Справа № 22-а-8486/2008
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Русанова Т. Т.
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22
серпня 2008 року справа №
22-а-8486/08

зал судового засідання № 2
у приміщенні суду за адресою: м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26, 3 корпус

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді:
Яманко В. Г.

суддів:
Арабей Т. Г.

Горбенко К. П.

при секретарі судового
засідання

Денисенко К. С.

за участю представників від

позивача:

не з'явився; не з'явився, в апеляційній скарзі зазначив про розгляд справи без участі
представника

відповідача:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу

Управління праці та соціального захисту населення
Первомайської міської ради Луганської області

на постанову Первомайського міського суду Луганської
області

від

19 червня 2008 року

по адміністративній справі

№ 2-а-98/08 (суддя Русанова Т. Т.)

за позовом

ОСОБА_1, м. Первомайськ

до відповідача

Управління праці та соціального захисту населення
Первомайської міської ради Луганської області

про

визнання дій незаконними, стягнення суми недоплаченої
щорічної допомоги на оздоровлення за 2001 - 2008 роки

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся 23 квітня 2008 року до Первомайського
міського суду Луганської області з позовом (арк. справи 1-3) до Управління
праці та соціального захисту населення Первомайської міської ради Луганської
області (далі по тексту - УПСЗН Первомайської міської ради Луганської області)
про визнання дій УПСЗН Первомайської міської ради Луганської області про
відмову у перерахунку та виплаті щорічної допомоги на оздоровлення,
передбаченої частиною 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними, зобов'язання УПСЗН
Первомайської міської ради Луганської області здійснити виплату недоотриманої
щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої частиною 4 статті 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», починаючи з 2001 року у сумі 9201 грн. 50 коп.,
зобов'язання УПСЗН Первомайської міської ради Луганської області надалі
постійно здійснювати перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення у
відповідно до частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Первомайського міського суду Луганської
області від 19 червня 2008 року по справі № 2-а-98/08 (арк. справи 26-27)
частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 Суд першої інстанції визнав дії
УПСЗН Первомайської міської ради Луганської області щодо відмови виплати
ОСОБА_1 заборгованості з щорічної допомоги на оздоровлення за 2004, 2007 роки
незаконними, зобов'язав УПСЗН Первомайської міської ради Луганської області
доплатити ОСОБА_1 щорічну грошову допомогу на оздоровлення за 2004, 2007 роки в
сумі 2828 грн. 50 коп. за рахунок коштів Державного бюджету України, в
задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати
постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм матеріального та
процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні
позову.

Позивач був належним чином повідомлені про дату, час і
місце апеляційного розгляду справи, проте не скористався своїм правом бути
присутнім під час апеляційного розгляду скарги.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначив про розгляд
справи без участі його представника.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги,
заперечення на скаргу, встановила наступне.

ОСОБА_1 віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії
НОМЕР_1 (арк. справи 10). Позивач до 21 листопада 2006 року був інвалідом ІІІ
групи. Позивачу була встановлена ІІ група інвалідності з 21 листопада 2006
року, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 3 грудня 2002 року
(арк. справи 10, 20), довідками МСЕК (арк. справи 20-22).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що
УПСЗН Первомайської міської ради Луганської області виплатило йому компенсацію
на оздоровлення за 2004, 2006, 2007, 2008 роки на загальну суму 381 грн. 50
коп., при цьому, сума недоплати склала 9201 грн. 50 коп., з якої за 2001 рік -
825 грн., за 2002 рік - 925 грн., за 2003 рік - 740 грн., за 2004 рік - 798
грн. 50 коп., за 2005 рік - 1328 грн., за 2007 рік - 2080 грн., за 2008 рік -
2505 грн.

Згідно довідки Управління праці та соціального захисту
населення Первомайської міської ради Луганської області, м. Первомайськ №
09-3056 від 18 серпня 2008 року (арк. справи 40) ОСОБА_1., як учаснику
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії було сплачено
щорічну допомогу на оздоровлення: за 2004 рік (як інваліду 3 групи) у січні
2005 року в сумі21 грн. 50 коп.; як інваліду 2 групи: за 2006 рік - 30 січня
2007 року у сумі 120 грн., за 2007 рік
- 22 травня 2007 року у сумі 120 грн.,
за 2008 рік - щорічна допомога на оздоровлення призначена та нарахована у
виплатних відомостях за серпень 2008 року у сумі 120 грн., але на час судового
розгляду не виплачена.

Абзацом 2 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції станом на час виплат)
передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам ІІ
групи в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Згідно частин 3, 5, 7 статті 48 вказаного
Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх
проживання органами соціального захисту населення, виплата здійснюється з
мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності
чи втрати годувальника, розмір мінімальної заробітної плати визначається на
момент виплати.

Також абзацами 3 та 4 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції станом на час
виплат) передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам
III групи в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат та учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат.

Пунктами 1, 3 Порядку фінансування видатків місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року N 256 з
наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок визначає механізм
фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання
державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з
державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на
здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення
є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних
структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до
компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 жовтня
2003 року N 1687 були внесені зміни до вищенаведеної постанови Кабінету
Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256 та затвердженого нею Порядку
про покладення на управління праці та соціального захисту населення додаткових
завдань щодо ведення персоніфікованого обліку, нарахування та сплати
передбачених законодавчими актами пільгових виплат громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, з 2001 - 2003 роках році функції по виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення згідно статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» управління праці та соціального захисту населення не здійснювали,
тому висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення з УПСЗН Первомайської міської ради щорічної допомоги
на оздоровлення за 2001 - 2003 роки є правильним.

Згідно довідки № 09-3056 від 18 серпня 2008 року (арк.
справи 40) УПСЗН Первомайської міської ради Луганської області щорічна грошова
допомога за 2001, 2002, 2003, 2005 рік на оздоровлення ОСОБА_1, як інваліду ІІІ
групи не виплачувалась, при цьому, як вбачається з матеріалів справи,
відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції зазначив про, те що
виплата позивачу щорічної допомоги на оздоровлення не була здійснена, оскільки
позивач не звертався за її призначенням.

Пунктом 4 Порядку виплати органами соціального захисту
населення щорічної допомоги на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, затвердженого наказом Мінпраці № 1 від 4 січня 2000
року (який втратив чинність 29 грудня 2006 року згідно наказу Мінпраці № 473
від 12 грудня 2006 року), передбачено, що підставою для призначення допомоги є
копія посвідчення встановленого зразка або інший документ, що підтверджує
статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи; паспорт або
інший документ, який засвідчує місце проживання; письмова заява особи, якій
провадиться виплата допомоги, та довідка з місця роботи або органу, що
виплачує пенсію, із зазначенням терміну останньої виплати допомоги. Таким
чином, оскільки позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою
щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2001, 2002, 2003, 2005 роки,
дії відповідача щодо не виплати щорічної
допомоги на оздоровлення позивачу в 2001, 2002, 2003, 2005 роках є правомірними,
а висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в
цій частині є правильним.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що при виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення керувався статтею 62 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», згідно якої роз'яснення порядку застосування цього Закону
провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є
обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами
державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої
влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті функції щодо встановлення
розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету Міністрів України не
делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів України може
затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім того, скаржник посилається як на підставу виплат на підпункт
«є» пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №
836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», якою була встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії інвалідам ІІ
групи в розмірі 2670 тис. крб. (26 грн.
70 коп.) та інвалідам ІІІ групи в розмірі 2150 тис. крб. (21 грн. 50 коп.).
Вказана постанова була прийнята Кабінетом Міністрів відповідно до Програми
діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої постановою Верховної Ради
України від 11 жовтня 1995 року № 373/95-ВР, яка визначала одночасно з бюджетом
конкретний план дій лише на 1996 рік. Крім того, підпункт "є"
пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836
втратив чинність згідно з постановою Кабінету
Міністрів України від 12 липня 2005 року N 562.

Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня
2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що інвалідам ІІ групи виплата
щорічної допомоги на оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі 120 грн.

Відповідно до статті 8 Конституції України
в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція
України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти
приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного суду України № 9
від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні
правосуддя» передбачено, що конституційні права та свободи людини і громадянина
є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших
нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів
законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і
забезпечуються захистом правосуддя.

Пунктом 1 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно
законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії
цих прав і свобод.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 9
від 1 листопада 1996 року визначено, що судам необхідно виходити з того, що
нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента
України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету
Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів
місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази
керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

При розгляді даної категорії спору апеляційним судом
встановлено, що постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №
836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та постанова Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005
року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
були прийняті всупереч вимог статей 48, 62 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому посилання скаржника на цю постанову апеляційним судом не
приймаються та оцінка правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
здійснюється на підставі пункту 1
частини 1 статті 92 Конституції України та статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Позивачем в позові заявлено до стягнення заборгованості
по недоплаченій щорічній допомозі на оздоровлення за 2004 рік розмірі 740 грн.
Згідно довідки № 09-3056 від 18 серпня 2008 року (арк. справи 40) за 2004 рік
УПСЗН Первомайської міської ради Луганської області було виплачено ОСОБА_1. як
інваліду ІІІ групи у січні 2005 року щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі
21 грн. 50 коп., в той час як згідно статті 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», (в редакції на час виплати), учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії інвалідам ІІІ
групи повинна була сплачуватися щорічна допомога на оздоровлення в розмірі
чотирьох мінімальних заробітних плат, визначених на день виплати.

Згідно статті 82 Закону України «Про державний бюджет
України на 2005 рік» № 2285-ІV від 23 грудня 2004 року з 1 січня 2005 року
розмір мінімальної заробітної плати становив 262 гривні на місяць, тому розмір
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2004 рік складає 1026 грн. 50 коп. (262 грн. х
4 - 21 грн. 50 коп.), а не 798 грн. 50 коп., як визначено судом першої
інстанції.

У 2006 році ОСОБА_1, як учаснику ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС інваліду ІІІ групи до 21 листопада 2006 року та
інваліду ІІ групи з 21 листопада 2006 року, УПСЗН Первомайської міської ради
Луганської області виплатило 30 січня 2007 року щорічну допомогу на
оздоровлення на загальну суму 120 грн., про що свідчить довідка (арк. справи
40).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що визнання
судом першої інстанції обґрунтованою невиплату управлінням праці та соціального
захисту населення щорічної допомоги на оздоровлення за 2006 рік в розмірі
встановленому статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відповідно відмова позивачу в стягненні
допомоги за 2006 рік правомірні, оскільки дія абзаців 3 та 4 вказаної
статті на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допоміг у розмірах
відповідно до мінімальної заробітної плати була зупинена згідно з пунктом 37
статті 77 Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 20
грудня 2005 р. N 3235-IV та відповідність цього зупинення конституційним нормам
Конституційним судом до дійсного часу не розглядалася.

Стосовно виплати позивачу, як інваліду ІІ групи, сум
щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік колегія суддів зазначає, що суд
першої інстанції правильно визначився з тим, що виплата повинна була
здійснюватися в порядку, встановленому абзацом 3 частини 4 статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат станом
на день виплати.

Згідно довідки відповідача (арк. справи 40) за 2007 рік
допомога на оздоровлення позивачу була виплачена 22 травня 2007 року в розмірі
120 грн.

При визначенні щорічної допомоги на оздоровлення за 2007
рік апеляційний суд враховує, що рішенням Конституційного Суду України N
6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії
громадян були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційним) положення пункту 30 статті 71 Закону України „Про Державний
бюджет України на 2007 рік”, яким було зупинено на 2007 рік дію частини 4
статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», внаслідок чого положення статті
48 підлягають застосуванню у 2007 році.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими для
виконання на території України, остаточними, не можуть бути оскаржені та мають
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними.

Статтею 76 Закону України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» № 489-V від 19 грудня 2006 року встановлено, що мінімальний розмір
заробітної плати з 1 квітня 2007 року по 1 липня 2007 року становить 420 грн.,
таким чином сума недоплаченої позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за
2007 рік складає 1980 грн. (420 грн. х 5- 120 грн.), а не 2030 грн.
як визначено судом першої інстанції.

Статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі змінами
внесеними Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення
змін до деяких законодавчих актів України» передбачено, що одноразова
компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які
стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна
допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України.

Відповідачем в довідці (арк. справи 40) вказано про те,
що щорічна допомога на оздоровлення за 2008 рік позиву призначена та нарахована
у виплатних відомостях за серпень 2008 року в сумі 120 грн. та на час судового
розгляду не виплачена.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року по справі № 1-28/2008 були визнано такими,
що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пунктів
20 - 22 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів
України" та пункту 3 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів
України".

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими для
виконання на території України, остаточними, не можуть бути оскаржені та мають
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними.

Статтею 59 Закону України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати з 1
квітня 2008 року по 30 вересня 2008 року складає 525 грн.

Таким чином, розмір щорічної допомоги на оздоровлення за 2008
рік для позивача повинен складати 2625 грн. (525 грн. х 5), при
цьому, судом першої інстанції позовні вимоги позивача щодо стягнення з
відповідача щорічної допомоги на оздоровлення за 2008 рік розглянуті взагалі не
були.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України
органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами України.

При вирішенні цього спору, колегією суду було враховано,
що відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року зі змінами
внесеними Законом України від 9 лютого 2006 року N 3436-IV, кожна фізична особа
має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого
майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або
загальними принципами міжнародного права. У параграфі 22 рішення Європейського
суду з прав людини по справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) від 8 листопада 2005 року визначено, що
поняття “власності”, яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має
автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від
формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та
інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як
“майнові права”, і, таким чином, як “власність” в цілях вказаного положення.
Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин
справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений
статтею 1 Протоколу № 1. В параграфі 23 цього ж рішення Європейський суд з прав
людини зауважує, що в межах свободи дій
держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного
бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок,
вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення
передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки
відповідні положення є чинними.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника на
відсутність бюджетного фінансування в обсязі передбаченому Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», для здійснення соціальних
виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого
законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів з Державного
бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3 Конституції
України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість
діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність,
утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання УПСЗН
Первомайської міської ради Луганської області надалі постійно здійснювати
перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення у відповідно до
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», колегія суддів погоджується з висновком суду першої
інстанції про відому в задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки в
межах Кодексу адміністративного судочинства України захисту підлягає порушене
право позивача, внаслідок чого зобов'язання Управління Пенсійного фонду в
подальшому робити перерахунок пенсії з її збільшенням згідно змін, що будуть
вноситися до законодавства, є безпідставним, оскільки встановлює обов'язки на
майбутнє без наявності спірних правовідносин, які можуть бути в подальшому
припиненні або зміненні в сторону зменшення шляхом внесення змін до закону.

Згідно частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду
першої інстанції в межах апеляційної скарги, тобто він повинен з'ясовувати ті
обставини чи порушення закону, у яких на думку особи, що подала скаргу, суд
першої інстанції допустив помилки; однак якщо при такому з'ясуванні буде
встановлено порушення закону, що призвели до неправильного вирішення справи,
поза межами оскарження, суд апеляційної інстанції може вийти за ці межі.

Виходячи з вищевикладеного, з врахуванням приписів
частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів зазначає, що суд першої інстанції прийняв оскаржувану постанову з
порушенням матеріального та процесуального права, що обумовлює скасування
постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови з частковим
задоволенням позовних вимог у відповідності до норм права, застосованих при
вирішенні цього спору для забезпечення захисту прав та інтересів фізичної особи
від порушень з боку суб'єкту владних повноважень.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202,
205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Первомайської міської ради Луганської області на постанову
Первомайського міського суду Луганської області від 19 червня 2008 року по
справі № 2-а-98/08 задовольнити частково.

Постанову Первомайського міського суду Луганської області
від 19 червня 2008 року по справі № 2-а-98/08 за позовом ОСОБА_1, м.
Первомайськ до Управління праці та соціального захисту населення Первомайської
міської ради Луганської області, м. Первомайськ про визнання дій незаконними та
стягнення недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1, м. Первомайськ до Управління
праці та соціального захисту населення Первомайської міської ради Луганської
області, м. Первомайськ про визнання дій неправомірними, зобов'язання здійснити
виплату недоотриманої щорічної допомоги на оздоровлення, зобов'язання надалі
постійно здійснювати перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення у
відповідно до частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»
задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління праці та
соціального захисту населення Первомайської міської ради Луганської області, м.
Первомайськ щодо не донарахування та не виплаті ОСОБА_1 м. Первомайськ щорічної допомоги на
оздоровлення в розмірі, передбаченому статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Стягнути з Управління праці та соціального захисту
населення Первомайської міської ради Луганської області недоотриману щорічну
допомогу на оздоровлення за 2004, 2007, 2008
роки на загальну суму 3006 грн. 50 коп., з якої за 2004 рік - 1026 грн.
50 коп., за 2007 рік - 1980 грн., за 2008 рік - 2625 грн. на користь ОСОБА_1 за
рахунок коштів Державного бюджету України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова складена, підписана колегією суддів у нарадчій
кімнаті у повному обсязі та проголошена в судовому засіданні 22 серпня 2008
року.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення
та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складання постанови
у повному обсязі.

Головуючий:
В.Г.Яманко

Судді:
Т. Г.
Арабей

К.П.Горбенко

З оригіналом згідно:

Суддя
В.Г.Яманко