Справа № К-31392/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2008-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18
вересня 2008 року м. Київ

Колегія суддів
Вищого адміністративного суду
України у складі :

Головуючого судді: Бутенка В. І.,

Суддів: Лиски
Т. О.,

Горбатюка С. А.,

Мироненка О. В.,

Штульмана І. В.,

При секретареві - Семяністій С. А.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1до Управління праці та соціального захисту
населення Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області про
стягнення недоплаченої одноразової щорічної допомоги учаснику війни, касаційне провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення
Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області на постанову
Веселівського районного суду Запорізької області від 20 липня 2006 року та
ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 29 серпня 2006 року, -

В С
Т А Н
О В И
Л А :

У липні 2006 року ОСОБА_1.
звернулася до Веселівського районного суду Запорізької області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення
Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області про стягнення
недоплаченої разової щорічної допомоги учаснику війни до 5 травня відповідно до
Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту»
за період з 2004 року по 2006 рік у розмірі 2250,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що є учасником війни, що
підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1, виданим Мелітопольським об'єднаним
райвійськкоматом Запорізької області 30.04.96. На підставі Закону України ««Про статус ветеранів
війни і гарантії їх соціального захисту» вона має право на разову щорічну допомогу учаснику війни, розмір якої
повинен визначатися, виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка встановлена
законами. Але в порушення вимог вищезазначеного Закону в 2005, 2006 роках
грошова допомога нараховувалася її не повністю, а за 2004 рік зазначену грошову
допомогу їй фактично не виплачено.

На думку позивача, це призвело до порушення її прав, тому просила стягнути
з відповідача заборгованість по щорічній разовій допомозі за період 2004 - 2006
рр. у сумі 2250.00 грн.

Постановою Веселівського районного
суду Запорізької області від 20 липня 2006 року позовні вимоги задоволені
частково. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення
Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області на користь
ОСОБА_1. 1973,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду
Запорізької області від 29 серпня 2006 року постанова суду першої інстанції
змінена. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення
Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області на користь
ОСОБА_1. 1027,00 грн.

У касаційній скарзі на постанову Веселівського районного суду Запорізької
області від 20 липня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області
від 29 серпня 2006 року Управління праці та соціального захисту населення
Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області ставить
питання про скасування судових рішень в зв'язку з неправильним застосуванням
норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що для
врегулювання спірних правовідносин у цій справі пріоритетними є норми Закону
України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».

Такий висновок зроблений судами з порушенням правил застосування норм матеріального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є учасником війни.

Статтею 14 Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ
передбачено, що учасникам війни виплачується щорічна одноразова допомога до 5
травня в розмірі 3 мінімальних пенсій за віком.

Однак Законом України від 27 листопада 2003 року № 1344-ІV «Про
Державний бюджет України на 2004 рік» (ст. 44) учасникам війни, до яких
відноситься позивач, взагалі в 2004 році не передбачена виплата щорічної
разової допомоги, а законами України від 23 грудня 2004 року № 2285-ІV «Про
Державний бюджет України на 2005 рік» (ст. 34) та від 20 грудня 2005 року
№3235-ІV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» (ст.30) установлено виплату
цієї допомоги учасникам війни лише в розмірі 50 гривень.

Зазначені закони України, в період з 5 травня по 30
вересня відповідних років, протягом якого позивач міг отримати грошову допомогу
(ч.4 ст.17-1 Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ), не визнані
неконституційними. Тобто, в даному випадку на період виникнення спірних
правовідносин, які є предметом спору в цій справі, були наявні нормативно-правові акти, які
мають однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги
до 5 травня учасникам війни.

Отже, для вирішення цього спору судам попередніх
інстанцій необхідно було визначитись, який з цих законів є пріоритетним та
підлягав застосуванню у виниклих правовідносинах.

Згідно зі статтею 75 Конституції
України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює
пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від
предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював
питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у
пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі
про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних
відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними
правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному.
Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо
повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з
прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично
скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

За змістом частини третьої статті 150
Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до
виконання на території України.

Отже, за наявності декількох законів,
норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення
спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з
урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята
пізніше.

Виходячи з наведених положень
Конституції України та рішення Конституційного Суду України, а також
враховуючи, що вищезазначеними статтями (44, 34, 30) законів України «Про
Державний бюджет України на 2004 та 2006 роки» фактично змінено положення
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,
який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному випадку є положення статей 44,
34, 30 відповідно законів України «Про Державний бюджет України на 2004 та 2006
роки».

Зазначених обставин та норм
матеріального права не врахували суди попередніх інстанцій під час вирішення
спору в цій справі, чим порушили правила застосування норм матеріального права,
а саме помилково надали перевагу приписам Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту».

З огляду на викладене рішення судів
першої та другої інстанцій підлягають скасуванню.

Для вирішення цього спору, з
урахуванням наведених вище норм матеріального права та висновків суду
касаційної інстанції, необхідно встановлювати нові обставини щодо правильності
визначення відповідачем розміру допомоги позивачу та давати їм належну правову
оцінку, що відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України не може зробити суд касаційної інстанції. Тому зазначену справу слід направити в суд першої
інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст.
221, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного
судочинства України, колегія суддів
,-

У Х В
А Л И
Л А :

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області задовольнити
частково.

Постанову Веселівського районного суду Запорізької області від 20 липня
2006 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 29 серпня 2006
року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає,
крім випадків, передбачених ст. 237 КАС України.

Судді :

В.
І. Бутенко

Т.
О. Лиска

С.
А. Горбатюк

О.
В. Мироненко

І.
В. Штульман