Справа № 3/335
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2008-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

місто
Київ

11
год. 50хв.

21.07.2008 р.
№ 3/335

Окружний
адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Блажівської Н. Є., суддів Кротюка О.В.,
Келеберди В.І., при секретарі судового засідання Яремій Г.В..

Розглянув
у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

За
позовом

ОСОБА_1

ДоДержавного комітету України у
справах національностей та релігій

про

скасування
рішення та зобов'язання вчинити дії

У
судовому засіданні 21 липня 2008 року відповідно до пункту 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну
частину Постанови.

О Б С Т А В И Н
И С П Р А В И

Громадянка
Грузії ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернулася до Окружного адміністративного
суду міста Києва з позовними вимогами до Державного комітету України у справах
національностей та релігій (надалі -Відповідач) про визнання неправомірним та
скасування рішення Відповідача № 187-08 від 07 квітня 2008 року та зобов'язання
прийняти рішення про надання статусу біженця.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, на думку
Позивача, спірне рішення про відмову в наданні статусу біженця у зв'язку з
відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є незаконним та
таким, що підлягає скасуванню. Представником Позивача також зазначено, що
ОСОБА_1 не може повернутись до Грузії,
оскільки в Україні проживають її діти -ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які у 2000
році отримали в Україні статус біженців, а також було зазначено, що Позивач має
серйозні проблеми зі здоров'ям, а тому потребує постійного догляду та
підтримки.

Представник
відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив та просив суд відмовити у
їх задоволенні. Представник Державного комітету України у справах
національностей та релігій зазначив, що фактів інцидентів із застосуванням
фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною
належністю чи політичними поглядами Позивача виявлено не було. Жодних
обґрунтованих фактів переслідувань або загрози переслідувань на свою адресу
заявник не навів. Заходи адміністративного впливу до заявника не
застосовувались.

Розглянувши
подані документи і матеріали та заслухавши пояснення Позивача, її представника
та представника Відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В

Громадянинка
Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, за національністю єзидка, за
віросповіданням - єзидизм, прибула до України нелегально приблизно в 2000 році.

15
квітня 2004 року Позивач звернулася із заявою про надання статусу біженця до
Управління у справах національностей та міграцій. В заяві ОСОБА_1 зазначила, що
в прибула до України з метою вбереження себе та своєї сім'ї від переслідувань з
боку влади. Також вказала, що її віра не дозволяє воювати, тому вона вирішила
приїхати до України.

22
квітня 2005 року Державним комітетом України у справах національностей та
міграції було прийнято рішення у формі повідомлення № 434 про відмову в наданні
статусу біженця громадянці Грузії ОСОБА_1.

Постановою
Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2005 року № 2-А-99/2005р. було визнано
неправомірним рішення Державного комітету України у справах національностей та
міграції № 434 від 22.04.2005 р. про відмову в наданні статусу біженця ОСОБА_1
та скасовано його; зобов'язано Державний комітет України у справах
національностей та міграції перевірити дійсні обставини для прийняття
правомірного рішення за заявою ОСОБА_1.

Рішенням
Державного комітету України у справах національностей та міграції 434/6 від
09.10.2006 року було скасовано рішення Держкомнацміграції України № 434 від
22.04.2005 р. про відмову в наданні статусу біженця ОСОБА_1. На Управління
міграційної служби міста Києва було покладено обов'язок прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в
Україні ОСОБА_1.

Наказом
Управління міграційної служби у місті Києві Державного комітету України у
справах національностей та міграції № 291 від 22 травня 2007 року Про
оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця гр.
Грузії ОСОБА_1 було вирішено прийняти документи гр. Грузії ОСОБА_1 до
оформлення для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

7
червня 2007 року Позивач була повторно викликана на співбесіду до Управління
міграційної служби у м. Києві.

За
результатами розгляду особової справи № 07.25.0088-01 був прийнятий Висновок
щодо відмови у наданні статусу біженця громадянці Грузії ОСОБА_1.

17
серпня 2007 року був прийнятий Висновок органу міграційної служби по справі №
07.25.0088-01 про відмову в наданні статусу біженця громадянці Грузії ОСОБА_1.

7
квітня 2008 року Державним комітетом України у справах національностей та
релігій було винесене Рішення № 187-08 про відмову в наданні статусу біженця
громадянці Грузії ОСОБА_1.

Згідно
зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати
притулку від переслідувань в інших
країнах.

Відповідно
до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року
жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що
принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно
до абзацу 2 статті 1 Закону України «Про біженців»біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства
(підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань,
перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може
користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може
чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абзацу 1 статті 12 Закону
України «Про біженців»орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає
заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в
органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань
громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з
дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником,
розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові
відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання
щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для
вирішення зазначеного питання.

Відповідно
до абзацу 6 статті 12 Закону України «Про біженців»рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця
приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника
відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли
заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу
біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов,
передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону,
якщо зазначені умови не змінилися.

У
відповідності до статті 13 Закону України «Про біженців»у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності інформації, повідомленої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами
до органів внутрішніх справ, служби безпеки,
інших органів державної
влади, органів місцевого самоврядування
та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх
фактів стосовно особи, заява
якої розглядається.

Відповідно
до частин 1 та 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при
вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого
зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та
визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав
людини.

Відповідно
до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до законодавства Європейського Союзу»з метою адаптації
законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення
відповідності правової системи України acquis communautaire з
урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства
ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу,
що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Враховуючи
викладене, суд приймає до уваги, як орієнтир, Директиви Європейського Союзу
«Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без
громадянств біженців або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими
причинами, а також суті захисту, що надається», які використовуються у практиці
Європейського Суду з прав людини, відповідно
до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його
справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної
причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Як
підтверджується матеріалами справи Позивача, вона зробила реальну спробу
обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що не має можливості повернутись до країни
походження в зв'язку із тим, що воєнні дії, які відбуваються в Грузії
суперечать її релігійним переконанням.

Виходячи
з наведеного вище, Суд встановив, що заява Позивача не є очевидно
необґрунтованою.

Разом
з тим, Суд звертає увагу, що необгрунтованим є вимагати документи, які доводять
переслідування з боку влади від особи, яка переслідується, оскільки досить
часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших
обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання
документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті
заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі
твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є
достатньою. Тому відмова суб'єкта владних повноважень в наданні особі статусу
біженця на підставі відсутності документів, які б підтверджували факт
переслідування за національною, політичною, релігійною ознакою не в кожному
випадку можуть бути визнані обгрунтованими .

Як
свідчать наявні в матеріалах справи копії документів, що посвідчують особу та
підтверджують факт надання в Україні статусу біженця, донька Позивача -ОСОБА_2,
23 грудня 1974 року народження, та син -ОСОБА_3, 1978 року народження, отримали
в Україні статус біженців.

Відповідно
до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні
права та обов'язки.

Згідно
з положенням статті 1 Закону України «Про біженців»члени сім'ї біженця
- чоловік (дружина),
діти, яким не виповнилося вісімнадцять
років, непрацездатні батьки
та інші особи, які перебувають
під опікою чи піклуванням біженця.

Як
підтверджується наявною в матеріалах справи копією виписки з історії хвороби №
5831 ОСОБА_1 має проблеми зі здоров'ям.

Відповідно
до частини 2 статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні син та дочка
зобов'язані утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують
матеріальної допомоги.

Положення
статті 4 Закону України «Про біженців»передбачає, що Україна сприяє збереженню
єдності сімей біженців. Члени сім'ї особи, якій надано в Україні статус
біженця, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати в Україну і набути
статусу біженця, за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим
статті 10 цього Закону.

Виходячи
із пояснень Позивача та її представника, та, як вбачається із наявних в
матеріалах справи документів, Позивач через поганий стан здоров'я перебуває на
утриманні своїх дітей, яким в Україні наданий статус біженців, тому Суд вважає
за можливе визнати вказану підставу поважною і вважає, що Позивач може
підпадати під дію вищевказаної ст. 4 Закону України «Про біженців».

Відповідно
до статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство
охороняються державою.

Згідно
з частиною 3 статті 4 Сімейного кодексу України кожна особа має право на
проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у
випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно
з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги чи
заперечення.

Відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Враховуючи
вищенаведене, Суд, прийшов до висновку, що Відповідачем не доведено
правомірність прийнятого ним повідомлення № 187-08 від 07 квітня 2008 року.

Щодо
позовної вимоги про зобов'язання Відповідача прийняти відносно Позивача рішення
про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця,
суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно
до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким
чином, діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти,
ці закони та підзаконні акти дають суб'єктам владних повноважень можливість
користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише
межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Відповідно
до вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: …3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії). Цей критерій вимагає від суб'єкта владних
повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо
вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.
Суд вважає, що для цього Відповідач повинен ретельно зібрати і дослідити
матеріали, що мають доказове значення у справі.

Суд
звертає увагу сторін на те, що суб'єкт владних повноважень повинен уникати
прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не
конкретними обставинами.

Усі
рішення суб'єкта владних повноважень повинні бути прийняті на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Завданням
адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Таким чином,
позовна вимога щодо зобов'язання Відповідача прийняти відносно Позивача
позитивне рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання
статусу біженця є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за
межі завдань адміністративного судочинства.

Водночас, враховуючи вищевикладене,
суд вважає за необхідне зобов'язати Державний комітет України у справах
національностей та релігій повторно розглянути питання щодо оформлення
документів громадянці Грузії ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства
України.

Відповідно до частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що розгляд і
вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, а також частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Виходячи
з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 6, 7, 17, 94, 99, 100, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В

Адміністративний
позов задовольнити частково:

1. Скасувати рішення Державного комітету
України у справах національностей та релігій № 187-08 від 07 квітня 2008 року.

2. Зобов'язати Державний комітет України
у справах національностей та релігій повторно розглянути питання про надання
громадянці Грузії ОСОБА_1 статусу біженця відповідно до вимог чинного
законодавства України.

3. Стягнути з державного бюджету України
на користь громадянки Грузії ОСОБА_1 1 грн. 70 коп. судових витрат.

Постанова
відповідно до частини 1 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було
подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про
апеляційне оскарження.

Головуюча
суддя
Н. Є. Блажівська

Судді О.В.
Кротюк

В.І. Келеберда