Справа № 22а-3018/2008
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2008-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а-3018/08 р.
Головуючий суддя у 1-ій
Категорія статобліку - 48
інстанції - Головін В.О.
Доповідач - Уханенко С.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня
2008 року
м. Дніпропетровськ

Колегія
суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого-судді - Уханенка С.А.

суддів -
Поплавського В.Ю., Сафроновій С.В.,

при
секретарі - Фірсік Д.Ю.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну
скаргу управління праці та соціального захисту
населення Павлоградської міської ради

на постанову Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 27 вересня
2007 року за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту
населення Павлоградської міської ради про стягнення коштів на оздоровлення,-

в с т а н о в и л а :

В липні
2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
до управління праці та соціального захисту населення
в м. Павлограді Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, в
якому просив стягнути з управління праці та
соціального захисту населення в м. Павлограді Павлоградської міської ради
Дніпропетровської області заборгованість у розмірі 8130, 00 грн. по
щорічній допомозі на оздоровлення, яка передбачена ст.48 Закону України „Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” від 28.02.1991р. № 796-ХІІ, на отримання якої він має право, як
учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ІІ категорії. Вказував, що
відповідач по справі у період з 2003-2007 р.р. не виплачував йому щорічну
допомогу на оздоровлення в повному обсязі, тобто в розмірі 5 мінімальних
заробітних плат, у зв'язку з чим і виникла заборгованість у сумі 8130, 00 грн.

Постановою
Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2007 року
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в частині
стягнення з управління праці та соціального захисту
населення в м. Павлограді Павлоградської міської ради Дніпропетровської області на користь позивача недоплаченої
щорічної допомоги на оздоровлення за 2003-2005 р.р. та 2007 рік у розмірі 5470,
30 грн. в іншій частині позову було відмовлено.

Не
погоджуючись з постановою суду першої
інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову
суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволені
позовних вимог.

Перевіривши
матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність
застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,
колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС II-ї категорії, що підтверджується
посвідченням НОМЕР_1 від 31.01.1994 року.

Відповідно
статті ч. 4 ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” № 796-ХІІ щорічна допомога на
оздоровлення учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС II-ї
категорії виплачується у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. При цьому,
розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати (абзац 7
частини 4 статті 48 Закону № 796-ХІІ).

Із
змісту ст.1 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ,
не вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування розміру
мінімальної заробітної плати з метою реалізації норми статті 48 Закону №
796-ХІІ.

Доводи
апеляційної скарги стосовно правильності визначення позивачу розміру щорічної
допомоги на оздоровлення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки встановлений ще в 1996 році постановою КМУ №
836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом тривалих років не
змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими законами України.

Зокрема,
розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до Закону України № 1766-ІІІ
від 01.06.2000 року був встановлений з 1 липня 2000 року у розмірі 118 грн. на
місяць. Законом України № 2896-ІІІ від 13.12.2001 року розмір мінімальної
заробітної плати з 1 січня 2002 року встановлений у розмірі 140 грн. на місяць,
а з 1 липня 2002 року у розмірі 165 грн.
Законом України від 26.12.2002 року № 372-ІV розмір мінімальної
заробітної плати встановлений з 1 січня 2003 року у розмірі 185 грн. на місяць,
а з грудня 2003 року встановлений у розмірі 205 грн. Законом України № 1344- ІV
від 27.11.2004 року розмір мінімальної заробітної плати з 1 вересня 2004 року
встановлений у розмірі 237 грн. на місяць, а з 1 січня 2005 року Законом
України № 2285-ІV від 23.12.2004 року розмір мінімальної заробітної плати був
встановлений у розмірі 262 грн., з 01 квітня 2005 року - в розмірі 290 грн.,
з 1 липня 2005 року - 310 грн., з 1 вересня 2005 року - 332 грн.

Зазначені
нормативні акти свідчать про те, що розмір мінімальної заробітної плати зростав
кожен наступний рік. При цьому, вказані закони не містили обмежень щодо застосування
статті 48 Закону № 796-ХІІ. Оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет
Міністрів України в наступному до 2006 року будь-яких рішень із цих питань не
приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами
при вирішенні даного
спору, застосуванню підлягає не Постанова КМУ № 836, а саме стаття 48
Закону № 796-ХІІ та Закони України № 1766-ІІІ від 01.06.2000 року, № 2896-ІІІ
від 13.12.2001 року, № 372-ІV від 26.12.2002 року, № 380-ІV від 26.12.2002
року, № 1344- ІV від 27.11.2004 року № 2285- ІV від 23.12.2004 року та № 3235-
ІV від 20.12.2005 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач по
справі повинен був виплачувати позивачу щорічну допомогу на оздоровлення за
зазначений період, виходячи із суми мінімальної заробітної плати на момент
виплати.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції стягнув з відповідача, який є
суб'єктом владних повноважень витрати на інформаційно-технічне забезпечення.
Проте кодексом адміністративного судочинства України сплата витрат на
інформаційно-технічне забезпечення не передбачена, у зв'язку з чим постанова
суду в даній части підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст.198, 202, 205, 207
КАС України, колегія суддів -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення в м.
Павлограді Павлоградської міської ради Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2007 року - скасувати в частині стягнення з управління праці та соціального захисту населення
Павлоградської міської ради на користь державного бюджету витрати на
інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 1, 50 грн.

В іншій
частині постанову суду залишити без змін.

Постанова
суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду
України протягом одного місяця з моменту виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий:

Судді: