Справа № К-32329/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2008-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 вересня 2008 року м. Київ
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
суддів : Бутенка В.І.,
розглянувши в порядку письмового касаційного провадження
адміністративну справу за позовом ОСОБА_1до Управління праці та соціального
захисту населення Мелітопольської міської ради про стягнення недоплаченої
одноразової грошової допомоги учаснику бойових дій, -
в с т а н о в и л а :
У травні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є
учасником бойових дій, а тому відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України від 22
жовтня 1993 року № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" (далі - Закон від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ)
щорічно до 5 травня має право на отримання разової грошової допомоги у розмірі
5 мінімальних пенсій за віком. Однак відповідач на протязі 2000-2006 років
виплачував йому вказану допомогу у розмірах, передбачених законами України
"Про Державний бюджет України" на відповідний рік, а саме: у 2000 та
2001 роках році по 40 грн., у 2002-2003 роках по 100 грн., у 2004-2006 роках в
розмірі 160, 330 та 330 грн. відповідно.
Вважаючи, що відповідач при нарахуванні та виплаті
допомоги повинен керуватись лише Законом України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту", позивач просив стягнути з
відповідача невиплачену грошову допомогу
Постановою Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 07 серпня 2006 року позов ОСОБА_1. задоволено частково.
Стягнуто з Управління праці та соціального захисту
населення Мелітопольської міської ради на користь позивача недоплачену щорічну
одноразову грошову допомогу за період 2004-2006 років в сумі 6769,52 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
апеляційного суду Запорізької області від 28 вересня 2006 року це судове
рішення змінено та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1. недоплачену
щорічну одноразову грошову допомогу за 2005-2006 роки в сумі 2820 грн.

В касаційній скарзі Управління праці та соціального
захисту населення Мелітопольської міської ради просить скасувати вказані судові
рішення .

При цьому Управління посилається на порушення судами норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з
того, що для врегулювання спірних правовідносин у цій справі пріоритетними є
норми Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Однак такий висновок зроблений судами з порушенням правил
застосування норм матеріального права.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, позивач
є учасником бойових дій.

Частиною 5 статті 12 Закону України
від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ передбачено, що учасникам бойових дій
виплачується щорічна одноразова допомога до 5 травня в розмірі 5 мінімальних
пенсій за віком.

Однак Законами України "Про
Державний бюджет України на 2005 рік" від 23 грудня 2004 року № 2285-ІV та
"Про Державний бюджет України на 2006 рік" від 20 грудня 2005 року №
3235-ІV учасникам
бойових дій, до яких відноситься і позивач, була передбачена виплата щорічної
разової допомоги у 2005 і 2006 роках в розмірі 330 грн. у
кожному році.

Зазначені закони України, в період
з 5 травня по 30 вересня відповідних років, протягом якого позивач міг отримати
грошову допомогу (ч.4 ст.17-1 Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ), не
визнані неконституційними. Тобто, в даному випадку на період виникнення спірних
правовідносин, які є предметом спору в цій справі, були наявні нормативно-правові акти, які
мають однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір щорічної
допомоги до 5 травня учасникам війни.

Отже, для вирішення цього спору судам попередніх
інстанцій необхідно було визначитись, який з цих законів є пріоритетним та
підлягав застосуванню у виниклих правовідносинах.

Згідно зі статтею 75 Конституції України Верховна Рада
України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування
того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання.
Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм
законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3
мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про
набуття чинності Конституцією України зазначив: "Конкретна сфера
суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними
нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один
одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме
застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним
є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом,
автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

За змістом частини третьої статті 150 Конституції України
рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території
України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких
по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення
спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з
урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята
пізніше.

Виходячи з наведених положень Конституції України та
рішення Конституційного Суду України, а також враховуючи, що статтями 34 та 30
законів України "Про Державний бюджет України на 2005 та 2006 роки"
фактично змінено положення Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту", який діяв у часі раніше, пріоритетними в
даному випадку є положення статей 34 та 30 відповідно законів України "Про
Державний бюджет України на 2005 та 2006 роки".

Зазначених обставин та норм матеріального права не
врахували суди попередніх інстанцій під час вирішення спору в цій справі, чим
порушили правила застосування норм матеріального права, а саме помилково надали
перевагу приписам Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту".

За правилами ч.2 ст. 227 КАС України, підставою для
скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного
вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції.

Для вирішення цього спору, з урахуванням наведених вище
норм матеріального права та висновків суду касаційної інстанції, необхідно
встановлювати нові обставини щодо правильності визначення відповідачем розміру
допомоги позивачу та давати їм належну правову оцінку, що відповідно до частини
першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України не може зробити
суд касаційної інстанції.

З огляду на наведене, оскаржені судові рішення відповідно
до вимог ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають
скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції на новий судовий
розгляд.

При новому розгляді судам слід врахувати наведене і у
відповідності із вимогами закону вирішити даний спір.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 222,
223, 227, 230 КАС України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Мелітопольської міської ради задовольнити частково.

Постанову
Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня
2006 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 вересня 2006
року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції на новий
судовий розгляд в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
оскарженню не підлягає.

Згідно ст.ст. 236, 237 КАС України рішення суду
касаційної інстанції може бути оскаржено до Верховного Суду України лише за
винятковими обставинами протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

С у д д і :