Справа № 22-а-7648/2008
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2008-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

львівський апеляційний адміністративний суд
1-ї інст. Король Ю.А. Рядок статзвіту № 33
міськрайонний суд Закарпатської області, №2а-4299/08. Справа №22-а-7648/08
Доповідач : Заверуха
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2008 року м. Львів

Колегія суддів
Львівського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого Заверухи
О.Б., суддів: Олендера І.Я., Шавеля Р.М., при секретарі Ступницькій Г.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на постанову Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 03 березня 2008 року по адміністративній
справі №2а-4299/08 за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до держави Україна в особі Державного казначейства України, Державної
податкової адміністрації України, Міністерства
фінансів України, Державної судової адміністрації про стягнення грошової компенсації суми податку доходів з
фізичних осіб у розмірі 59948 гривень 93 копійок, -

встановила:

У серпні 2007 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали адміністративний позов до держави Україна в особі Державного казначейства України,
Державної податкової адміністрації
України, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації про стягнення грошової компенсації
суми податку доходів з фізичних осіб у розмірі 59948 гривень 93 копійок.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 03 березня 2008 року в
задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до до держави Україна в особі Державного казначейства України, Державної податкової адміністрації України,
Міністерства фінансів України, Державної судової
адміністрації про стягнення грошової компенсації суми податку доходів з фізичних осіб у розмірі 59948 гривень 93 копійок відмовлено.

Зазначена постанова мотивована тим, що позивачі працюють
на посадах суддів Берегівського районного суду Закарпатської області, виплата
грошової компенсації повинна здійснюватись за
рахунок бюджетних призначень на оплату праці, передбачених у Державному бюджеті України, джерелом
виплати грошової компенсації суддям є
нарахована сума податку з доходів фізичних осіб, утриманого із заробітної плати суддів, яка повинна залишатися в
розпорядженні установи для здійснення рівноцінної
та повної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб. Державна судова адміністрація з січня 2003 року є
головним розпорядником бюджетних коштів, однак,
відповідно до норм діючого законодавства, кошти належать до утримання не з Міністерства фінансів України, а з
Державного казначейства України, до якого позивачами не заявлено
позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятою постановою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу до Львівського апеляційного
адміністративного суду в якій просять скасувати оскаржувану
постанову і прийняти нову, якою направити справу на новий розгляд.

Апеляційну скаргу мотивують тим, що судом першої
інстанції порушено принцип диспозитивності як один
з основних принципів адміністративного судочинства, передбачений ч.2 ст. 11 КАС України, оскільки суд,
свідомо вийшовши за межі позовних вимог, відмовив у стягненні грошової
компенсації сум утриманого податку з доходів
фізичних осіб не тільки з Міністерства фінансів України, але також і з інших осіб, вказаних у позовній заяві, про стягнення
грошових сум, з яких позивачі не клопотали.
Крім того, позивачів було позбавлено права брати участь в дослідженні доказів, давати пояснення, змінити підставу або
предмет адміністративного позову тощо,
не були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, судових
повісток не одержували.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного
адміністративного суду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а постанову суду без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору
є правомірність сплати позивачами
податку з доходів фізичних осіб, можливість вважати зазначену сплату втратою частини заробітку, право на
компенсацію зазначеної втрати за рахунок оплаченого
податку.

Таким чином, наявність спору, пов'язаного з проходженням
публічної служби суб'єктів владних
повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, обумовлюють
розгляд даної справи в межах адміністративного судочинства І визначать три різновиди (напрями) дослідження спірних
правовідносин, а саме: податкових; правовідносин,
пов'язаних з публічною службою та пов'язаних зі здійсненням суб'єктами владних повноважень владних
управлінських функцій.

З
врахуванням цього колегія зазначає наступне.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про
податок з доходів фізичних осіб» від 22 травня 2003 року №
889-4, яким запроваджено податок з доходів фізичних осіб, який відповідно до
пункту 4 частини 1 статті 14 Закону України «Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року № 1251-12 належить до загальнодержавних
податків і зборів (обов'язкових) платежів.

Зазначений Закон, серед іншого, визначає: платників
податку (стаття 2), об'єкт оподаткування (стаття 3),
загальний оподатковуваний дохід, у тому числі місячний

(пункт
4,2 статті 4,), доходи, які не включаються до складу загального оподатковуваного доходу (пункт 4.3 статті 4)
податкові соціальні пільги (стаття 6), ставки податку (стаття
7), порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету
(стаття 8), прикінцеві положення (стаття 22).

Відповідно до вимог зазначеного Закону Територіальним
управлінням Державної судової
адміністрації в Закарпатській області, як податковим агентом, утриманий та
перерахований до Державного бюджету України, а позивачами, як платниками
податку, сплачений податок з доходів фізичних осіб в період з 01 січня 2004
року по 30 листопада 2006 року :ОСОБА_4 - 10461,65 грн.; ОСОБА_1 - 17065,28
грн.; ОСОБА_3 - 11565,76 грн.; ОСОБА_2- 11173,72 грн.; ОСОБА_5 - 9682,52 грн. (а.с.9-13).

Колегія суддів вважає, що зазначені обставини судом
першої інстанції було правильно встановлено.

Поряд з цим у відповідності до п. 22.2 статті 22
зазначеного Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» передбачено: у разі, якщо норми інших законів - чи законодавчих актів, що містять правила
оподаткування доходів (прибутків) фізичних осіб, суперечать нормам цього
Закону, пріоритет мають норми цього Закону.

Пунктом
22.7 статті 22 вищенаведеного Закону передбачено, що суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового
забезпечення, грошових винагород та
інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у
зв'язку з виконанням обов'язків несення
служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації
втрат доходів цієї категорії громадян.

Аналіз
норм наведеного підпункту вказує на помилковість їх застосування до спірних
відносин, оскільки вони жодним чином не торкаються оподаткування доходів суддів. Інших норм, які б звільняли суддів від
сплати податку з доходів фізичних осіб або передбачали компенсацію втрат
доходів від сплати прибуткового податку нормами наведеного Закону, нормами
інших законів з питань оподаткування не передбачено.

Пунктом 22.12.1 пункту 22.12 статті 22 зазначеного
Закону, у зв'язку з набранням чинності цим
Законом, рекомендовано Президенту України скасувати укази Президента України, які стосуються оподаткування доходів
фізичних осіб (прибуткового податку з
доходів громадян).

Указом Президента України від 25 грудня 2003 року №
1497/2003 визнані такими, що втратили
чинність з 1 січня 2004 року, у тому числі абзац четвертий статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584 «Про додаткові заходи
щодо соціального захисту суддів», який
встановлював, що заробітна плата суддів не обкладається прибутковим
податком за місцем основної роботи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позивачем
правомірно сплачений податок з
доходів фізичних осіб у період з 01 січня 2004 року по ЗО листопада 2006 року як плата фізичної особи за послуги,
які надаються їй територіальною громадою,
на території якої така фізична особа має податкову адресу або розташовано особу, що утримує цей податок згідно з
цим Законом (абзац 1. 13 статті 1).

Зазначений податок сплачений в межах податкових відносин,
на користь Державного бюджету
України, і може бути повернутий (стягнений) з Державного бюджету у разі помилкової та/або надмірної сплати,
за правилами бюджетного та податкового
законодавства, відповідно ст.50 Бюджетного кодексу України та ст.15 Закону
України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед

бюджетами та державними
цільовими фондами».

Відповідно до пункту 16.1 статті 16 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» податок, утриманий з доходів
резидентів, підлягає перерахуванню до бюджету
згідно з нормами Бюджетного кодексу України, частина четверта статті 50 якого передбачає зарахування податків
безпосередньо на єдиний казначейський рахунок
Державного бюджету України. Зазначений рахунок є основним рахунком держави для проведення фінансових операцій та
ефективного управління коштами державного та місцевих бюджетів відповідно до
Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого наказом Державного
казначейства України від 26 червня 2002 року № 122 (зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 18 липня 2002 року за №594/6882).

Крім того колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що
в розумінні пункту 15 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України професійна діяльність суддів є публічною службою.

Відповідно до ч. 1 ст.6 Конституції України державна
влада в Україні здійснюється на засадах
її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Конституційні засади правосуддя закріплені розділом 8 Конституції
України. Правові засади організації судової
влади та здійснення правосудця в Україні система судів загальної юрисдикції,
основні вимоги щодо формування корпусу професійних суддів, система та порядок
здійснення суддівського самоврядування, а також встановлення загального порядку забезпечення діяльності судів та регулювання
інших питань судоустрою визначається Законом України «Про судоустрій
України».

Закон
України «Про статус суддів» визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя,
дотримання Конституції і законів України, охорони прав і свобод
громадян.

Стаття 11 Закону України «Про статус суддів» передбачає
забезпечення незалежності суддів,
яка, серед іншого, забезпечується матеріальним і соціальним забезпеченням судді відповідне до їх статусу.
Матеріальне і побутове забезпечення суддів
визначене статтею 44 зазначеного Закону, частина перша якої передбачає склад заробітної плати.

Жодна з наведених норм не визначає компенсацію від втрати
заробітної плати, пов'язаної із справлянням податку за Законом
України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Частина 8 ст. 14 Завину України «Про судоустрій України»
передбачає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів
не допускається звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантія
самостійності суддів, незалежності та правової захищеності
суддів.

Частина
3 статті 11 Закону України «Про статус судців» передбачає, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи його
правового захисту, матеріального і соціального
забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України
і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами, оскільки нормами зазначених законів як компенсація від
втрати заробітку, так і виплата заробітної
плати без стягнення податку з доходів фізичних осіб не передбачена, підстави вважати порушеними у межах спірних
відносин дані норми відсутні.

Стаття
48 наведеного Закону передбачає в 2004 році повну компенсацію витрат, пов'язаних із справлянням податку з доходів
фізичних осіб відповідно до Закону України «Про податок з доходів
фізичних, осіб»» із грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержуваних військовослужбовцями та особами
рядового і

начальницького складу (в
тому числі відряджених до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) органів внутрішніх справ,
органів та установ виконання покарань, податкової
міліції у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби, здійснюється за рахунок бюджетних призначень на оплату
праці загального та спеціального фондів
державного бюджету на утримання Міністерства оборони України, інших військових формувань та правоохоронних
органів, створених відповідно до законів
України, а також органів виконавчої влади та цивільних установ, до яких відряджені в установленому порядку військовослужбовці та особи
рядового і начальницького складу в установленому Кабінетом Міністрів України
порядку.

З метою покриття ризиків бюджету, пов'язаних з
проведенням податкової реформи, та досягнення реальності і
збалансованості державного та місцевого бюджету пунктом 44 статті 80 Закону
України «Про Державний бюджет на 2004 рік» зупинені на 2004 рік статті 64 і 65 Бюджетного кодексу України, стаття 16 Закону
України «Про податок з доходів фізичних осіб» в частині закріплення та
застосування нормативів відрахувань податку з доходів фізичних осіб за
бюджетами місцевого самоврядування, який
справляється з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового
і начальницького складу (в тому числі
відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) органів внутрішніх справ, органів і установ
виконання покарань, податкової міліції у зв'язку з виконанням обов'язків
несення служби.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20 січня
2004 року № 22-р «Про деякі питання оплати праці суддів»
дозволено головам судів загальної юрисдикції здійснювати
у 2004 році компенсаційні виплати у розмірі до 100 відсотків посадового окладу
в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати податку
на доходи фізичних осіб буде нижчою ніж
розмір середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за 4 квартал 2003 року. Компенсаційна виплата не
повинна перевищувати втрати частини
заробітку суддів, пов'язаної Із справлянням податку відповідно до Закону
України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Пунктом 2 зазначеного розпорядження передбачено, що
компенсаційна виплата, передбачена пунктом 1 цього розпорядження,
здійснюється в межах видатків на оплату праці, передбачених у Державному
бюджеті України на 2004 рік на утримання органів судової влади.

Обов'язку застосування зазначеного розпорядження жодним
із відповідачів не передбачено.

Міністерство фінансів України є центральним органом
виконавчої влади, підпорядкованим Кабінету
Міністрів України, діє на підставі Положення про Міністерство фінансів України, яке затверджене Указом
Президента України від 26 серпня 1999 року № 108
У99. Вимоги позивачів до Міністерства фінансів України не обгрунтовані жодним посиланням на чинне законодавство.
Міністерство фінансів України відповідно до
статті 35 Бюджетного кодексу України при отриманні від головних розпорядників бюджетних коштів бюджетних запитів
проводить аналіз бюджетного запиту з точки зору його відповідності меті,
пріоритетності, а також ефективності
використання бюджетних коштів (стаття 36 Бюджетного кодексу України). На підставі аналізу бюджетних запитів Міністерство готує проект
закону про Державний бюджет України.

Положення про Державне казначейство України, затверджене
постановою Кабінету Міністрів
України від 21 грудня 2005 року № 1232. Державне казначейства України є урядовим органом державного управління,
що діє у складі Міністерства

фінансів
України І йому підпорядковується. Зазначеним положенням встановлені основні завдання, функції як засіб здійснення
повноважень до покладених на нього завдань.
У межах спірних відносин відсутні будь-які неправомірні дії з боку Державного казначейства України щодо позивачів.
Оскільки підстави для стягнення заявлених сум з
Державного бюджету України відсутні, стосовно зазначеного відповідача
слід відмовити у задоволенні позовних вимог.

Положення про Державну судову адміністрацію України,
затверджене Указом Президента України від 3
березня 2003 року № 182/2003. Державна судова адміністрація України є центральним органом виконавчої
влади зі спеціальним статусом, діяльність якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України. Серед інших
завдань, покладених на Державну судову адміністрацію України, підпунктом 13 пункту 4 передбачене виконання функцій
головного розпорядника бюджетних коштів, передбачених на фінансове
забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції
та діяльності кваліфікаційних комісій суддів усіх рівнів, органів суддівського самоврядування», інших органів і
установ судової системи та ДСА України,
а підпункт 14 даного пункту передбачає здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів, у тому числі
суддів у відставці, а також працівників апаратів судів.

Державна судова адміністрація України виконує функції
головного розпорядника бюджетних коштів, виходячи з
чого вона подає до Міністерства фінансів України
бюджетний запит, тобто розрахунки необхідних витрат судової влади, визначених відповідно до Закону України «Про
статус судців» та інших нормативно-правових актів для закладення їх до проекту
закону про Державний бюджет України на відповідний
рік. Розподіл коштів за напрямками видатків Державна судова адміністрація України як головний розпорядник
коштів здійснює самостійно.

Зазначений
Закон та Інші нормативно-правові акти не передбачають право суддів на заявлену компенсацію, що обумовлює неможливість
включення її сум до бюджетного
запиту.

Таким чином, жодний із відповідачів при здійсненні своїх
владних управлінських функцій не
порушив права позивача.

Поряд з цим, колегія суддів апеляційної інстанції вважає,
що надання судді за рахунок Держави
матеріального І соціального захисту, у тому числі заробітної плати, що відповідає його високому статусу, є гарантією
забезпечення незалежності. В Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи
від 13 жовтня 1994 року № (94) 12 (994 323)
зазначається: «Незалежність, дієвість та роль суддів має забезпечити те, щоб статус і винагорода суддів відповідали гідності
їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе». Особливий порядок фінансування судів і діяльності
суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на
забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Пунктом 6.1 Європейської Хартії передбачено, що судді,
які виконують професійно свої
суддівські функції, мають право на винагороду, рівень якої повинен бути таким, щоб вони були захищені від тиску при
прийнятті ними рішень і в роботі взагалі, щоб ніщо не могло вплинути на їх
незалежність та неупередженість.

Розгляд даної справи посвідчує те, що матеріальне
забезпечення суддів знаходиться не на
належному рівні, але вирішувати зазначене питання з порушенням норм чинного законодавство є неприпустимим.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної
інстанції переглядає рішення суду першої Інстанції в межах
апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за
межі доводів апеляційної
скарги в разі
встановлення під час

апеляційного провадження
порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до
неправильного вирішення справи. Згідно Із ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що
постанова суду першої інстанції грунтується на повному,
об'єктивному і всебічному з'ясуванні обставин справи, відповідає вимогам ст.ст.2,10,11,71,72,86,138,143,159,161-163
КАС України, прийнята відповідно до норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2008
року по адміністративній справі №2а-4299/08
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до держави Україна в особі Державного казначейства України,
Державної податкової адміністрації
України, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації про стягнення грошової компенсації
суми податку доходів з фізичних осіб у
розмірі 59948 гривень 93 копійок залишити без задоволення, а постанову
Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2008
року -без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної
інстанції протягом одного місяця з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.
160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: І.Я. Олендер

Р.М.
Шавель