Справа № 22а-3840/2008
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2008-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а-3840/08 р. Головуючий суддя у 1-ій
Категорія статобліку - 50
інстанції - Головіна В.О.
Доповідач - Семененко Я.В. (№ 2а-21407)
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2008 року м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді -
Семененка Я.В.

суддів -
Баранник Н.П., Юхименка О.В.

при секретарі
- Кочковій А.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської
райдержадміністрації Дніпропетровської області

на
постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 08 листопада 2007 року по справі № 2а-21407 року за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Павлоградської райдержадміністрації
Дніпропетровської області про стягнення недоотриманих сум щорічної допомоги на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

У
вересні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління праці та
соціального захисту населення Павлоградської райдержадміністрації
Дніпропетровської області, в якому просив стягнути на його користь
заборгованість по щорічній допомозі на оздоровлення, яка передбачена ст. 48
Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ, на отримання
якої він має право, як учасник
ліквідації ЧАЕС І-ї категорії та інвалід 3-ї групи. Вказував, що відповідач по
справі у період з 2003-2007 р.р. не виплачував йому допомогу на оздоровлення в
повному обсязі, тобто в розмірі 4 мінімальних заробітних плат, у зв'язку з чим
і виникла заборгованість у сумі 6 584
грн.

Постановою
Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада
2007 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в частині стягнення з Управління
праці та соціального захисту населення Павлоградської райдержадміністрації
Дніпропетровської області на користь позивача недоплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення за 2003-2005 р.р. і 2007 рік в іншій частині позову відмовлено.

Не
погоджуючись з постановою суду першої
інстанції, Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської
райдержадміністрації Дніпропетровської області подало апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права,
просило скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову,
якої відмовити в задоволені позовних вимог.

Перевіривши,
в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового
рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права, колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Судом
встановлено та матеріалами справи підтверджено, що спірні правовідносини між
сторонами виникли з приводу застосування норм законодавства, які регулюють
порядок та розміри виплат щорічної допомоги учасникам ліквідації аварії на
Чорнобильській АЕС.

З
позовної заяви вбачається, що позивач, не погоджуючись з діями відповідача, які
полягають у виплаті допомоги на оздоровлення не в повному обсязі, фактично
оскаржував такі дії Павлоградської райдержадміністрації Дніпропетровської
області щодо їх неправомірності.

Так,
позивач вказуючи на неправомірність дій відповідача, посилався на те, що розмір
сум, які підлягають до сплати, повинні розраховуватися у відповідності до
ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Управління
праці та соціального захисту населення Павлоградської райдержадміністрації
Дніпропетровської області наполягало на тому, що граничні розміри виплат,
особам які постраждали внаслідок ліквідації аварії на ЧАЕС, визначені Постанова
КМУ, які і підлягають до застосування при визначені розміру щорічної допомоги
на оздоровлення.

Спору
між сторонами щодо наявності у позивача права на отримання щорічної допомоги на
оздоровлення, як особа, що постраждала внаслідок ліквідації катастрофи на ЧАЕС
та має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕ 1 категорії та є
інвалідом 3 групи, не існує.

Апелянт, зокрема посилався на те, що допомога
на оздоровлення виплачена позивачу у розмірі, передбаченому Постановою Кабінету
Міністрів від 26 липня 1996 р. №836 «Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із змінами і доповненнями,
внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №562, тому
підстав для її виплати в більшому розмірі немає.

З такими доводами апеляційної скарги колегія
суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно статті до ст. 48 Закону України „Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” № 796-ХІІ щорічна допомога учасникам ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС інвалідам 3 групи виплачується у розмірі чотирьох
мінімальних заробітних плат. При цьому, розмір мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати (абзац 7 частини 4 статті 48 Закону № 796-ХІІ). Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам
за місцем їх проживання органами соціального захисту населення.

Із
змісту ст.1 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ,
не вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування розміру
мінімальної заробітної плати з метою реалізації норми статті 48 Закону №
796-ХІІ.

Доводи
апеляційної скарги стосовно правильності визначення позивачу розміру щорічної
допомоги на оздоровлення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки встановлений ще в 1996 році постановою КМУ №
836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом тривалих років не
змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими законами України.

Зокрема,
розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до Закону України від
26.12.2002 року № 372-ІV розмір мінімальної заробітної плати встановлений з 1
січня 2003 року у розмірі 185 грн. на місяць, а з 1 грудня 2003 року
встановлений у розмірі 237грн. Законом України № 1344- ІV від 27.11.2004 року
розмір мінімальної заробітної плати з 1 вересня 2004 року встановлений у
розмірі 237 грн. на місяць, а з 1 січня 2005 року Законом України № 2285-ІV від
23.12.2004 року розмір мінімальної заробітної плати був встановлений у розмірі 262
грн., з 01 квітня 2005 року - в розмірі 290
грн., з 1 липня 2005 року - 310
грн., з 1 вересня 2005 року - 332 грн., Законом України №489-16 розмір
мінімальної заробітної плати з 01.01.2007р. встановлений у розмірі 400грн., з
01.04.2007р. - 420грн., з 01.07.2007р. - 440грн., з 01.10.2007р. - 460грн.

Зазначені
нормативні акти свідчать про те, що розмір мінімальної заробітної плати зростав
кожен наступний рік. При цьому, вказані закони не містили обмежень щодо
застосування статті 48 Закону № 796-ХІІ. Оскільки ні Верховна Рада України, ні
Кабінет Міністрів України в наступному до 2006 року будь-яких рішень із цих
питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами
при вирішенні даного
спору, застосуванню підлягає не Постанова КМУ № 836, а саме стаття 48
Закону № 796-ХІІ та Закони України № 372-ІV від 26.12.2002 року, № 380-ІV від
26.12.2002 року, № 1344- ІV від 27.11.2004 року, № 2285- ІV від 23.12.2004
року, № 3235- ІV від 20.12.2005 року та №489-16.

Таким
чином, колегія судів дійшла висновку про безпідставність тверджень апелянта про
відсутність правових підстав у суду першої інстанції щодо застосування вимог
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» без врахування Постанов КМУ від 26 липня
1996 року №836 та від 12 липня 2005 року №562, якими визначено граничні розміри
компенсаційних виплат на оздоровлення.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовляючи у задоволені вимог позивача в
частині стягнення суми на оздоровлення за 2006 рік правильно виходив з того, що
дію абзацу другого частини четвертої статті 48 Закону було зупинено на 2006 рік
в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної
заробітної плати згідно із Законом України від 20.12.2005 року №3235-IV,
тому правові підстави для стягнення матеріальної допомоги за 2006 рік з
урахуванням розміру мінімальної зарплати відсутні.

В той же час, суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача
судові витрати у вигляді витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
адміністративної справи у розмірі 30грн., оскільки вказані судові витрати не
передбачені Кодексом адміністративного судочинства України.

У зв'язку з чим постанова суду першої інстанції, в частині стягнення
судових витрат у вигляді витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи, підлягає скасуванню.

Керуючись
п.3 ч.1 ст.198, ст. 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської
райдержадміністрації Дніпропетровської області -задовольнити частково.

Постанову
Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада
2007 року в частині стягнення з Управління праці та соціального захисту
населення Павлоградської райдержадміністрації Дніпропетровської області витрат
на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30грн. -
скасувати.

В іншій
частині Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області
від 08 листопада 2007 року залишити без змін.

Постанова
суду апеляційної інстанції набирає законної сили після її оголошення, але може
бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня виготовлення повного тексту постанови.

(Постанова
виготовлена в повному обсязі 28.08.2008р.)

Головуючий:

Судді