Справа № 9/107
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2008-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

10.07.2008 р.
№
9/107

10:27

За
позовом

ОСОБА_1

До

Управління
праці та соціального захисту Деснянської районної у місті Києві державної
адміністрації,

Управління
Пенсійного фонду України у Деснянському районі міста Києва

про

визнання
неправомірними дії та зобов'язання вчинити певні дії

Суддя: Кротюк О.В. Секретар
судового засідання: Таран Т.К.

Представники:

Від
позивача

ОСОБА_1

Від
позивачаОСОБА_2 (довіреність)

Від
відповідача-1

Не
прибув

Від
відповідача-2ОСОБА_3 (довіреність № 3303/06-1 від 09.04.2008 р.)

Обставини справи:

ОСОБА_1 (надалі -Позивач) звернувся
до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовною заявою про визнання
дій та бездіяльності відповідача протиправними та зобов'язання здійснити
перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 р. відповідно
до статті 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, зобов'язання Управління
Пенсійного фонду України у Деснянському районі міста Києва виплатити щомісячну
додаткову пенсію за 2007 р. в загальній сумі 4 036,35 грн. відповідно до статті
50 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”.

Під час розгляду справи позивач
уточнив позовні вимоги, в зв'язку з чим просить суд визнати протиправними дії
Управління праці та соціального захисту Деснянської районної у місті Києві
державної адміністрації та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 р. відповідно до ст. 48 Закону
України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи”, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на
момент виплати допомоги, зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в
Деснянському районі міста Києва виплатити щомісячну додаткову пенсію за 2007
рік відповідно до ст. 50 Закону України “Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що згідно ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” щорічна
допомога на оздоровлення виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС у розмірі п'ять мінімальних заробітних плат, розмір яких
визначається на момент виплати.

Відповідач-1
просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що при
здійсненні повноважень в сфері соціального захисту громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідач керується нормативними актами
Кабінету Міністрів України, які відповідно до ст. 117 Конституції України є обов'язковими
до виконання. Розміри компенсаційних виплат (щорічної допомоги на
оздоровлення), встановлені постановою Кабінету Міністрів України № 562 від
12.07.2005 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”, якою встановлено новий розмір щорічної
допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи. У зв'язку з чим позивачу було виплачено щорічну допомогу на
оздоровлення відповідно до зазначених постанов.

Крім
того, Відповідач-1, посилаючись на редакцію ст. 48 Закону України “Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”, яка діє з 01.01.2008 згідно змін внесених Законом України від
28.12.2007 №107-VІ, відзначив, що відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України
провадження у адміністративних справах здійснюється відповідно до закону,
чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи,
у зв'язку з чим підлягає застосуванню при вирішенні спору ст. 48 зазначеного
Закону, що діє з 01.01.2008.

Відповідач-2
заперечив проти задоволення адміністративного позову з тих же підстав.

Крім
того, відповідач-1 відзначив, що позивачем пропущений річний строк на звернення
до суду, передбачений ст. 99 КАС України.

Розглянувши
подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення
для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

встановив:

позивач
перебуває на обліку в Управлінні праці
та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної
адміністрації і отримує щорічну допомогу на оздоровлення, передбачену ст. 48
Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи” № 796-XII від 28.02.1991 (надалі -Закон №
796-XII).

Позивач
має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС першої категорії, що
підтверджується копією посвідчення, наявної в матеріалах справи та не
заперечується відповідачами.

ст.
48 Закону № 796-XII встановлено, що щорічна допомога на оздоровлення
виплачується інвалідам I і II групи у розмірі п'ять мінімальних заробітних
плат. До того ж розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент
виплати (ч. 7 ст. 48 Закону N 796-XII).

Слід
відзначити, що такий розмір щорічної допомоги на оздоровлення було встановлено
ст. 48 Закону №796-XII з 06.06.1996 згідно змін внесених Законом України “Про
внесення змін і доповнень до Закону України “Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” № 230/96-ВР до
01.01.2008 з моменту набрання чинності змін внесених Законом України “Про
державний бюджет на 2008 рік” № 107- VI від 28.12.2007.

З
01.01.2007 дію зазначених абзаців, також, було зупинено у відповідності до п.
30 ст. 71 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” N
489-V від 19.12.2006 в частині виплати
компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати.

Проте,
Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (у справі №
1-29/2007 за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо
відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36,
частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66,
пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей
98, 101, 103, 111 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”
(справа про соціальні гарантії громадян)) зупинення дії абз. 2, 4 ч. 4 ст. 48
на 2007 рік в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до
мінімальної заробітної плати, передбачене пунктом 30 статті 71 Закону України
від 19.12.2006 № 489-V було визнане таким, що не відповідає Конституції України
(є неконституційним).

Відповідно
до ст. 62 Закону № 796-ХІІ роз'яснення порядку застосування цього Закону
провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є
обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами
державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої
влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Частиною
1 ст. 67 Закону №796-ХІІ передбачено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій
і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни
індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Отже,
Законом №796-ХІІ не уповноважено Кабінет Міністрів України зменшувати конкретні
суми компенсацій і допомоги, змінювати розмір допомоги на оздоровлення,
встановлений законом, а надано право роз'яснення порядку застосування цього
Закону. Суд не враховує твердження, що встановлення конкретних (зменшених) сум
компенсацій і допомоги, допомоги на оздоровлення Кабінетом Міністрів України є
виконанням норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки вказані дії Кабінету
Міністрів України не реалізують, встановлені Законом, права та гарантії, а
змінюють та коректують, встановлені цим законом, права та гарантії в бік їх
зменшення, чим, в свою чергу, порушують його норми, оскільки статтею 71 Закону
№ 796-ХІІ чітко встановлено, що дія положень цього Закону не може призупинятися
іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону.

Окрім
того, зазначене право надане Кабінету Міністрів України законом "Про
Державний бюджет України на 2007 рік" (№ 489-V від 19.12.2006р.), в 2007
році не було реалізоване жодним належним чином, в порядку встановленому
законом. А поширювати раніше прийняті з
цього питання нормативно-правові акти КМ України є безпідставним та
необґрунтованим з огляду на час надання законом відповідного права і час
прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Судом
також наголошується на тому, що згідно приписів ст. 71 Закону № 796-ХІІ дія
положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про
внесення змін до цього Закону (Закон N 231-V від 05.10.2006).

Відповідно
до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами визначаються,
зокрема, основи соціального захисту, а ст. 75 Конституції встановлено, що
єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада.
Конституція не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим
державним органам, а останнім - своїми нормативно-правовими актами змінювати
положення законів. А чинним є лише зупинення Верховною Радою України дії ст. 48
Закону № 796-ХІІ на 2006 рік, яке не було визнане неконституційним.

Також,
суд вважає необхідним зазначити на неможливість застосування до спірних
правовідносин положень Закону України «Про пенсійне забезпечення»від 5
листопада 1991 року N 1788-XII, статтею 11 якого визначено, що до відання
Кабінету Міністрів України належать питання, пов'язані з реалізацією і
додержанням гарантій, передбачених цим Законом, на підставі наступного.

Закон
України «Про пенсійне забезпечення»відповідно до Конституції України гарантує
всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за
рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних
пенсій.

Статтею
2 Закону України «Про пенсійне забезпечення»визначено, що за цим Законом призначаються:
а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за
вислугу років; б) соціальні пенсії. При цьому, статтею 93 цього закону,
встановлено, що соціальні пенсії призначаються і виплачуються непрацюючим
громадянам, крім інвалідів з дитинства, при відсутності права на трудову
пенсію:

інвалідам
I і II груп, у тому числі інвалідам з дитинства, а також інвалідам III групи;

особам,
які досягли віку: чоловіки - 60 років, жінки - 55 років;

дітям
- у разі втрати годувальника (пункт "а" статті 37);

дітям-інвалідам
віком до 16 років.

Отже,
положення Закону України «Про пенсійне забезпечення»поширюються лише на
суб'єктів та правовідносини, визначені цим законом, тому не можуть
застосовуватися до суб'єктів та правовідносин, що регулюються Законом України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи». Крім того, реалізація і додержання гарантій,
визначених законом, не полягає як у праві, так і за змістом статті 11 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»щодо встановлення, зміни КМ України
відповідних розмірів соціального забезпечення, зокрема, й тих, що обмежені
сферою дії Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відповідно до положень
ст. 92 Конституції України виключно законами визначаються, зокрема, основи
соціального захисту.

Судом
не приймаються до уваги мотиви щодо застосування до спірних правовідносин
редакції ст. 48 Закону №796-XII, яка діє з 01.01.2008 згідно змін, внесених
Законом України “Про Державний бюджет України на 2008 рік” від 28.12.2007
№107-VІ на підставі ч. 2 ст. 5 КАС
України, згідно якої провадження у адміністративних справах здійснюється
відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії,
розгляду і вирішення справи, як необґрунтовані і такі, що невірно тлумачать
норму права, оскільки вказаною нормою встановлено порядок додержання вимог
процесуального законодавства при здійсненні адміністративного судочинства, а не
застосування норм матеріального права.

Постановою
КМ України "Про затвердження типових положень про головне управління праці
та соціального захисту населення обласної, Київської міської державної
адміністрації і управління праці та соціального захисту населення
Севастопольської міської державної адміністрації і про управління праці та
соціального захисту населення районної, районної у містах Києві та Севастополі
державної адміністрації" (№ 1498 від 29.09.2000, постанова втратила
чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2007 року
N 790) затверджено типове положення про управління праці та соціального захисту
населення районної, районної у містах Києві та Севастополі державної
адміністрації.

У
відповідності до пункту 3 зазначеного положення основними завданнями Управління
праці та соціального захисту населення районної, районної у містах Києві та
Севастополі держадміністрації є призначення та виплата соціальної допомоги,
встановленої законодавством.

Постановою
КМ України "Про затвердження типових положень про Головне управління праці
та соціального захисту населення обласної, Київської міської, управління праці
та соціального захисту населення Севастопольської міської і про управління
праці та соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві та
Севастополі державної адміністрації" (№ 790 від 30.05.2007) затверджено
типове положення про управління про управління праці та соціального захисту
населення районної, районної у мм. Києві та Севастополі державної
адміністрації.

У
відповідності до пункту 3 зазначеного положення основними завданнями Управління
праці та соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві та
Севастополі держадміністрації є призначення та виплата соціальної допомоги,
компенсацій та інших соціальних виплат, встановлених законодавством.

Наказом
Міністерства праці та соціальної політики України від 25 квітня 2006 року N 147
затверджено Типове положення про центр по нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат.

У
відповідності до п. 1 зазначеного положення Центр по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат є державною установою і підпорядковується головному
управлінню праці та соціального захисту населення обласної (у місті Києві -
Головному управлінню соціального захисту населення міської) державної
адміністрації. Центр у своїй діяльності керується Конституцією та законами України,
актами Президента України, Кабінету Міністрів України, інших центральних і
місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з питань
реалізації програм соціального захисту населення, а також цим положенням.

Аналізуючи
зміст зазначених вище положень суд дійшов висновку, що жодних функцій з
призначення та виплати соціальної допомоги, компенсацій та інших соціальних
виплат, встановлених законодавством, центр по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат, яким є Київський
міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, не здійснює.

З
огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що належним відповідачем з
приводу призначення та виплати соціальної допомоги, компенсацій та інших
соціальних виплат, встановлених законодавством, є лише управління праці та
соціального захисту відповідної районної
у м. Києві держадміністрації, тому необхідність в залученні Київського міського
центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат в якості співвідповідача
відсутня.

Відповідно
до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного
балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів
особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням
права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно
до ч. 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Суд
звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для
звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Як
вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідачів із заявами
про перерахунок і виплату недоотриманої допомоги на оздоровлення у травні 2007
р., а до адміністративного суду -04.02.2008 р., про що свідчить штамп вхідної
кореспонденції на першій сторінці позовної заяви, тобто позивач не порушив
річний строк звернення до адміністративного суду.

Враховуючи
вищенаведене, суд прийшов до висновку, що відповідачем-1 не доведено
правомірність його бездіяльності, яка полягає у не нарахуванні позивачу
щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до суми мінімальної заробітної
плати на момент виникнення права на виплату, що підтверджено наступним.

У
відповідності до положень статті 147 Конституції України Конституційний Суд
України є єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні. Конституційний
Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів
Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів
України.

Статтею
150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України
віднесено, зокрема: вирішення питань про відповідність Конституції України
(конституційність); законів та інших правових актів Верховної Ради України;
актів Президента України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний
Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території
України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

За
змістом статті 152 Конституції України врегульоване процедурне питання, у
відповідності до якого, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного
Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо
вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена
Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними
чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх неконституційність.

Так
як рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (у справі №
1-29/2007 за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо
відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36,
частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66,
пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей
98, 101, 103, 111 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”
(справа про соціальні гарантії громадян)) зупинення дії абз. 2, 4 ч. 4 ст. 48
на 2007 рік в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до
мінімальної заробітної плати, передбачене пунктом 30 статті 71 Закону України
від 19.12.2006 №489-V було визнане таким, що не відповідає Конституції України
(є неконституційним), суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів
відповідача щодо відмови у здійсненні призначення (перерахунку) та виплати
позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік відповідно до ч. 4 ст.
48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»796-ХІІ в редакції до внесення змін Законом
України від 28.12.2007 р. N 107-VІ, виходячи з розміру мінімальної заробітної
плати на момент виникнення права на виплату.

Щодо
позовних вимог про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в
Деснянському районі міста Києва виплатити щомісячну додаткову пенсію за 2007
рік відповідно до ст. 50 Закону України “Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, суд дійшов
висновку про їх обґрунтованість з урахуванням наступного.

Статтею
49 “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» встановлено, що пенсії особам, віднесеним до
категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б)
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після
виникнення права на державну пенсію.

Положеннями
статті 50 “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»визначено, що особам, віднесеним до категорії 1,
призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірах, зокрема, інвалідам II групи - 75 процентів мінімальної пенсії за
віком.

Відповідач
посилається на те, що діючими законами України на час 2007 року не було
визначено розміру мінімальної пенсії за віком щодо положень “Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а також не встановлено відповідного механізму розрахунку.

Позивач
просить визнати протиправною бездіяльність та здійснити нарахування та виплату
додаткової пенсії, особам, віднесеним до категорії 1, за 2007 р.

Щодо
питання здійснення нарахувань додаткової пенсії суд вважає за необхідне
керуватися наступним.

Частиною
третьою статті 46 Конституції України встановлено, що пенсії, інші види
соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Іншими
словами, пенсії та інші види соціальних виплат, що є єдиним джерелом існування
не можуть бути нижче від прожиткового мінімуму, який встановлюється законом.

У
відповідності до положень статті 46 Конституції України прийнято Закон України
«Про прожитковий мінімум»(№ 966-XIV від 15.07.1999р.). Цей Закон дає визначення
прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення,
затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії
громадян на достатній життєвий рівень.

Частиною
другою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»встановлено, що
прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на
одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і
демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18
років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Статтею
другою Закону України «Про прожитковий мінімум»визначено, що прожитковий
мінімум застосовується, зокрема, для:

встановлення
розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком,
визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по
безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог
Конституції України та законів України;

формування
Державного бюджету України та місцевих бюджетів.

Тобто
з вищезазначеного випливає, що прожитковий мінімум є базою для розрахунку
мінімальної заробітної плати, мінімальної пенсії за віком, інших соціальних
виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України, та ґрунтується,
зокрема, на частині 3 статті 46 Конституції, у відповідності до якої пенсії,
інші види соціальних виплат та допомоги
не можуть бути нижчими ніж прожитковий мінімум, встановлений законом.

Крім
того, Державний бюджет України при його формуванні ґрунтується на прожитковому
мінімумі, з огляду на що, витратна частина Бюджету України не може не
базуватися на прожитковому мінімумі як соціальній гарантії, встановленій
Конституцією України -основним законом України, який має найвищу юридичну силу,
норми якого є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти
приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

У
відповідності до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Таким
чином, встановлена частиною третьою статті 46 Конституції України мінімальна
соціальна гарантія як база нарахування для визначення пенсії та інших видів
соціальних виплат, що є єдиним джерелом існування - є прожитковий мінімум, який
встановлюється законом, не може бути зменшений ані законом, ані підзаконним
нормативно-правовим актом.

Законом
України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»від 19.12.2006 р. № 489-V
статтею 62 встановлено розмір прожиткового мінімуму, в тому числі найменшим
розміром з якого є прожитковий мінімум
для осіб які втратили працездатність.

Діючим
законодавством України на 2007 рік точно не визначено таку базу для нарахувань
підвищень як мінімальна пенсія за віком. Тобто жодним нормативно-правовим актом
на 2007 рік щодо Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” прямо у абсолютній величині не
визначено розмір мінімальної пенсії за віком як соціальної гарантії та бази
нарахувань у відповідності до частини третьої статті 46 Конституції України.

Разом
з тим, суд вважає, що не дивлячись на те, що законом не встановлено в
абсолютній величині точного розміру пенсії за віком в цілях розрахунку за
статтею 50 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», це не означає, що законом не
визначено мінімального такого розміру. Якщо закон не встановлює розмір бази
нарахування в абсолютній величині при наявності мінімального розміру бази
нарахування, то це не означає, що особа не має взагалі права (обмежується у
праві) на отримання і реалізацію прав, визначених законом.

Так,
найменший розмір соціальної гарантії в 2007 році встановлений статтею 46
Конституції України як база для нарахування пенсій, соціальних виплат, які є
основним джерелом існування становить розмір мінімального прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність, менше якого ані пенсії, ані інші види
соціальних виплат та допомоги (як база для розрахунку та виплати особі, що є
основним для неї джерелом існування) бути не можуть.

Отже,
розмір мінімальної пенсії за віком в
розумінні статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»як база для розрахунку
доплати, в будь-якому разі не може бути меншою
ніж мінімальний розмір прожиткового мінімуму визначеного законом, яким є
прожитковий мінімум для осіб які втратили працездатність. Мінімальний розмір
бази нарахування не може бути перешкодою для реалізації особою свого права на
отримання відповідної доплати. У разі встановлення абсолютної величини для
здійснення відповідних виплат у більшому розмірі ніж мінімальний прожитковий
мінімум для осіб які втратили працездатність, то така різниця може бути
перерахована і виплачена особі, чиїх прав та інтересів ця виплата стосується.

Крім
того, суд вважає, якщо прямо не встановлено для Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»розміру бази нарахувань підвищень, але зроблено посилання на
категорію мінімальна пенсія за віком, як відповідну базу для здійснення
нарахувань, яка є категорією соціальної гарантії згідно зі статтею 46
Конституцією України, органи державної влади повинні керуватися нормами
Конституції України і законів України виходячи з мінімальних соціальних
гарантій, встановлених законами України, і не можуть порушувати норми статті 22
Конституції України, які є нормами прямої дії. Інакше, при наявності
конституційного права на соціальний захист, невикористання мінімальних
гарантій, визначених законом, є порушенням державою своїх конституційних
зобов'язань перед громадянами України.

Аналіз
вищевикладеного, дає підстави для висновку про неправомірність дій
відповідача-2 щодо відмови у здійсненні виплати позивачу додаткової пенсії за
2007 р. в розмірі, встановленому законом.

Суд у
вирішені справи додатково керується статтею 8 КАС України, у відповідності до
якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права,
відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд
застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики та рішень
Європейського Суду з прав людини.

В
свою чергу, суд також вважає необхідним керуватися положеннями Закону України
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав
людини»від 23 лютого 2006 року N 3477-IV, який регулює відносини, що виникають
у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав
людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення
Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів
до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику
європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення
числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

Так,
статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»встановлено, що суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З
огляду на це, суд зазначає, що правовідносини, що виникають в процесі
реалізації права на отримання додаткової пенсії основані на принципі юридичної
визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність
певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод
громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду
ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office)
принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу
покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання
містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.
Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом -відповідальності
держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення
зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган
публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання дітям
війни надбавок до пенсії, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють
протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема,
щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи
поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для
виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою
чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Суд
не приймає до уваги покликання відповідача-2 з приводу відсутності фінансових
можливостей бюджетних асигнувань з огляду на наступне.

Суд
керується рішеннями Європейського суду з прав людини, зокрема, справа “Кечко
проти України”, "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35,
ECHR 2002-ІІІ (mutatis mutandis),
справа Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office;
справа про принцип юридичної визначеності). Про першу, зокрема, зазначено у
листі Верховного суду України від 07.2006 року № 1-5/400. Зазначеним листом
Верховний суд України акцентує увагу на те, що реалізація особою права, що
пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних
на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного
законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Крім того, у
випадках коли з набуттям чинності певним законом, його нормами призупиняється
дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин
застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права.

Крім
того, згідно з пунктами 39 та 40 рішення по справі "Бурдов проти
Росії" Європейський суд з прав людини зазначає про наступне.

У
статті 1 Протоколу N 1 Конвенції зазначено:

"Кожна
фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте
попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі
закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за
користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення
сплати податків чи інших зборів або штрафів".

Європейський
суд з прав людини наголошує на тому, що "заявлення права" може
означати "володіння майном", про яке йдеться в статті 1 Протоколу N 1
Конвенції, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд у
примусовому порядку (див. рішення у справі "Грецькі нафтопереробні заводи
компанії "Стрен" і Стратіс Андреадіс проти Греції" від 9 грудня
1994 року, серія A, N 301-B, с. 84, п. 59).

Відповідно
до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють,
чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного
балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів
особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно
до ч. 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Враховуючи
вищенаведене, суд прийшов до висновку, що відповідач-2 не довів правомірність
його бездіяльності, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачеві
додаткової пенсії за 2007 рік, встановленої ст. 50 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», у зв'язку з чим позовні вимоги є такими, що підлягають
задоволенню.

Враховуючи
викладені обставини, суд дійшов висновку, що вимоги підлягають задоволенню,
оскільки позивач є інвалідом ІІ групи, учасником ліквідації наслідків аварії на
ЧАЕС першої категорії, що підтверджується посвідченням, та відповідачами не
оспорюється, а положення статей 49, 50 “Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” не визнані в
установленому порядку неконституційними.

У
відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№ 254к/96-ВР від
28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною
1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд
також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема:

1) на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з
використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4)
безсторонньо (неупереджено);

5)
добросовісно;

6)
розсудливо;

7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації;

8)
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно
з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного
позову.

Відповідачі
як суб'єкти владних повноважень не довели правомірність їх бездіяльності.

Зважаючи
на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись
ст.ст. 9, 69-71, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним нездійснення
перерахунку та виплати Управлінням праці
та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві
адміністрації ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік відповідно
до положень ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи 796-ХІІ в редакції до внесення
змін Законом України від 28.12.2007 р. N 107-VІ, виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати.

Зобов'язати Управління праці та
соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної
адміністрації здійснити дії по перерахунку та виплаті недоплаченої суми ОСОБА_1
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік відповідно до положень ст. 48
Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи 796-ХІІ в редакції до внесення змін Законом
України від 28.12.2007 р. N 107-УІ, виходячи з розміру мінімальної заробітної
плати на момент виникнення права на виплату.

Визнати протиправним нездійснення
перерахунку та виплати Управлінням Пенсійного фонду України у Деснянському
районі міста Києва ОСОБА_1 щомісячної додаткової пенсії, як особі, віднесеній
до категорії 1, інваліду II групи за 2007 рік відповідно до положень ст. 50
Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру прожиткового мінімуму.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України у Деснянському районі міста Києва здійснити дії по нарахуванню та
виплаті недоплаченої ОСОБА_1 щомісячної додаткової пенсії, як особі, віднесеній
до категорії 1, інваліду II групи за 2007 рік відповідно до положень ст. 50
Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру прожиткового мінімуму
для осіб які втратили працездатність, встановленого законом на 2007 рік.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом,
якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
О.В.Кротюк