Справа № 22-а-7093/2008
Суддя: Сіваченко І.В.
Дата ухвалення: 2008-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

у 1 інстанції - Гончаров О.М.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 серпня 2008 року справа №
22-а-7093/08

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого

Сіваченка І.В.

суддів при секретарі за участі представника
позивача

Дяченко С.П., Нікуліна О.А. Кірсанової
М.В. Гапонова О.С.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу

Управління праці та соціального захисту
населення Стаханівської міської ради Луганської області

на постанову

Стахановського міського суду Луганської
області

від

15.05.2008 року

у справі

№ 2-а-556/2008

за позовом

ОСОБА_1

до

Управління праці та соціального захисту
населення Стахановської міської ради Луганської області, третя особа -
Головне управління Державного казначейства України у Луганській області

про

визнання незаконними дій та бездіяльності
відповідача та відновлення порушеного права на допомогу на оздоровлення, -

В С Т А Н О В И Л А :

01.04.2008 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Постановою
Стахановського міського суду Луганської області від 15.05.2008 року позов
ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Стахановської міської ради Луганської області про
стягнення недоотриманих коштів на оздоровлення за 1997-2008 роки - задоволено
частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача допомогу за 1997-2005 та
2007-2008 роки. В частині позову за 2006 рік - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати,
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, та
ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Крім того, апелянт зауважував, що позивач пропустив строк звернення до
суду з адміністративним позовом. За відсутності поважності причин такого
пропуску суд першої інстанції не застосував положення ч.1 ст. 100 КАС України
за 1997- 2007 роки та не відмовив у позові до 2007 року з цих підстав, хоча на
цьому наполягав відповідач.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення
апеляційної скарги. Інші особи, які беруть участь в справі, до апеляційного
суду не прибули.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи,
вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу
обґрунтованою частково, а судове рішення таким, що підлягає скасуванню з
наступних підстав.

При розгляді справи в апеляційній інстанції
встановлено наступне.

Суд
апеляційної інстанції при розгляді справи встановив, що з 19.09.2001
рокуОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1
категорії 2 групи.

Відповідно
до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 р. №
796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) передбачена щорічна допомога на оздоровлення
особам 1 категорії 2 групи, постраждалі у наслідок ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Розмір
мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Відповідно до ч.2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах
здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

КАС України набув чинності з 01.09.2005 року. Позивач звернувся з
теперішнім позовом до суду 01.04.2008 року, тобто більш ніж через рік після
набрання чинності процесуальним Кодексом.

Згідно ч.2 ст. 99 КАС України для звернення за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

ОСОБА_1.
щорічно отримував грошову допомогу на оздоровлення,
тобто з виплачених сум він повинен був дізнатися, що, на його думку, його право
на отримання цих сум в більшому розмірі, порушено. Зокрема, за 2007 рік щорічну
допомогу на оздоровлення в сумі 120 грн. відповідач перерахував ОСОБА_1
19.03.2008 року (а.с. 8), в той час як з позовом до суду він звернувся
01.04.2008 року. Несплата протягом певних років, зокрема, 2002, такої допомоги
не перериває строк звернення до суду. В цьому випадку, оскільки допомога носить
щорічний характер, про порушення своїх прав ОСОБА_2. повинен був дізнатися по
скінченні відповідного року, відтак річний строк, передбачений ч.1 ст. 99 КАС
України він також пропустив.

Далі, юридична необізнаність позивача не може бути визнана поважною
причиною для поновлення йому строку звернення до суду.

Закони та інші нормативно-правові акти є доступними для ознайомлення всіма
громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення
законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Тобто, судова колегія зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до
адміністративного суду з позовом про стягнення грошової допомоги на оздоровлення за 1997-2007 роки і поважних
причин пропуску строку звернення до адміністративного суду не вбачає.

Згідно ч.1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін, а відповідачі в даному
випадку на цьому наполягають (а.с. 18-20, 38-40). Тому пропуск такого строку є
підставою для відмови в позові за 1997-2007 роки.

Заперечення позивача (його представника) щодо
необхідності застосовувати до правовідносин, які виникли між позивачем та
відповідачем, положення ст. 268 ЦК України є помилковими.

Зазначеною нормою ЦК України встановлено, що позовна
давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом,
іншим ушкодженнями здоров'я або смертю.

Шкода в розумінні ЦК України визначається його ст.ст. 22,
23. Але зазначені норми не передбачають визначення в якості шкоди, ушкодження
здоров'я внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, цивільним кодексом визначено
нерозповсюдження позовної давності на вимоги про відшкодування шкоди у
випадках, передбачених цим законом, тобто в межах цивільних правовідносин.

Відшкодування шкоди шляхом сплати суми на оздоровлення
передбачено спеціальним законом, а саме Законом України “Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”. Відповідно до преамбули цього закону, він визначає основні
положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює
єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій,
умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого
населення. Отже, до правовідносин, які регламентуються цим нормативно-правовим
актом не можуть застосовуватися положення цивільного кодексу.

Приймаючи до уваги те, що спеціальний закон, який регулює
правовідносини, що виникли між сторонами не містить приписів, які б не
обмежували право громадянина, постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи
на звернення до суду, колегія суддів приходить до висновку про необхідність
застосовувати передбачений процесуальним законом річний термін, а тому вважає
необхідним відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині визнання дій Управління праці та соціального захисту населення
Стахановської міської ради та Головного Управління Державного казначейства
України в Луганській області неправомірними та стягнення недоплаченої
щорічної допомоги на оздоровлення за 1997-2007 роки.

Посилання суду першої інстанції на положення п.3 ч.1 ст. 268 Цивільного
Кодексу України є необґрунтованими, оскільки Цивільний Кодекс України, зокрема
§2 Глави 82, не регулює спірних правовідносин, в тому числі з огляду на
положення ч.1 ст. 1195, ст. 1 ЦК України.

Зокрема, в ст. 1195 ЦК мова йде про обов'язок лише юридичних чи фізичних
осіб відшкодувати шкоду, завдану ушкодженням здоров'я, каліцтвом чи смертю,
в той час як спеціальним законодавством обов'язок відшкодувати шкоду ОСОБА_1
покладено на державу. Зміст та наповненість інституту відшкодування шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я, каліцтвом чи смертю, визначений ст. 1195 ЦК
України, ніяк не відповідає сутності компенсації на оздоровлення, передбаченій
ст. 48 Закону № 796, тому ототожнювати ці поняття не можна.

В статті 1 ЦК України взагалі як визначальну підставу щодо застосування
цього Кодексу до майнових відносин зазначено юридичну рівність, вільне
волевиявлення, майнову самостійність їх учасників, що відсутнє в спірних
правовідносинах.

Відтак застосування до цієї категорії справ положення ст. 268 ЦК України не
ґрунтується на нормах діючого законодавства.

За 2008
рік Управління виплатило щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 120 грн.,
установлену постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 р. “Про
щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” (далі - постанова №562).

Відповідно
до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Зазначеною
постановою № 562 усупереч Закону № 796-ХІІ (який встановив розмір щорічної
допомоги як величину, кратну відносно до розміру мінімальної заробітної плати,
визначеної Законом на час здійснення виплати) установлено конкретні розміри
такої допомоги в твердій грошовій сумі й, зокрема, для учасників ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії 2 групи - 120 гривень.

З
моменту прийняття постанови № 562 встановлені нею розміри щорічної допомоги на
оздоровлення залишалися незмінними на 2008 рік, у той час як Верховною Радою
України неодноразово змінювався розмір мінімальної заробітної плати, щорічно
затверджувався державний бюджет.

Тому,
оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному
будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного
спору підлягають застосуванню ст. 48 Закону № 796-ХІІ та Закон України про
встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2008 рік, а не постанова №
562.

Положення п.п. 11 пункту
28 розділу ІІ «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону
України “Про Державний бюджет України на 2008 рік”, яким зупинено на 2008 рік
дію в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до
мінімальної заробітної плати -абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого,
шостого та сьомого частини першої, частини третьої, абзаців другого, третього,
четвертого, п'ятого, шостого, сьомого частини четвертої та частини сьомої
статті 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” визнані неконституційними
рішенням Конституційного Суду України від № 10-рп від 22.05.2008 р.

Згідно
частини 4 статті 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта
Конституції України, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Статтею
59 Закону України “Про Державний бюджет України на 2008 рік” з 01 січня 2008
року до 01 квітня 2008 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі
515 гривен.

Так як
виплата допомоги на оздоровлення було здійснена відповідачем 21.03.2008 року,
то позивач повинен був отримати від відповідача разову грошову допомогу у розмірі
- (515 гривень х 5) - 120 гривень = 2455 гривень.

Таким чином, дії відповідача в
частині виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення у розмірі 120
гривень в 2008 році є неправомірними.

Враховуючи
вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції порушив
норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного
вирішення справи, у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нової постанови.

В повному обсязі постанова складена 08.08.2008 року.

Керуючись
ст.ст. 195-196, п.п. 1-3 ч.1 ст. 198,
ст. 200, п.4 ч.1 ст. 202, п. 1-3 ч.1 ст.
205, ст. 206, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія суддів, -

П О С Т
А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Стаханівської міської ради Луганської області - задовольнити частково.

Постанову Стаханівського міського суду Луганської області від 15.05.2008 р.
у справі № 2-а-556/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального
захисту населення Стаханівської міської ради Луганської області, третя особа -
Головне управління Державного казначейства України у Луганській області «про
визнання незаконними дій та бездіяльності відповідача та відновлення порушеного
права на допомогу» - скасувати в частині задоволення позову і стягнення
недоотриманих сум на оздоровлення за 1997-2007 роки. В цій частині позову
ОСОБА_1 - відмовити.

Постанову Стаханівського міського суду Луганської області від 15.05.2008 р.
у справі № 2-а-556/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального
захисту населення Стаханівської міської ради Луганської області, третя особа -
Головне управління Державного казначейства України у Луганській області «про
визнання незаконними дій та бездіяльності відповідача та відновлення порушеного
права на допомогу» - в частині визнання дій неправомірними за 2008 рік та
стягнення коштів на оздоровлення за рахунок Державного бюджету України за 2008 рік у розмірі 2455 гривень - залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з моменту складення її в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: