Справа № 22-а-7656/2008
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2008-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя - доповідач Білак С.В.
Суддя - доповідач 1-ї інстанції Гончаров О.М.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 серпня
2008 року справа
№ 22-а-7656/08

приміщення
суду за адресою: м.Донецьк, бульвар Шевченка, 26

Колегія
суддів Донецького апеляційного адміністративного суд у складі:

головуючого

Білак С.В.

суддів
при секретарі

Сухарьок М.Г., Гаврищук Т.Г. Безруковій В.М.

розглянувши у відкритому апеляційні скарги відповідача: представника позивача:

судовому засіданні
Управління праці та соціального захисту населення Стаханівської міської ради
Луганської області ОСОБА_1,
довіреність від 29.11.2007 року

на
постанову

Стаханівського міського суду Луганської області

від 02.06.2008 року

по
справі

№ 2-а-679/08

за
позовом

ОСОБА_2

До

Управління праці та соціального захисту населення Стаханівської
міської ради Луганської області Головного управління державного казначейства
України у Луганській області

Про

визнання незаконними дій та бездіяльності відповідача
та відновлення порушеного права на допомогу, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до Управління праці та соціального захисту населення Стаханівської міської ради
Луганської області, Головного управління державного казначейства України у
Луганській області про визнання
незаконними дій та бездіяльності відповідача та відновлення порушеного права на
допомогу. Просив стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Стаханівської
міської ради Луганської області несплачену щорічну допомогу на оздоровлення за
1997-2007 роки в сумі 11290 грн. 40 коп., одноразову допомогу в сумі 2005 грн.
20 коп.

Постановою
Стаханівського міського суду Луганської області від 02.06.2008 року позов
ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Стаханівської
міської ради Луганської області, Головного управління державного казначейства
України у Луганській області про
визнання незаконними дій та бездіяльності відповідача та відновлення порушеного
права на допомогу було задоволено частково. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Стаханівської
міської ради Луганської області на
користь ОСОБА_2 недоотриману суму допомоги на оздоровлення за 2007 роки у розмірі 1 880 грн. 00 коп. за
рахунок коштів Державного бюджету України. В задоволенні решти позовних вимог позиуавчу відмовлено.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що
позивач дійсно є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській
атомній електростанції 1 категорії,
інвалідом 2 групи та перебуває на обліку у відповідача.

Позивачеві
фактично нараховано та сплачено щорічна грошова допомога на оздоровлення у
2003 р. в сумі 26 грн. 70 коп., у 2004 р. в сумі 26 грн. 70 коп., у 2005 р. в
сумі 26 грн. 70 коп., у 2006 р. в сумі 120 грн. 00 коп., у 2007 р. в сумі 120
грн. 00 коп., 26.03.2003р. сплачена одноразова компенсація в сумі 94 грн. 80
коп.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1, діючий за дорученням
від позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду
скасувати і задовольнити його позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначив, що до
спірних правовідносин не приміряється строк позовної давності.

Відповідач Управління праці та соціального захисту
населення Стаханівської міської ради Луганської області також подав апеляційну
скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати і в
задоволенні позовних вимог позивачу відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначив, що
судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального права, а саме, він здійснював виплати, керуючись постановами
Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 р. “Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та № 562 від
12.07.2005 р. “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”.

Сторони до судового
засідання не з»явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, про час і місце
розгляду справи сторони повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що неприбуття у судове засідання осіб, які були
належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не
перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
позивача задовольнити частково, апеляційну скаргу відповідача залишити без
задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи встановив,
що ОСОБА_2 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1
категорії та інвалідом 2-ї групи з 16.03.2003р.
/а.с. 6/.

Згідно довідки відповідача, позивачу було сплачено
компенсаційні суми на оздоровлення у
2003р. - 26 грн. 70 коп., у 2004 р. в сумі 26 грн. 70 коп., у 2005 р. в сумі 26
грн. 70 коп., у 2006 р. в сумі 120 грн. 00 коп., у 2007 р. в сумі 120 грн. 00
коп. і сплачено різницю одноразової
компенсації в розмірі 94.80 грн. 26.03.2003р./а.с. 7, 16/.

Відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ
передбачена щорічна допомога на оздоровлення учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії другої групи інвалідності -
п»ть мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч.4 ст. 9 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта
Конституції України, закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу
юридичну силу.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи",
конкретні розміри всіх видів доплат, пенсій і компенсацій підвищуються
Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни вартості життя і зростання
мінімальної заробітної плати.

Встановлений постановою Кабінету Міністрів України № 836
від 26 липня 1996 року "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи", розмір щорічної допомоги на
оздоровлення до липня 2005 року не збільшувався, в той час як Законами України
"Про встановлення мінімальної заробітної плати на 2001 рік",
"Про встановлення мінімальної заробітної плати на 2002 рік",
"Про встановлення мінімальної заробітної плати на 2003 рік",
"Про Державний бюджет України на 2004 рік", "Про Державний
бюджет України на 2005 рік", «Про Державний бюджет на 2007 рік» розмір
мінімальної заробітної плати збільшувався неодноразово. Визначені наведеною
постановою та постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005
року "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи" розміри щорічних грошових виплат на
оздоровлення значно нижчі за відповідні, передбачені ст. 48 Закону України
"Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", кратні розміри мінімальної заробітної плати, і тому виходячи
із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами,
до спірних правовідносин суд застосував нормативний акт вищою юридичної сили -
Закон України "Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-ХП.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно стягнув з
відповідача недовиплачені суми щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік.

Суд першої інстанції допустив помилку щодо відмови
позивачу в задоволенні вимог про стягнення недовиплачених сум щорічної допомоги
на оздоровлення за 2003, 2004, 2005 роки,
одноразової компенсації, застосувавши ст.99 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що по даній справі спір між
сторонами виник з правовідносин по відшкодуванню шкоди, спричиненої в
результаті ліквідації аварії на ЧАЕС.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України, позовна давність
не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров»я або смертю.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що з
відповідача за рахунок державного бюджету на користь позивача необхідно
стягнути недоотримані суми допомоги на оздоровлення за 2003, 2004, 2005 роки,
виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати, а
саме: за 2003 рік - /205 х 5 - 26 грн.
70 коп. = 998.30 грн., за 2004 рік -/237 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп. = 1 158
грн. 30 коп./; за 2005 рік - /332 грн. х 5 - 26 грн. 70 коп. = 1633 грн. 30
коп./ за 2007 рік - (440 х 5 - 120 грн. 00 коп. = 2 080 грн.), всього на
загальну суму 5869 грн. 90 коп.

Колегія
суддів вважає, що вимоги позивача про відшкодування допомоги на оздоровлення в 2006 році не можуть бути задоволені, так як
дія абзацу другого та третього частини четвертої статті 48 була зупинена в
частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до
мінімальної заробітної плати на 2006 рік згідно із п. 37 ст. 77 Закону України
N 3235-ІУ (3235-15) від 20.12.2005 р. "Про Державний бюджет України на
2006 рік", який до теперішнього часу не визнаний неконституційним
Конституційним Судом України.

Не
можуть бути задоволені вимоги позивача про відшкодування щорічної одноразової
допомоги на оздоровлення за 1997-2002 роки, оскільки виплату щорічної допомоги
на оздоровлення хоча і здійснюють органи соціального захисту населення, але
починаючи тільки з 29 жовтня 2003 року, відповідно до п. 2 Порядку фінансування
видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм
соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів
України від 04.03.2002 року № 256 (із змінами та доповненнями), а також відповідно
до Закону України № 2638-Ш від 11.07.2001 року. Таким чином, позивач пред'явив
позовні вимоги до неналежного відповідача у справі.

Тому в
частині стягнення з відповідача щорічної допомоги на оздоровлення за 1997-2002
роки, колегія суддів вважає за необхідне відмовити саме до цього відповідача.

Відповідно
до ст. 48 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, одноразова
компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які
стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою,
виплачується в таких розмірах: інвалідам I групи - 60 мінімальних
заробітних плат; інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат;
інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат; дітям-інвалідам - 10 мінімальних
заробітних плат; сім'ям, які втратили годувальника, - 60 мінімальних заробітних
плат; батькам померлого - 30 мінімальних заробітних плат, при цьому
розмір мінімальної заробітної плати встановлюється на момент виплати. В разі
встановлення інвалідності вищої групи інвалідам сплачується різниця в
компенсаціях. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на
2003 рік» розмір мінімальної заробітної плати на момент виплати на 26.03.2003р. складав 185 грн.

В порушення зазначених норм відповідачем одноразова
компенсація у
визначеному розмірі позивачеві не нарахована і не сплачена. Фактично нараховано
та сплачено в 2002 році - 94 грн. 80 коп.
/а.с.7/. При призначенні допомоги відповідач керувався постановою Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 “Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.

Таким
чином, колегія суддів вважає, що позивач повинен був отримати від відповідача
одноразову компенсацію у такому розмірі за 2003 рік - (185 грн. х 15) - 94.80
грн. = 2680
грн. 20 коп.

На
підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 195-196, п. 3 ч. 1 ст. 198, 202,
205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1, діючого за дорученням від позивача ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту населення Стаханівської міської
ради Луганської області - залишити без задоволення.

Постанову
Стаханівського міського
суду Луганської області від 02.06.2008 року по справі №
2-а-679/08 року за позовом
ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Стаханівської міської ради
Луганської області, Головного управління державного казначейства України у
Луганській області про визнання незаконними дій та бездіяльності відповідача та
відновлення порушеного права на допомогу - скасувати.

Стягнути
з Управління праці та соціального захисту населення Стаханівської міської ради
Луганської області на користь ОСОБА_2 за
рахунок коштів Державного бюджету України недоотримані суми на оздоровлення за
2003, 2004, 2005, 2007 роки в розмірі 5869 грн. 90 коп., одноразову компенсацію
в сумі 2680 грн. 20 коп., а всього на загальну суму 8550 грн. 10 коп.

Відмовити
ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до Управління праці та соціального захисту
населення Стаханівської міської ради Луганської області про стягнення коштів на
оздоровлення за 1997-2002, 2006 роки.

Вступна
та резолютивна частина постанови проголошена 20 серпня 2008 року, в повному
обсязі постанова складена 25 серпня 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з
моменту набрання законної сили, а в разі складання постанови в повному обсязі
відповідно до ст.160 КАС України - з дня складання постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя:
С.В.Білак

Судді:
М.Г.Сухарьок

Т.Г.Гаврищук