Справа № К-37955/06
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2008-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого

Цуркана М.І.,

суддів:

Амєліна С.Є.,

Ліпського Д.В.,

Мойсюка М.І.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1до Овруцької центральної районної лікарні, Управління праці та
соціального захисту населення Овруцької районної держаної адміністрації
Житомирської області, Головного Управління праці та соціального захисту
населення Житомирської обласної державної адміністрації про стягнення коштів,
яка переглядається за касаційною скаргою ОСОБА_1на постанову апеляційного суду
Житомирської області від 13 листопада 2006 року

у с т а н о в и л а :

У серпні 2005 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Овруцької
центральної районної лікарні, Управління праці та соціального захисту населення
Овруцької районної держаної адміністрації Житомирської області (далі - УПСЗН
Овруцької РДА Житомирської області), Головного Управління праці та соціального
захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації (далі - ГУПСЗН
Житомирської ОДА) про стягнення коштів.

Зазначала, що є особою потерпілою
внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, інвалідом 3 групи, проживає в
населеному пункті віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення а
тому, за правилами Закону України від 28 лютого 1991 року №796ХІІ «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі Закон №796ХІІ), має право на щомісячну грошову допомогу у
зв»язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та
підсобного господарства, доплату за роботу на території радіоактивного
забруднення та щорічну допомогу на оздоровлення.

Посилаючись на те, що всупереч згаданому Закону доплата та допомоги
провадились без застосування кратності до встановленого розміру мінімальної
заробітної плати, а в твердій сумі, то вважає, що має право на стягнення з
Овруцької центральної районної лікарні 14624 грн. заборгованості по доплаті за
роботу на території радіоактивного забруднення за період з 1 липня 2002 року по
1 квітня 2005 року і з ГУПСЗН Житомирської ОДА - 2914 грн. заборгованості по
допомозі громадянам, які проживають на забрудненій території та 2688 грн. по
допомозі на оздоровлення.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 23 серпня 2005 року позов
задоволено.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 13
листопада 2006 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове про
відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, з посиланням на порушення судом норм
матеріального та процесуального права, просить оскаржувану постанову
апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є потерпілою І категорії
внаслідок Чорнобильської катастрофи, працює в Овруцькій центральній районній
лікарні та з січня 1984 року проживає в м. Овручі Житомирської області, яке
віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Також встановлено, що позивачка отримувала допомогу на
оздоровлення в розмірі 21,5 грн., допомогу у зв»язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого виробництва та підсобного господарства з 1 липня
2002 року по 1 липня 2005 року у розмірі 2,1 грн., а також доплату громадянам, які працюють на
забрудненій території у розмірі 10,50 грн.

Задовольнивши вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виплати про
які йдеться в позові здійснювались на підставі постанови Кабінету Міністрів
України від 26 липня 1996 року №836 (далі - Постанова №836), тобто у розмірах,
що не відповідають вимогам Закону №796ХІІ, а тому застосуванню підлягає закон,
як акт вищої юридичної сили.

Скасувавши рішення і постановивши відмовити у позові, апеляційний суд
зазначив, що позивачка одержувала передбачені Законом доплату і допомоги в
розмірах визначених Постановою №836, в межах видаткової частини бюджету, а тому
будь яка заборгованість держави з цих виплат відсутня.

З висновками апеляційного суду погодитись не можна з таких підстав.

За змістом частини 1 статті 37 Закону №796ХІІ (тут і далі в редакції чинній
на час виникнення спірних правовідносин) громадянам, які проживають у зоні
гарантованого добровільного відселення була передбачена виплата щомісячної
грошової допомоги у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в розмірах 40
процентів від мінімальної заробітної плати.

Частиною 1 статті 39 цього Закону встановлено, що громадянам, які працюють
на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата, розмір якої у
зоні гарантованого добровільного відселення становить дві мінімальні заробітні
плати.

Згідно статті 48 Закону №796ХІІ громадянам забезпечується щорічна допомога на
оздоровлення в розмірі 4 мінімальних заробітних плат.

У період, за який заявлені вимоги
про стягнення доплати і допомог, розміри
мінімальної заробітної плати постійно
змінювалися.

В той же час, розміри виплат були сталими і здійснювалися на підставі Постанови
№836.

Суд апеляційної інстанції вважав, що застосуванню підлягає розмір виплат
встановлений зазначеною Постановою.

Однак, Законом №796ХІІ не уповноважено Кабінет Міністрів України зменшувати
суми доплати і допомог, встановлених Законом.

Більше того, частиною 1 статті 67 зазначеного Закону передбачено, що
конкретні розміри всіх виплат підвищуються Кабінетом Міністрів України
відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної
плати.

Незважаючи на постійне збільшення мінімальної заробітної плати, розміри
допомоги і доплат передбачених статтями 48, 37, 39 Закону №796ХІІ залишались незмінними з 1996 року, тобто не
відповідали розмірам встановленим цим Законом та іншими законами України.

Зміст законів України, якими встановлювалися розміри мінімальних заробітних
плат, свідчить про відсутність будь-яких обмежень щодо можливостей застосування
цих розмірів для реалізації положень статей 48, 37, 39 Закону №796ХІІ.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції у частині необхідності
здійснення виплат в розмірах визначених Постановою №836 не ґрунтується на
законі.

Разом з тим, задовольняючи позов,
суд першої інстанції неповно дослідив і не проаналізував Закони України про
Державний бюджет на відповідні роки, в яких визначено розміри видатків, що
направляються органам Пенсійного фонду України та управлінням Міністерства
праці і соціального захисту населення для реалізації виплат потерпілим
внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Неповне з»ясування судами дійсних
обставин справи та порушення норм матеріального права призвело до ухвалення
рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного
судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому ухвалені рішення підлягають скасуванню, а справа направленню на новий судовий
розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

Виходячи з наведеного, керуючись статтями 220, 223, 227, 230 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 23 серпня 2005
року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 13 листопада 2006 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена
до Верховного Суду України лише за винятковими обставинами у строк та у порядку
визначеними статтями 237- 239 КАС України.

Головуючий
М.І. Цуркан

судді:
С.Є. Амєлін

Д.В. Ліпський

М.І. Мойсюк

В.В. Юрченко