Справа № 22-а-814/2008
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2008-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа
№ 22-а-814/08 р.
Головуючий у першій інстанції: Пошкурлат О.М.
Доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2008 року
м. Київ

Колегія
суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Бараненка І.І., Маслія В.І.,

при секретарі:
Трибой І.В.,

розглянувши
матеріали апеляційної скарги Військової частини
А-4245 на постанову Прилуцького
міськрайонного суду Чернігівської області від 03.04.2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини А-4245 про стягнення
невиплаченої грошової компенсації за не отримане речове майно, -

В С Т А
Н О В И Л А:

ОСОБА_1
звернувся до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з
адмінпозовом до військової частини А-4245 про стягнення невиплаченої грошової
компенсації за не отримане речове майно.

Постановою Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 03.04.2007 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну постанову суду
першої інстанції та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на неправомірність та безпідставність
оскаржуваної постанови, порушення судом першої інстанції норм матеріального
права, що є безумовною підставою для її скасування. Вважає, що під час розгляду
справи судом не повністю враховано досліджувані ним докази.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення учасників процесу, що з'явилися в судове засідання, перевіривши
матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1
перебував на військовій службі у військовій частині з 30.11.1985 року по
30.10.2006 року та був звільнений наказом командира В/ч А 2263 № 133 за станом
здоров'я.

Оскільки під час звільнення позивача йому не була виплачена грошова
компенсація за речове майно в розмірі
7181,19 грн., він змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного
права.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на порушення відповідачем
його прав, свобод та законних інтересів в зв'язку з відмовою надання грошової компенсації за неотримане
речове майно.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про законність та обґрунтованість
позовних вимог, а тому задовольнив їх.

Апеляційна скарга мотивована тим, що речове забезпечення
військовослужбовців регламентується Постановою КМУ № 1444 від 28.10.2004 року
«Про забезпечення військовослужбовців Збройних сил та інших військових
формувань у мирний час» та Наказом міністра оборони України № 45 від 31.01.2006
року «Про заходи щодо виконання Постанови КМУ № 1444 від 28.10.2004 року».
Також, апелянт зазначає, що дія ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання
військовослужбовцями грошової
компенсації замість речового майна, призупинена ст. 2 Закону України «Про деякі
заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 року, також було зупинено
дію п. 2 ст. 9.1 на 2007 рік згідно з Законом України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік».

Проте, такі доводи апелянта, судова
колегія не може прийняти, з огляду на наступне.

Згідно
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 «Про
застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», судам необхідно
виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого
органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної
Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки
Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо)
підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено,
що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи
суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці
правовідносини.

Згідно приписам ст. 9 КАС України, суд при вирішенні
справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі
Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У
разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України,
міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою
України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу
юридичну силу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня
2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначено, що відповідно до
статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та
інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи
людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг
встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1
п.19).

Відповідно до положень Конституції України,
найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх
гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження
і забезпечення є головним обов'язком держави (ст.3), права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті
нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття
22).

Зупинення
дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та
обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках,
передбачених Основним Законом України (лише в умовах воєнного або надзвичайного
стану на певний строк).

Окрім
того, встановлений частиною другою статті 95 Конституції України, частиною
другою статті 38 Бюджетного Кодексу перелік правовідносин, які регулюються
Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи
змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених
іншими законами України та не може будь-яким чином змінювати визначене іншими
законами України правове регулювання суспільних відносин.

За змістом положень частин 2 і 3 статті 22 Основного
Закону України конституційні права гарантуються, а держава повинна утримуватись
від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування чи звуження
змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже,
відповідачем неправомірно було відмовлено в наданні грошової компенсації за
неотримане речове майно, оскільки такими діями водночас фактично було скасовано
конституційну гарантію забезпечення прав позивача.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції,
обґрунтовано керувався положеннями Закону України «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не положеннями Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007 рік» та вірно прийшов до висновку щодо
задоволення позову.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС
України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Також,
відповідно до положень ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову,
що відповідачем зроблено не було.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про
неправомірність дій відповідача, порушення ним
Конституції та законів України. Отже, судова колегія не вбачає правових
підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального
права.

З
урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, обставини справи з'ясовані повно та об'єктивно, а тому
підстав для його скасування не вбачається. За таких обставин апеляційна скарга Військової частини А-4245
на постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від
03.04.2007 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до військової частини А-4245 про
стягнення невиплаченої грошової компенсації за не отримане речове майно - підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду
першої інстанції - без змін.

Керуючись
ст.ст. 2, 9, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, судова
колегія, -

У Х В А Л И Л А :

В
задоволенні апеляційної скарги Військовій частині А-4245 - відмовити.

Постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від
03.04.2007 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути оскаржена протягом одного місяця шляхом
подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: суддя:

Судді: