Справа № 22-а-3553/2008
Суддя: Бабенко К.А.
Дата ухвалення: 2008-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 22-а-3553/08
Головуючий суддя суду 1 інстанції Копитова
суддя-доповідач Бабенко К.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2008 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді Бабенка К.А.,

суддів:
Дурицької О.М.,

Межевича М.В.,

при секретарі:
Богдан О.М.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу
за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Голосіївському районі
м. Києва на Постанову господарського суду м. Києва від 03 квітня 2007 року у
справі за адміністративним позовом Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі м. Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю ″Полюс″,
Товариства з обмеженою відповідальністю ″Метелиця-1″ про визнання
господарського зобов'язання недійсним,

В С Т А Н О В И
В:

У лютому 2007
році Позивач звернувся до суду про визнання господарського зобов'язання,
укладеного між ТОВ ″Полюс″
та ТОВ ″Метелиця-1″недійсним.

Постановою
Господарського суду м. Києва від 03 квітня 2007 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись
з прийнятим рішенням Позивачем подано апеляційну скаргу в якій він просить скасувати Постанову суду першої інстанції і прийняти
нову Постанову про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у
засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до
ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального
права.

Колегією суддів
встановлено, що протягом квітня - вересня 2005 року Товариством з обмеженою
відповідальністю ″Метелиця-1″ (далі - Відповідач-2), на виконання
укладеного договору, поставлено
Товариству з обмеженою відповідальністю ″Полюс″ (далі - Відповідач
- 1) товар на загальну суму 50 500,00 грн., що підтверджується наявними в
матеріалах справи копіями видаткових накладних № РН-0000031 від 07.04.2005
року, № РН-0000062/1 від 28.04.2005 року, № РН-383 від 29.08.2005 року, РН-453
від 23.09.2005 року з відмітками Відповідача - 2 про отримання.

Відповідачем - 2
видано Відповідачу - 1 податкові накладні № 31 07.04.2005 року на суму 8500,00
грн., у тому числі 1 416,67 грн. податку на додану вартість , № 62/1 від
28.04.2005 року суму 4 000,00 грн., у тому числі 666,67 грн. податку на додану вартість, № 383
від 29.08.2005 року на суму 8 000,00 грн., у тому числі 1 333,34 грн. податку
на додану вартість, № 453 від 23.09.2005
року на суму 30 000,00 грн., у тому числі 5 000,03 грн. податку на
додану вартість.

Розрахунки за
спірним договором між Відповідачем - 1 та Відповідачем-2 проведено у повному
обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями
та банківськими виписками.

Позивач,
звертаючись до суду з вимогою про визнання угоди недійсною, посилається на
наявність у Відповідача-1 умислу спрямованого на укладення угоди з метою, що
суперечить інтересам держави та суспільства.

Як на
підставу, Позивач посилається на Рішення
Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2005 року, яке набрало законної
сили і яким визнано недійсними з моменту реєстрації установчі документи,
свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість Відповідача-1.

Як зазначається
у зазначеному Рішенні, Відповідач-1 був зареєстрований та здійснював
фінансово-господарську діяльність з порушенням вимог чинного законодавства,
його засновники ОСОБА_1 та ОСОБА_2. підприємницькою діяльністю не займались,
статутний фонд не формували, майно, яке зазначено в якості статутного внеску,
їм не належить.

Наявність у
підприємства умислу на укладення угоди з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, не може бути підтверджено лише рішенням суду
про визнання недійсними установчих документів (правова позиція Верховного Суду
України у справі 21-511 во 06 від 13.02.2007 року), оскільки предметом
дослідження у цивільній справі була, зокрема, відповідність установчих документів
вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладені
угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності суб'єкта
господарювання.

Відповідно до
ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин
з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно статті
208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано
недійсним, як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все
одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною
з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все
належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності
наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій
стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного
стягується за рішенням суду в доход держави.

Як вбачається з
матеріалів справи, Позивачем не доведено наявності умислу Відповідача-1 на
укладення угоди, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Як зазначалось
вище і підтверджується матеріалами справи, спірні договори виконані
Відповідачами в повному обсязі.

Відповідач-2
поставив Відповідачу-1 товар.

Відповідач-1
прийняв його, оплатив, сплативши при цьому в ціні товару суму податку на додану
вартість.

Відповідно до
п.п. 1.5 - 1.7 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість″
платником податку є особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати
утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа,
яка ввозить (пересилає) товари на митну територію України.

Податкове
зобов'язання - загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку в
звітному (податковому) періоді, що визначена згідно з цим Законом.

Згідно пп. 7.3.1
п. 7.3 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість″ датою
виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається
дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

або дата
зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника
податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі
поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх
оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації
готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку;

або дата
відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що
засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку. Податковий кредит
звітного періоду складається із сум податків, сплаченних (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт
послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу)
та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Відповідно до п
1.21 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств"
доходи з джерелом їх походження з України - будь-які доходи, отримані
резидентами або нерезидентами від будь-яких видів їх діяльності на території України,
включаючи проценти, дивіденди, роялті та будь-які інші види пасивних доходів,
сплачених резидентами України, доходи від надання резидентам або нерезидентам в
оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад
транспорту, приписаного до портів, розташованих в Україні, доходи від продажу
нерухомого майна, розташованого в Україні, доходи, отримані у вигляді внесків
та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України, а
також доходи страховиків-резидентів від страхування ризиків
страхувальників-резидентів за межами України, інші доходи від господарської
діяльності на митній території України або на територіях, що перебувають під
контролем митних служб України (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних
митних складах тощо).

Згідно п.п.
2.1.1 п. 2.1 ст. 2 Закону України "Про оподаткування прибутку
підприємств" платниками податку з числа резидентів є суб'єкти
господарської діяльності, бюджетні, громадські та інші підприємства, установи
та організації, здійснюють діяльність, спрямовану на отримання прибутку як на
території України, так її межами.

Відповідно до п.
3.1 статті 3 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств"
об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми
скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом
4.3 цього Закону на суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5
цього Закону та суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями
8 і 9 цього Закону.

Відтак,
зобов'язаною перед бюджетом стороною по даній угоді є Відповідач-2, у якого
виникло, як податкове зобов'язання з податку на додану вартість, так і
зобов'язання щодо віднесення вартості товару отриманого від Відповідача-1 до
валового доходу.

Відповідач-1 за
результатами виконання зазначеної угоди, навпаки, лише отримав право на
включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту,
звітного періоду та відповідно зменшення податкових зобов'язань та включення
сплаченої суми (без ПДВ) до складу валових витрат.

Встановлені
судом факти свідчать про те, що Відповідач-2 свої зобов'язання перед бюджетом
виконав в повному обсязі.

Позивачем не
заперечується той факт, що Відповідач-2 включив суму податку на додану вартість
за спірним договором до податкових зобов'язань звітного періоду та сум
отриманої виручки до валового доходу.

Позивачем не
надано жодних зауважень до податкової звітності та сплати податків
Відповідачем-2, протиправного умислу у Відповідача-2 при укладанні зазначено
угоди не встановлено.

Позивачем не
доведено в чому саме полягає суперечна інтересам держави та суспільства мета
при укладенні спірного правочину, при тому, що зобов'язання виконано в повному
обсязі, податки сплачені, доказів наявності заборгованості за спірним договором
матеріали справи не містять.

В матеріалах
справи відсутні докази наявності у Відповідачів податкового зобов'язання або
податкового боргу, що виникли внаслідок виконання спірного договору.

Беручи до уваги
вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального права, тому, залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а Постанову господарського суду м. Києва від 03 квітня 2007 року -
без змін.

Керуючись ст.
ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва залишити
без задоволення, а Постанову господарського суду м. Києва від 03 квітня 2007
року - без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня її складення
в повному обсязі.

Ухвалу складено в повному обсязі 29.07.2008 року.

Головуючий суддя К.А. Бабенко

Судді: О.М. Дурицька

М.В. Межевич