Справа № К-34946/06
Суддя: Панченко О.Н.
Дата ухвалення: 2008-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27
травня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного
суду України у складі:

головуючого: Панченка О.Н.
(доповідача),

суддів:
Горбатюка С.А.,

Мироненка О.В.,

Смоковича М.І.,

Чумаченко Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві
касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Київського районного суду міста Харкова від
07 липня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2006 року

у справі №2а-347/06/10

за позовом ОСОБА_1

до Управління Служби безпеки України в Харківській
області та заступника начальника військово-медичної служби - начальника
регіональної психологічної лабораторії Управління Служби безпеки України в
Харківській області Приходька Юрія Вікторовича

про визнання дій неправомірними та стягнення завданої
моральної шкоди,

встановила:

У квітні 2006 року
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1., позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в
обґрунтування якого посилався на те, що під час навчання на факультеті №5
Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого (період
проходження військової служби), він був направлений та госпіталізований до
Харківської психіатричної лікарні №3 на обстеження, на яке згоди не давав і
якого не потребував.

Вважає, що ці дії
були спрямовані на підрив його особистості, а
фактичне позбавлення волі шляхом госпіталізації є порушенням його
гідності та недоторканості, і є такими, що суперечать положенням Законам
України «Про психіатричну допомогу» та «Про охорону здоров'я».

Позивач просив
визнати дії військово-медичної служби та заступника начальника
військово-медичної служби - начальника регіональної психологічної лабораторії
Управління Служби безпеки України в Харківській області Приходька Юрія
Вікторовича (відповідачі) по направленню його на стаціонарне обстеження до
психіатричного закладу неправомірними, що обумовили його звільнення з
військової служби та завдали моральних страждань, стягнути з відповідачів на
його користь по 5000 грн. з кожного на відшкодування моральної шкоди.

Постановою Київського
районного суду міста Харкова від 07 липня 2006 року, залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2006 року, в задоволенні
позову відмовлено.

В касаційній скарзі
позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення, та
ухвалити нове судове рішення.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача щодо обставин, необхідних для ухвалення рішення судом
касаційної інстанції, перевіривши доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин у справі та застосування судами норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа
вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу
не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених Законом та іншими
законами України.

Відповідно до ст. 4
Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на
основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина,
добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань,
необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими
обмеженнями.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про
психіатричну допомогу», психіатричний огляд особи може бути проведено без її
усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли
одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про
наявність у особи тяжкого психічного розладу.

Як вбачається зі змісту постанови від 07
липня 2006 року, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що підозри
відповідачів стосовно наявності у позивача психічного захворювання були
підтвердженні. При цьому суд першої інстанції послався на встановлення позивачу
діагнозу «нозофобія», надання висновку про непридатність позивача для служби у
мирний час і обмежену придатність у воєнний час.

Апеляційним судом зазначеним твердженням
суду першої інстанції належної юридичної оцінки не надано та не з'ясовано, чи є
достатніми перелічені обставини для висновку про наявність психічного
захворювання та направлення скаржника на психіатричне обстеження в умовах
госпіталізації в психіатричному закладі, передбаченого ст. 13 Закону України
«Про психіатричну допомогу».

Крім того, обґрунтовуючи ухвалу від 12
жовтня 2006 року, суд апеляційної інстанції послався на те, що ОСОБА_1. був
направлений на обстеження в лікарню з дотриманням положень ст. ст. 4, 13 Закону
України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2002 року №1489-ІІІ та ст.
ст. 9, 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я»,
оскільки його майбутня робота пов'язана з виконанням певних державних функцій
при проходженні військової служби. Однак зазначені норми законодавчих актів не
регламентують обов'язок особи, яка виконує певні державні функції, проходження
психіатричного обстеження в умовах госпіталізації.

Також суди вважають доведеною обставину
щодо надання позивачем згоди на госпіталізацію, оскільки останнім не
спростовано факту написання власноруч заяви на обстеження та лікування, яка
нібито містить його підпис (а.с. 49).

З такими висновками судів попередніх
інстанцій погодитись неможливо, оскільки вони ґрунтуються на неповно
встановлених обставинах справи, з порушенням основних засад адміністративного
судочинства.

Покладаючи на позивача обов'язок щодо
спростування факту написання власноруч заяви на обстеження та лікування,
ксерокопія якої надана відповідачем, судами не враховано, що даний спір виник з
приводу оскарження дій та рішення суб'єктів владних повноважень, а тому,
відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України,
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та дій покладається на
Управління Служби безпеки України в Харківській області та заступника
начальника військово-медичної служби - начальника регіональної психологічної
лабораторії Управління Служби безпеки України в Харківській області Приходька
Ю.В. Крім того, згідно з ч. 5 ст. 71 Кодексу, суди мають повноваження збирати
докази з власної ініціативи.

Зі змісту судових рішень також вбачається,
що вони ґрунтуються на доведеності факту правомірності направлення позивача на
психіатричне обстеження, доказом якого є ксерокопія вказаної вище заяви на
обстеження та лікування, написаної, як вважають суди, власноруч ОСОБА_1. та
підписаної ним (а.с. 49).

Однак, судами не перевірено наявності
оригіналу такої заяви, не прийнято до уваги пояснень позивача про фальсифікацію
такого документу та не спростовано їх, що не дає підстав вважати його належним
доказом.

Розглядаючи і вирішуючи даний спір суди не
врахували вимоги Конституції України,
ст. ст. 8, 9, 10, 11 Кодексу адміністративного судочинства України та Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 29 грудня 1976 року
№11, якими регламентовані основні принципи судочинства України, вимоги до
судових рішень та обов'язок судів щодо вживання усіх передбачених законом
заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин справи.
Посилання сторін на фальшивість доказу суди перевіряють самостійно у порядку,
передбаченим законодавством України.

Касаційна інстанція не має повноважень
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій чи відхилені ними, вирішувати
питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, збирати нові докази або додаткового перевіряти докази.

Оскільки прийняті по суті справи судові
рішення ґрунтувалися на неповно з'ясованих обставинах, які входять до предмету
доказування, то касаційна інстанція позбавлена можливості зробити висновок про
правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального
права. За таких підстав рішення судів підлягають скасуванню, а справа - направленню
на новий розгляд до суду першої інстанції, яким є Харківський окружний
адміністративний суд.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 220, 222, 223,
227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Постанову Київського районного суду міста Харкова від 07
липня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня
2006 року скасувати.

Справу №2а-347/06/10 за позовом ОСОБА_1до Управління
Служби безпеки України в Харківській області та заступника начальника
військово-медичної служби - начальника регіональної психологічної лабораторії
Управління Служби безпеки України в Харківській області Приходька Юрія
Вікторовича про визнання дій неправомірними та стягнення завданої моральної
шкоди направити на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного
суду України.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий (підпис) О.Н. Панченко

Судді: (підпис) С.А. Горбатюк

(підпис) О.В. Мироненко

(підпис) М.І. Смокович

(підпис) Т.А. Чумаченко

З оригіналом згідно.