Справа № К-6930/07
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2008-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого

Цуркана М.І.

суддів:

Амєліна С.Є.

Кобилянського М.Г.

Мойсюка М.І.

Федорова М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та
міграції про визнання рішення протиправним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову Київського районного суду м.Харкова від 13 листопада 2006 року і
ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2007 року,-

у с т а н о в и л а :

У березні 2006 рокуОСОБА_1
звернувся з зазначеним позовом посилаючись на те, що є громадянином Палестини,
за національністю араб, віросповіданням мусульманин-суніт.

В
2006 році до влади в Палестині прийшли представники релігійної організації
Хамаз. Прибічники цієї організації примушують вступати до її лав, воювати проти
Ізраїлю. У зв'язку з відмовою вступити до її лав, виникли обґрунтовані
побоювання зазнати неправомірного арешту чи вбивства, а тому змушений був
залишити територію Палестини, прибув до
України та в грудні 2004 року звернувся до відповідача з заявою про надання
статусу біженця.

Рішенням
Державного комітету України у справах національностей та міграції № 37 від 13
січня 2005 року у наданні статусу біженця відмовлено.

Прийняте
рішення вважає протиправним, без урахування ситуації в Палестині і причин, що
змусили його покинути країну своєї громадянської належності, а тому посилаючись
на ці обставини просив про задоволення позову.

Постановою
Київського районного суду м.Харкова від 13 листопада 2006 року, залишеною без
змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2007 року в
позові відмовлено.

В
касаційній скарзіОСОБА_1 просить ухвалені судові рішення скасувати, ухвалити
нове рішення про задоволення позову посилаючись на неправильне застосування
судами норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши
доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи касаційної скарги колегія
суддів дійшла висновку про відхилення скарги виходячи з наступного.

Суди попередніх інстанцій
ухвалюючи рішення виходили з того, що для надання позивачеві статусу біженця
відсутні підстави, зазначені в статті 1 Закону України «Про біженців».

Такий висновок відповідає
обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, з яким
погоджується і колегія суддів Вищого адміністративного суду України.

Згідно частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин
у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивачОСОБА_1 країну своєї громадянської належності покинув у грудні 1991
року, повітряним шляхом прибув до Москви, а звідти в січні 1992 року потягом до
України. В Україні вступив до Харківської національної академії міського
господарства, де навчався до 1996 року, навчання не закінчив.

В грудні 2004 року звернувся
до міграційної служби з заявою про надання статусу біженця, рішенням Державного
комітету України у справах національностей та міграції №37 від 13 січня 2005
року в наданні статусу відмовлено з підстав абзацу 5 статті 10 Закону України
«Про біженців» (відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи або політичних переконань).

Відмовляючи у позові суди, на
підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що
підстав для надання статусу біженця немає.

Судами встановлено, що позивач не навів фактів та
обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до
певної соціальної групи або політичних переконань.

ОСОБА_1 країну своєї
громадянської належності покинув не у зв'язку з переслідуваннями, до України
прибув на навчання, яке не закінчив. З 1998 року по грудень 2004 року (час
звернення до відповідача з заявою про надання статусу біженця) в Україні
перебував нелегально, в серпні 1997 році був засуджений і по серпень 2002 року
відбував покарання за збут наркотичних речовин. З заяви і співбесіди позивача
вбачається, що перебування в Україні необхідне лише для реєстрації, без мети
отримати статус біженця. В зазначених документах не наведено обставин
жорстокого поводження з ним, переслідування, арештів тощо.З протоколу співбесіди
вбачається також, щоОСОБА_1 у 1994 році їздив на батьківщину, впродовж місяця
перебував там, після чого повернувся до України.

Відповідно до статті 1
Закону України «Про біженців» біженець - особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом
цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

За таких обставин підстав для
надання статусу біженця немає.

Суди правильно застосували
норми матеріального і процесуального права їх висновки відповідають дійсним
обставинам справи, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, а
тому підстав для скасування їх рішень
немає.

Керуючись статтями 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
залишити без задоволення, а постанову Київського районного суду м.Харкова від
13 листопада 2006 року і ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14
лютого 2007 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, крім випадків,
порядку, передбачених статтями 237 - 239 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
М.І. Цуркан

Судді: С.Є.Амєлін

М.Г. Кобилянський

М.І. Мойсюк

М.О.Федоров