ.

В поясненнях в
судовому засіданні позивач не заперечував проти реальності здійснених операцій
за оскарженим правочином.

З урахуванням
вищенаведених обставин позивачем не доведено належними доказами твердження про
недотримання відповідачами при укладанні оскарженого правочину жодної з
перелічених вимог ст. 203 ЦК України, а тому позовні вимоги про визнання
недійсним правочину є недоведеними і задоволенню не підлягали.

Колегія суддів
вважає необхідним відмітити, що приймаючи рішення по справі в частині визнання
недійсним господарських зобов'язань, суд першої інстанції не врахував, що
вимоги про визнання недійсною в порядку ст. 207 та ст. 208 ГК України угоди,
яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, не можуть бути
предметом позову з наступних підстав.

Згідно
з ч. 1 ст. 208 цього Кодексу, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним
як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все
одержане ними за зобов'язанням, а в разі виконання зобов'язання однією стороною
з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також усе
належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності
наміру лише в однієї зі сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій
стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного
стягується за рішенням суду в доход держави.

Наведену
норму слід застосовувати з урахуванням того, що відповідно до ст. 228 ЦК
України правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже, - нікчемним.
Як зазначено у ч. 2 ст. 215 цього Кодексу визнання судом такого правочину
недійсним не вимагається.

Органи
державної податкової служби, вказані в абз. 1 ст. 10 Закону України "Про
державну податкову службу в Україні", можуть на підставі п. 11 цієї статті
звертатись до судів із позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних
за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. Висновок суду стосовно
нікчемності правочину має бути викладений у мотивувальній, а не в резолютивній
частині судового рішення.

За
вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, застосовуються санкції, передбачені ч. 1 ст. 208 ГК України. За
змістом наведеної норми це можливо лише в разі виконання зобов'язань хоча б
однією стороною. Зазначені санкції не можна застосовувати за сам факт несплати
податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору,
оскільки за таких обставин правопорушенням була б несплата податків, а не
вчинення правочину (здійснення зобов'язань). Для стягнення цих санкцій є
необхідною наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, наприклад з метою неправомірного одержання з
державного бюджету коштів шляхом відшкодування ПДВ у разі його несплати
контрагентами до бюджету.

Згідно
з ч. 1 ст. 208 ГК передбачені нею санкції застосовує лише суд. Це правило
відповідає ст. 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може
бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку,
встановлених законом.

Оскільки
зазначені санкції є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход
держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то вони належать
не до цивільно-правових, а до адміністративно-господарських санкцій як такі, що
відповідають визначенню, наведеному в ч. 1 ст. 238 ГК України.

Колегія
суддів зазначає, що встановлені ч. 1 ст. 208 ГК санкції можуть бути застосовані
лише з дотриманням строків, установлених ст. 250 цього Кодексу, тобто протягом
шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше ніж через один рік з
дня порушення суб'єктом установлених законодавчими актами правил здійснення
господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Як
випливає з наданих до матеріалів справи документів, обставини, що стали
підставою для звернення з позов, сталися у 2005 р., були виявлені у 2006 р., а
до суду позивач звернувся 01.03.07 р., тобто за межами встановленого ст. 250 ГК
України терміну.

Відповідно до ст.
157 КАС України, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного
судочинства, суд закриває провадження по ній.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів
дійшла до висновку стосовно того, що постанова Господарського
суду Харківської області від 13.06.07 р. по справі № АС-13/108-07
прийнята з порушенням норм чинного матеріального права і підлягає
скасуванню.

Керуючись ст. ст. 160, 163, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
209, 254 КАС України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу
СПДФО ОСОБА_1 на постанову Господарського суду
Харківської області від 13.06.07 р. по справі № АС-13/108-07 -
задовольнити.

Постанову
Господарського суду Харківської області від 13.06.07
р. по справі № АС-13/108-07 за позовом прокурора
Орджонікідзевського району м. Харкова в інтересах держави в особі ДПІ у
Орджонікідзевському районі м. Харкова до ТОВ «Юзівська компанія»
та СПДФО ОСОБА_1 про визнання недійсним господарського зобов'язання -
скасувати.

Прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним
правочину від 30.11.05 р. в сумі 82800,0 грн., укладеного ТОВ „Юзівська
компанія", м. Донецьк та СПДФО ОСОБА_1

Закрити
провадження по справі в частині позовних вимог прокурора
Орджонікідзевського району м. Харкова в інтересах держави в особі ДПІ у
Орджонікідзевському районі м. Харкова про визнання недійсними
господарські зобов'язання за правочином від 30.11.05 р. в сумі 82800,0 грн.,
укладені ТОВ «Юзівська компанія» та СПДФО ОСОБА_1

Постанова набирає чинності негайно з моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної
скарги протягом 30 днів з моменту виготовлення повного тексту.

Головуючий
Ю.М. Філатов

Судді Н.С. Водолажська

М.І. Гуцал

Повний текст постанови виготовлений та підписаний
26.05.2008 року.

ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ

Суддя

Харківського апеляційного

адміністративного суду
Н.С. Водолажська