Справа № 2а-1992/2008
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2008-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа
№ 2а-1992/08
Харківський окружний
адміністративний суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" серпня 2008 р. м.Харків

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Перцової Т.С.

при секретарі - Ульященко Л.М.

за участю сторін :

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Тамошюнас А.Р.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у
Червонозаводському районі м. Харкова про визнання недійсним акту перевірки від
21.09.2006 року та рішення про застосування фінансових санкцій за №
/0 від 26.09.2006 року на суму 516798,11 грн.,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач, ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсним акт
перевірки від 21.09.2006 року та рішення про застосування фінансових санкцій за
№ /0 від 26.09.2006 року на суму 516798,11 грн.

Ухвалою суду від
18 квітня 2008 року за клопотанням позивача, провадження у справі було зупинено
до одужання ОСОБА_1. 05.06.2008 року ухвалою суду провадження по справі було
поновлено у зв'язку з одужанням позивача та можливістю приймати участь у
справі.

Позивач в
судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Свої
вимоги обґрунтовує з посиланням на ст. 11-1 Закону України „Про держану
податкову службу в Україні”, вказує що у відповідача не було законних підстав
проведення оскаржуваної перевірки та не подтриманий порядок її проведення. Крім того позивач зазначає на однобокість
встановлених перевіркою фактів та їх навмисне перекручування. При проведенні
перевірки вона не була присутня, що позбавило її можливості надавати пояснення,
зауваження відносно встановлених фактів та документи, необхідні для перевірки.
Позивач зазначає, що податкове повідомлення-рішення, прийняте на підставі
незаконного акту також є незаконниим, вважає що факти встановлені в результаті
перевірки не відповідають дійсності.

Відповідач в
своїх запереченнях на позов та його представник в судовому засіданні проти
позовних вимог заперечують та зазначають, що вироком Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 22.06.2007 року, позивача визнанно винним у
скоєні злочинів, передбачених ст.ст. 212 ч.1, 358 ч.2 КК України. Згідно ст. 72
КАС України вирок суду в кримінальній справі, є обовязковим для
адміністративного суду в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією
особою. Тобто, як зазначає представник відповідача, вироком встановлено, що
ОСОБА_1 ухилалась від сплати податку з доходів фізичних осіб на суму 408513,54
грн. за період з 01.01.2004 року по 29.05.2006 року. Крм того, представник відповідача
наполягав на застосуванні ст. 99,100 КАС України, як на підставу в відмові
задоволенні позовних вимог у звязку з пропущенням строку звернення з
адміністративним позовом до суду.

Суд, заслухавши
пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Матеріалами
справи підтверджено, що з 19.09.2006 року по 21.09.2006 року фахівцем ДПІ у
Червонозаводському районі м. Харкова була проведена документальна невиїзна перевірка
своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів,
додержання валютного законодавства громадянинкою ОСОБА_1 за період з 05.12.2002
року по 16.03.2006 року, за наслідками якої складено акт № 1092/17-218 від
21.09.2006р.

Документальною
перевіркою встановлено, що в період з 05.12.2002 року по 16.03.2006 року
ОСОБА_1 отримувала на пластикові картки, відкриті на її ім'я, грошові кошти від
ТОВ «Планета», щодо якого виконкомом Харківської міської ради було прийнято
рішення про скасування держреєстрації від 07.07.2002 року. Дата скасування
17.07.2002 року. В зв'язку з
наведеним, зроблено висновок, що ТОВ „Планета” в період з 05.12.2002р. по
16.03.2006р. не підпадала під визначення п.1.15 ст.1, ст.8 Закону України „Про
податок з фізичних осіб” від 22.05.2003р. № 889-IV із
змінами та доповненнями, ст.12, ст.10 ДКМУ „Про прибутковий податок з громадян”
від 26.12.1992р. № 13-92 із змінами та доповненнями та не мало статусу
податкового агента. Як наслідок вищевказаного, було зазначено, що обов'язок
декларування доходу, отриманого ОСОБА_1 на пластикові картки НОМЕР_1, НОМЕР_2 в
період з 05.12.2002р. по 16.03.2006р. відповідно до ст.12 ДКМУ „Про прибутковий
податок з громадян”, пп.8.1.3 п.8.1 ст.8 пп.16.3.3 п.16.3 ст.16, пп.18.1.а
п.18.1 ст.18 Закону України „Про податок з
фізичних осіб” покладено саме на гр.ОСОБА_1 Крім того, було зафіксовано,
що гр..ОСОБА_1 до ДПІ у Червонозаводському районі м.Харкова деларації про
отримані доходи за 2002, 2003, 2004, 2005рр. Не надавала, в зв'язку з чим на
неє не поширюються строки давності, визначені у пп.15.1.2 п.15.1 ст.15 Закону
України „про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Відповідно до
акту перевірки від 21.09.2006 року та додатку № 4 до нього, на пластикові
картки, які належать ОСОБА_1 з розрахункового рахунку НОМЕР_3 ЗАТ КБ
«Приватбанк» були перераховані наступні кошти: у 2002 році - 40350 грн., у 2003
році - 403199 грн., у 2004 році 685340 грн., у 2005 році - 2538487 грн., у 2006
році - 69160 грн.

Таким чином,
загальна сума податку з доходів фізичних осіб з доходу отриманого на пластикові
картки гр.ОСОБА_1 за період з 05.12.2002 року по 16.03.2006 року становить
516798,11 грн., в тому числі у 2002 році - 8070,00 грн., у 2003 році - 80639,80
грн., у 2004 році - 89094,20 грн., у 2005 році - 330003,31 грн., у 2006 році -
8990,80 грн.

Від підписання
та отримання одного примірника акту перевірки від 21.09.2006 року гр.ОСОБА_1
відмовилась, про що було складено акт відмови від підпису матеріалів перевірки
№ 801/17-218 від 21.09.2006 року.

На підставі
висновків перевірки ДПІ у Червонозаводському районі м. Харкова було прийнято
податкове повідомлення - рішення № /0 від 26.09.06р., яким
визначено податкове зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб на суму
516798,11 грн. Зазначене рішення отримано позивачем особисто 02.10.2006 року.

Судом
встановлено і це не заперечувалося сторонами по справі, що 17.07.2002 року було
скасовано держану реєстрацію ТОВ «Планета» за заявою ОСОБА_1 директора ТОВ
«Планета», що підтверджується повідомленням № 8533 про скасування державної
реєстрації субєкта підприємницької діяльності-юридичної особи.

13.11.2002 року
ОСОБА_1 надала до ЗАТ КБ «Приватбанк» анкету-заяву на випуск корпоративної
пластикової картки, зазначивши себе, як виконуючого обовязки директора ТОВ
«Планета» та 21.11.2002 року отримала платикові картки. Копія анкети-заяви на
випуск корпоративної пластикової картки знаходиться в матеріали справи.

Також
представник відповідача в судовому засіданні наполягав на тому, що у позивача
пропущений строк звернення з адміністративним позовом у зв'язку з чим просив
застосувати ст. 99,100 КАС України, та відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, у зв'язку з
пропущенням строку звернення з позовом до суду.

З огляду на заявлене клопотання представника відповідача з посиланням на
те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду суд вважає
за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 99 Кодексу адміністративного
судочинства України адміністративний
позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який,
якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися
про порушення своїх
прав, свобод чи
інтересів.

Статтею 100
Кодексу адміністративного судочинства України визначені наслідки пропущення
строків звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч.
1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку
звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Частиною 2
зазначеної статті визначено, що, якщо
суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Як вбачається з
матеріалів справи, позивач надав до суду клопотання про поновлення
процесуального строку подачі позовної заяви. В обгрунтування зазначеного
клопотання позивач зазначив, що вона в липні 2007 року вже зверталась з
аналогічним позовом до суду. Ухвалою Харківського окружного адміністративного
суду від 25.07.2007 року було відкрито провадження по вказаній справі, яка була
призначена до попереднього розгляду на 22.08.2007 року. 16.08.2007 року вона
через канцелярію суду надала заяву, в якій вона відкликала вказану позовну заяву,
у звязку з тим, що на її думку тоді був відсутній предмет спору. На підставі
поданої заяви про відкликання позову ухвалою Харківського окружного
адміністративного суду від 22.08.2007 позов ОСОБА_1 був залишений без розгляду.
Як зазначає позивач, цей позов був поданий нею в межах строку визначеного ст.
99 КАС України, але у звязку з тим, що вона була юридично не обізнана
відкликала позовну заяву, вважаючи, що на той час був відсутній предмет спору.

Позивач не
послався на норму законодавства, яка надає йому права на звернення до
адміністративного суду в інші строки, ніж передбачені ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Як свідчать
матеріали справи, податкове повідомлення - рішення № /0 від
26.09.06р., яким визначено податкове зобов'язання по податку з доходів фізичних
осіб на суму 516798,11 грн. вручене позивачу 02.10.2006 року. Тобто, в жовтні
2006 року позивач дізнався про порушення своїх прав, проте з позовом звернувся
до суду лише 20 грудня 2007 року.

Посилання
позивача на звернення до Харківського окружного адміністративного суду з
аналогічним позовом до суду, провадження за яким було відкрито 25.07.2007, як
на поважну причину пропуску строку звернення з адміністративним позовом, судом
до уваги не приймається, оскільки зазначений позов ухвалою Харківського
окружного адміністративного суду від 22.08.07 р. залишений без розгляду саме за
заявою позивача.

Крім того, суд
вважає за необхідне зауважити, що надана позивачем медична довідка підтверджує
знаходження ОСОБА_1 на лікуванні тільки з 15.09.2006р. по 20.10.2006р.

не звертався до суду з клопотанням.

За таких обставин, суд вважає, що клопотання позивача про
поновлення пропущеного строку є
необґрунтованим щодо поважності причин пропуску цього строку та застосовує положення ст.100 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Крім
вищевикладеного, в ході судового засідання позивач наполягав на тому, що у
відповідача не було законних підстав для її проведення, оскільки вони не
дотримались вимог положень ст.11-1 Закону України „Про державну податкову
службу в Україні”.

З огляду на
фактичні обставини справи, за результатами дослідження письмових доказів по
справі та з урахуванням вимог ст.ст. 11, 11-1 Закону України „Про державну
податкову службу в Україні”, суд не може погодитись з вищевказаним
твердженням позивача виходячи з наступного.

Відповідно до п.
1 ч. 1 ст. 11 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”, органи
державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку,
встановлених законами України, мають право:
здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих
податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і
сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів) незалежно від способу їх
подачі), а також планові та позапланові виїзні перевірки своєчасності,
достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових
платежів), додержання валютного законодавства юридичними особами, їх філіями,
відділеннями, іншими відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної
особи, а також фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької
діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно із законами України
покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові
платежі), крім Національного банку України та його установ (далі - платники
податків).

Статею
11-1 Закону України „Про державну податкову службу в Україні” визначені підстави та
порядок проведення органами державної податкової служби планових і позапланових
виїзних перевірок своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати
податків та зборів (обов'язкових платежів).

Згідно
з ч. 13 ст.11-1 зазначеного Закону, обмеження у підставах проведення перевірок платників податків,
визначені цим Законом, не поширюються на перевірки, що проводяться на звернення
такого платника податків, або перевірки, що проводяться після порушення
кримінальної справи проти платника податків (посадових осіб платника податків),
що перевіряється, відповідно до кримінально-процесуального законодавства.

Судом
встановлено, що перевірка ОСОБА_1 була проведена фахівцем ДПІ у
Червонозаводського району на підставі постанови про проведення перевірки ст.
Слідчого по ОВС СВ ПМ ДПА у Харківській області О.В. Павлова по справі №
16060061 у зв'язку з з розлідуванняv кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого
ч.3 ст. 212 КК України.

Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованими твердження позивача щодо неправомірності проведеної спірної перевірки.

Щодо позовних вимог позивача про визнання недійсним акту перевірки
від 21.09.2006 року, складеного за результатами документальної
невиїзної перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і
сплати податків та зборів, додержання валютного законодавства громадянинкою
ОСОБА_1 за період з 05.12.2002 року по 16.03.2006 року, суд вказує, що сам по
собі акт перевірки не має і не може мати для платника податків будь-яких
наслідків. Цей документ не впливає на права та обовязки платника податків, що
перевіряється, він не встановлює ніяких вимог чи обовязкових правил поведінки
для платника податків, предназначений керівнику податкового органу, який на
його підставі приймає відповідне рішення, і вже прийняте рішення, яке містить
конкретні приписи для платника податків може бути оскаржене останнім в судовому
порядку.

Таким чином, суд
робить висновок про те, що оскаржуваний акт перевірки не є рішення (
нормативно-правовим акттом чи правовим актом індивідуальної дії) в розумінні
КАС України і не може бути предметом спору в адміністративному суді.

Враховуючи
викладене, суд вважає вимоги позивача щодо визнання недійсним акту перевірки
від 21.09.2006 року нормативно не обгрунтованими, та такими, що протирічать
чинному законодавсту.

Також,
судом встановлено, що ОСОБА_1 вироком Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 22.06.2007 року визнана винною у скоєні злочинів, передбачених
ст.ст. 212 ч.1, 358 ч.2 КК України. Вказаний вирок суду вступив в законну силу.

Відповідно
до ч.4 ст. 72 КАС України, вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у
справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є
обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові
наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова
суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

З вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.06.2007
року вбачається, що ОСОБА_1 вперіод з 01.01.2004 року по 16.03.2006 року,
здійснюючи фінансово-господрську діяльність по купівлі-продажу товарів
громадського споживання з використанням печатки та бланків документів
ліквідованого підприємства ТОВ «Планета» отримувала неконтрольований державою
прибуток та умисно ухилилась від уплати податку з доходів фізичних осіб за період
з 01.01.2004 року по 29.05.2006 року в сумі 408513,54 грн. 13.11. 2002 року
ОСОБА_1, діючи умисно, з метою ухилення від сплати податків, достовірно знаючи,
що державна реєстрація ТОВ «Планета» скасована, видаючи себе за директора ТОВ
«Планета» в ЗАТ КБ «Приватбанк» незаконно отримала банковські пластикові
картки, оформлені від ТОВ «Планета» на її імья, які згодом використала для
отримання готіркових коштів для послідуючого придбання товарів громадського
споживання. ОСОБА_1, до обовязків якої як платника податку з доходів фізичних
осіб входить декларування усіх отриманих доходів та надання до податкових
органів у встановлений строк декларацій про доходи, при отриманні грошових
коштів насвої пластикові картки в сумі 3736536 грн. в порушення ст. 12 ДКМУ «Про
прибутковий податок з громадян», п.п. 8.1.3., п. 8.1. ст. 8, п.п. 16.3.3. п.
16.3. ст. 16, п.п. 18.1.а, п. 18.1. ст. 18 «Про податок з доходів физичних
осіб», умисно, вказаний дохід приховала від держави, не надавши декларації про
отриманий нею дохід як фізичної особи до ДПІ в Червонозаводському районі м.
Харкова, чим ухилилась від сплати податку з доходів фізичних осіб в сумі
408513,54 грн.заперіод з 01.01.2004 року по 29.05.2006 року.

Судом
встановлено, що ОСОБА_1 в періоді, що перевірявся, працювала докторантом
факультету медичної психології МАУП.

Крім
того, з акту перевірки від 21.09.2006 року вбачається, що у 2002 році ОСОБА_1
отримала 40350 грн. оподатковуваного доходу на пластикові картки, у 2003 році -
403199 грн., що також підтверджується додатком № 4 до акту перевірки про
перерахування коштів з розрахункового рахунку ЗАТ КБ «Приватбанк» на пластикові
картки ОСОБА_1

Відповідно
до п. 3 ст. 7 Декрету КМУ України «Про прибутковий податок з громадян» ( який
діяв при отримані позивачем доходу у 2002 -2003 роках) із сум доходів,
одержуваних громадянами не за місцем основної роботи та громадянами, які не
мають постійного місця проживання в Україні, податок нараховується до джерел
виплати за ставкою 20 процентів.

Таким
чином, сума прибуткового податку з доходів громадян з доходу
отриманого на пластикові картки ОСОБА_1 у 2002 році становить 8070,00 грн., у
2003 році - 80639,80 грн.

На підставі вищевикладеного, суд робить висновок про те, що ДПІ у Червонозаводському районі м.
Харкова при винесенні оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення № /0 від 26.09.2006 року на суму 516798,11
грн. діяла на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, передбачений Законом з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС
України.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.
4, 8, 17, 86, 87, 94, 99, 100, 138, 143, ч.1 ст. 158, 161, 162, 163, 167, 186,
254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні
позову ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Червонозаводському районі м.
Харкова про визнання недійсним акту перевірки від 21.09.2006 року та рішення
про застосування фінансових санкцій за № /0 від 26.09.2006 року на
суму 516798,11 грн. - відмовити в повному обсязі.

На постанову через
суд першої інстанції може бути подана заява про апеляційне оскарження протягом
десяти днів з дня складання постанови у повному обсязі.

Апеляційна
скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеляційне оскарження. Копія апеляційної скарги
одночасно направляється до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна
скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо апеляційна скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строків для подачі заяви про апеляційне оскарження.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не
була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду набирає законної
сили після закінчення цього строку.

Постанова в
повному обсязі виготовлена та підписана 22.08.2008 року.

Суддя (підпис) Т.С.Перцова