Справа № 7/31
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2008-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД міста КИЄВА
вул. Десятинна, 4/6
№ 7/31
адміністративним судом м. Києва у складі судді Арсірія Р.О., при секретарі
Ісіковій О.Г., розглянувши позовну заяву та доденії до неї матеріали
Головного управління соціального захисту
населення виконавчого органуКиївради (Київської міської державної
бездіяльність щодо перерахунку щорічної
грошової допомоги та зобов"язання вчинити певні дії ,
Загородська В.С., представник за довіреністю Фортуненко Т.П., представник за
Представник відповідача Київського міського військового комісаріату до
суду не з”явився
Позивач - звернувся до Окружного
адміністративного суду в м. Києві з позовною заявою до відповідача на його
бездільність щодо виплати щорічної разової грошової допомоги за 2004-2007 рр.
Позовні вимоги вцілому мотивовані
тим, що Позивачу не було виплачено щорічної разової грошової допомоги, чим
порушено Закон України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту” від 22.10.1993 №3551-ХІІ (далі -Закон 3551) та Рішення Конституціного
суду України від 01.12.2004 року №20-рп/2004 та від 09.07.2007 №6-рп/2007.
Відповідачі проти позовних вимог
заперечує, посилаючись на те, що вимоги позивача є назаконними та
необгрунтованими. Відповідач зазначає, що діяв лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім
того, як вказав відповідач, позивачем пропущено строк звернення до
адміністративного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 104 Кодексу
адміністративного судочинства України особа, яка вважає, що порушено її права,
свободи чи інтереси у сфері публічно -правових відносин, має право на звернення
до адміністративного суду з адміністративним позовом.
Згідно ч.1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних
осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До
адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких
рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший
порядок судового провадження. Згідно з ч.1 ст. 6 Кодексу адміністративного
судочинства України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та
інтересів незалежним і неупередженим судом.
Відповідно до ч.1 ст.11 Кодексу
адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Отже, згідно з вищенаведеними
нормами права, позивач має право звернутись до адміністративного суду з позовом
лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача
(суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного)
порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними
та допустимими доказами саме позивач.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення
спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, встановив -
Позивач ОСОБА_1 є ветераном війни
-учасником війни, що підтверджується відповідним посвідчення НОМЕР_1. До 2007
року був пенсіонером Міністерства оборони, з 01.01.2007 року перебуває на
обліку в органах Пенсійного фонду
України в м. Києві.
Згідно до ст. 13 Закону України
3551 -щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога
у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних
призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.
Законом України від 25.12.1998 №
№367-ХІУ„Про внесення змін до Закону України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту” (далі - закон 367) - статтю 14 доповнено
частиною четвертою такого змісту: - "Щорічно до 5 травня учасникам війни,
нагородженим орденами і медалями колишнього СРСР за самовіддану працю та
бездоганну військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни,
виплачується разова грошова допомога у розмірі чотирьох мінімальних пенсій за
віком, іншим учасникам війни - у розмірі трьох мінімальних пенсій за
Згідно з ч. 1 ст. 17-1 Закону 3551
- щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах,
передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють органи праці та
соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи
банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за
місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх
проживання чи одержання грошового утримання.
Тобто, як передбачено вищевказаними
Законами, виплата щорічної разової допомоги в розмірі - у розмірі трьох
мінімальних пенсій за віком іншим учасникам війни ", здйснюється органами
праці та соціального захисту населення.
Як свідчать фактичні обставини
справи, Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат Позивачу здійснена виплата щорічної разової грошової допомоги до 5
травня за 2005-2007 роки. А саме, в 2005 році Позивач отримав грошову допомогу
в розмірі 50,00 грн., в 2006 році в розмірі 50грн., в 2007 році в розмірі 55 грн.
Таким чином відповідачем фактично
виплачено одноразову грошову допомогу позивачу.
Однак, законами України про
Державний бюджет України на відповідний рік встановлювалися інші, значно нижчі,
ніж встановлені Законом України „Про статус ветеранів війни” гарантії їх
соціального захисту”, розміри щорічної одноразової грошової допомоги.
Згідно ст. 1 Конституції України
Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Відповідно до ст.22 Конституції
України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Відповідно, вищевказане суперечить
нормам конституції України про визнання України соціальною державою. При прийнятті
нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Крім того, судом зверненно увагу на
рішення Конституційного Суду України про соціальні гарантії громадян від
09.07.2007 №6-рп/2007 (далі -Рішення). В рішенні зазначено, що стаття 29 Закону
України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, якою встановлювалася
щорічна разова грошова допомога, зокрема, інвалідам війни 1-ої групи в розмірі
450 гривень, невідповідає Конституції України, тобто є неконституційною.В
пункті 4 Рішення, Конституційний Суд України визнав, що це його рішення має
преюдиціальне значення, тобто таким, що не потребує доказів при прийняті рішень
для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв”язку, що визнанні неконституційними.

Неправомірність дій відповідача
також підтверджується наступним.

Правовідносини, що виникають в
процесі реалізації права на отримання щорічної разової грошової допомоги (в
даному випадку це стосується можливості реалізації встановленої державою
гарантії для інвалідів І групи, ветеранів Великої Вітчизняної війни, як складової їхнього правового статусу),
будуються на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє
державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає
механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та
інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home
Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає,
що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті
державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який
загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана
з іншим принципом -відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не
може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання
відповідальності.

При цьому, якщо держава чи орган
публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання інвалідам
І групи, ветеранам Великої Вітчизняної війни певних гарантій, а саме
забезпечення їх щорічною разовою грошовою допомогою, така держава чи орган
вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої
політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення
про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи
поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб
стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи
поведінки.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Конституції
україни (далі - Конституції) - права і свободи людини та їх гарантії визначають
зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

Відповідно до ст.8 Конституції -в
Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має
найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на
основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України
є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і
свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України
гарантується.

Відповідно до ст.21 Конституції -
усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними.

Враховуючи вищевикладенне суд
погоджується з позицією позивача щодо порушення його права на отриманнягрошової
допомоги у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком.

Однак, відповідно до ч.2 ст. 92
Кодексу адміністративного судочинства
-для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється
з дня, коли особадізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів. Оскільки позивачу було виплачено у 2004,2005,2006 роках
допомогу, а відповідно до п.4 ст.17-1Закону 3551 -він мав право звернутися за
нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснювалась
виплата допомоги, таким чином з цього моменту позивач повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Таким чином, в цій частині суд
погоджується з відповідачем про порушення строку звернення позивача до суду.

Враховуючи, те що Відповідачем не
доведено обґрунтованих підстав щодо правомірності виплати не в повному обсязі
разової грошової домоги Позивачу в 2007 року, а Позивачем не доведено про
необізнаність щодо положень Закону 3551, які гарантують виплати у більших
розмірах, суд частково погоджується з відповідачем в тому, що виплата разової
грошової допомоги здійснювалась з порушенням Закону 3551, а тому підстави
вважати їх дії неправомірними в повному обсязі -відсутні.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги чи
заперечення. Відповідач не довів суду належними та допустимими доказами
обґрунтованість своїх заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 9, 69-71, 86, 89,
90, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління
пенсійного фонду України в м. Києві та Київський міський центр по нарахуванню
та здійсненню соціальних виплат провести перерахунок щорічної до 5 травня
разової грошової допомоги, як учаснику війни у 2007 р. ОСОБА_1, виходячи з
трьох розмірів мінімальної пенсії за віком та здійснити відповідну додаткову
виплату.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст.
254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим
Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до
суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складання в повному
обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про
апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної
скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Повний текст постанови складено та
підписано -19 травня 2008 року.

Суддя
Арсірій
Р.О.