Справа № К-5607/07
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2008-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого

Цуркана М.І.

суддів:

Амєліна С.Є.

Кобилянського М.Г.

Мойсюка М.І.

Федорова М.О.

при секретарі Полинько Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 до Державного комітету
України у справах національностей та релігій про визнання протиправним і скасування
рішення про відмову у наданні статусу біженця за касаційною скаргоюОСОБА_1 на
постанову Дзержинського районного суду м.Харкова від 19 грудня 2006 року і
ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 лютого 2007 року, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2006 рокуОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що є громадянином
Ефіопії.
У зв'язку з
переслідуваннями владою за ознаками національності в листопаді 2003 року прибув
до України, звернувся до відповідача з заявою про надання статусу біженця,
рішенням Державного комітету України у справах національностей та міграції № 939 від 20
грудня 2005 року в задоволенні якої

Справа № К-5607

Головуючий у І інстанції - Наумова С.М.

Доповідач в касаційній інстанції - Мойсюк М.І.

відмовлено з підстав абзацу п'ятого статті 10 Закону України «Про біженців»
(відсутність підстав, визначених абзацом другим статті 1 цього Закону).

Відмову вважає протиправною і
такою , що порушує його права, а тому посилаючись на ці обставини просив
скасувати рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язати надати зазначений
статус.

Постановою Дзержинського
районного суду м.Харкова від 19 грудня 2006 року, залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області від 21 лютого 2007 року, в задоволенні
позову відмовлено.

В касаційній скарзіОСОБА_1
просить рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення позову посилаючись на
порушення судами норм матеріального і процесуального права. Зокрема,
вважає невірним застосування Закону України «Про біженців», Женевської
Конвенції про статус біженців 1951 року , норм Кодексу адміністративного
судочинства України, в частині обов'язку доказування .

Заслухавши суддю -
доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи касаційної скарги, колегія
суддів, у межах їх доводів, дійшла висновку про
відхилення касаційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1
Закону України «Про біженців» біженець - особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом
цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Суди попередніх інстанцій
ухвалюючи рішення про відмову у позові виходили з того, що для надання
позивачеві статусу біженця, відсутні підстави, передбачені статтею 1 Закону України
«Про біженців».

Такий висновок відповідає
обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, з таким
погоджується і колегія суддів Вищого адміністративного суду України.

Згідно частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України,
суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової
оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що

не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивачОСОБА_1 в листопаді 2003 року прибув до України з метою
навчання. Був зарахований на підготовче відділення Харківського державного
економічного університету та в червні 2004 року відрахований після втрати з ним
зв'язку. Після відрахування з навчального закладу на батьківщину не повернувся.

В березні 2004 році звернувся
до органу міграційної служби з заявою про надання статусу біженця, рішенням
Державного комітету України у справах національностей та міграції № 939 від 20
грудня 2005 року в задоволенні якої
відмовлено з підстав абзацу п'ятого статті 10 Закону України «Про біженців»
(відсутність підстав, визначених абзацом другим статті 1 цього Закону).

Відмовляючи у позові суди, на
підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що підстав для надання позивачеві
статусу біженця немає.

Судами встановлено, що позивач в 2003 році від
органів офіційної влади безперешкодно отримав паспорт громадянина Ефіопії для
виїзду за кордон, ні він, ні його родичі в політичних, релігійних, військових
та громадських організаціях не перебували. В заяві та анкеті не навів фактів,
на підтвердження його переслідування в країні громадянської належності.
Ухвалюючи рішення про відмову надати статус біженця, а відповідно у задоволенні
позову, враховувались також дані офіційних джерел щодо зміни владою Ефіопії
політики після підписання мирної угоди 12 грудня 2000 року між Ефіопією і
Еритреєю по затриманню та депортації еритрейців та ефіопів еритрейського
походження, надання Червоним Хрестом допомоги по репатріації еритрейським
в'язням та цивільному населенню Ефіопії.

Суди обґрунтовано виходили з
того, що позивачОСОБА_1 не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За таких обставин підстав для
задоволення позову не було.

Суди правильно застосували
норми матеріального і процесуального права їх висновки відповідають дійсним
обставинам справи, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, а
тому підстав для скасування їх рішень
немає.

Керуючись статтями 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України колегія суддів Вищого адміністративного суду України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1
залишити без задоволення, а постанову Дзержинського районного суду м.Харкова
від 19 грудня 2006 року і ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21
лютого 2007 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, крім випадків, строку
і порядку, передбачених статтями 237 - 239 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
М.І. Цуркан

Судді: С.Є.Амєлін

М.Г.Кобилянський

М.І. Мойсюк

М.О.Федоров