Справа № 22-а-8768/2008
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Лебеженко
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

3 вересня 2008 року справа №
22-а-8768/08

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного
суду у складі:

головуючого судді:
Яманко В. Г.

суддів:
Малашкевич
С. А.

Горбенко К. П.

при секретарі судового засідання

Білоус К. І.

за участю представників від

позивача: не з'явився, відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Управління праці
та соціального захисту населення
Дружківської міської ради, м. Дружківка на постанову Дружківського
міського суду від 20 червня
2008 року (постанова виготовлена
в повному обсязі 25 червня 2008 року) по адміністративній справі №
2-а-160/08 (суддя Лебеженко В. О.) за позовом ОСОБА_1, м. Дружківка до
Управління праці та соціального захисту населення
Дружківської міської ради, м. Дружківка про визнання дій
незаконними, стягнення недоотриманих сум
щорічної допомоги на оздоровлення за 2005-2007 роки

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся 3 березня 2008 року до Дружківського міського суду з
позовною заявою (арк. справи 2-3) до Управління праці та соціального захисту
населення Дружківської міської ради, м. Дружківка (далі по тексту - УПСЗН
Дружківської міської ради) про визнання дій УПСЗН Дружківської міської ради
щодо відмови в допомоги на оздоровлення, передбаченої статтею 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» незаконними, стягнення з УПСЗН Дружківської міської
ради недоплаченої суми щорічної допомоги на оздоровлення за 2005 - 2007 роки в
розмірі 4980 грн.

Постановою Дружківського міського суду від
23 травня 2008 року (арк. справи 37-39) позов ОСОБА_1. був частково
задоволений. Суд першої інстанції визнав незаконними дії УПСЗН виконавчого
комітету Дружківської міської ради щодо відмови ОСОБА_1. у виплаті
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за період за 2005, 2007 роки,
стягнув з УПСЗН виконавчого комітету Дружківської міської ради на користь
ОСОБА_1. недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення, як інваліду 3
групи, відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за 2005 рік у сумі 1410 грн., за 2007 рік у сумі 2060 грн., всього
у сумі 3470 грн., в іншій частині позову - відмовив.

В апеляційній скарзі відповідач просить
змінити постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм
матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою у
частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1. до УПСЗН Дружківської міської ради
про стягнення недоотриманих сум на оздоровлення - відмовити, в іншій частині
постанову суду першої інстанції - залишити без змін.

Позивач надав через канцелярію Донецького
апеляційного адміністративного суду клопотання про розгляд справи без його
участі (арк. справи 49).

Відповідач про час, дату та місце судового
розгляду був повідомлений належним чином, проте правом бути присутнім при
судовому розгляді не скористався.

Колегія суддів, заслухавши суддю -
доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, заперечення на скаргу, встановила наступне.

Закон України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ
від 28 лютого 1991 року в редакції Закону України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991
року зі змінами та доповненнями станом на час існування спірних правовідносин
визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я
та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених
територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту
потерпілого населення.

ОСОБА_1, 5 червня 1959 року народження
(арк. справи 8-10), віднесений до 1 категорії учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та громадян, захворювання яких пов'язане з
наслідками Чорнобильської катастрофи (арк. справи 5). Позивач є інвалідом 3
групи, що підтверджується посвідченням (арк. справи 50), довідками МСЕК (арк.
справи 4, 51-52).

В обґрунтування позовних вимог в частині
стягнення недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення позивач посилається на
те, що відповідач за період 2005 - 2007 роки не доплатив йому компенсацію на
оздоровлення на загальну суму 4980 грн.

Згідно довідок УПСЗН Дружківської міської
ради (арк. справи 7, 58) позивачу, як інваліду 3 групи, було сплачено щорічну
допомогу на оздоровлення: за 2005 рік - 17 липня 2006 року в розмірі 90 грн.,
за 2006 рік - 28 лютого 2007 року в розмірі 90 грн., за 2007 рік - станом на
день судового розгляду справи не виплачена.

Абзацом 3 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в
редакції станом на час виплат) передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення
виплачується інвалідам 3 групи в розмірі чотирьох заробітних плат. Згідно
частин 3, 5, 7 статті 48 вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення
виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту
населення, виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на
момент встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив,
що при виплаті щорічної допомоги на оздоровлення керувався статтею 62 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», згідно якої роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться
у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є
обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами
державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої
влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності. Проте, в цій статті функції щодо
встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення Кабінету Міністрів
України не делеговані, а лише зазначено про те, що Кабінет Міністрів України може
затвердити порядок застосування передбачених законом пільг.

Крім того, скаржник посилається як на
підставу виплат на підпункт «є» пункту 1 постанови Кабінету Міністрів
України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була встановлена виплата
щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам ІІІ групи в розмірі 2150 тис. крб.
(21 грн. 50 коп.). Вказана постанова була прийнята Кабінетом Міністрів
відповідно до Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої
постановою Верховної Ради України від 11 жовтня 1995 року № 373/95-ВР, яка
визначала одночасно з бюджетом конкретний план дій лише на 1996 рік. Крім того,
підпункт "є" пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від
26 липня 1996 року № 836 втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року N
562.

Постановою Кабінету Міністрів України № 562
від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що інвалідам 3
групи виплата щорічної допомоги на оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі
90 грн.

Відповідно до статті 8 Конституції України
в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має
найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на
основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного суду
України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» передбачено, що конституційні права та свободи людини і
громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та
інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів
законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і
забезпечуються захистом правосуддя.

Пунктом 1 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно
законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії
цих прав і свобод.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду
України № 9 від 1 листопада 1996 року визначено, що судам необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти
Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження
Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної
Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств,
накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці
на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

При розгляді даної категорії спору
апеляційним судом встановлено, що постанова Кабінету Міністрів України від 26
липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанова Кабінету Міністрів України №
562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» були прийняті всупереч вимог статей 48, 62
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому посилання скаржника на цю постанову
апеляційним судом не приймаються та оцінка правовідносин щодо виплати щорічної
допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, здійснюється на підставі
пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України та статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

За 2005 рік відповідачем позивачу, як
інваліду 3 групи, щорічну допомогу на оздоровлення було виплачено 17 липня
2006 року в розмірі 90 грн., тому з огляду на те, що розмір
мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, сума щорічної
допомоги на оздоровлення розраховується наступним чином: 375 грн. х 4 - 90
грн., в якому 375 грн. - це мінімальний розмір заробітної плати встановлений з
1 липня 2006 року по 30 листопада 2006 року статтею 82 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року № 3235-IV ", тобто розмір недоотриманої
позивачем щорічної допомоги на оздоровлення за
2005 рік складає 1410 грн., як і стягнуто судом першої інстанції.

У 2006 році позивачу, як інваліду 3 групи,
відповідачем було виплачено 28 лютого 2007 року щорічну допомогу на
оздоровлення на суму 90 грн., про що свідчить довідка (арк. справи 7, 58).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку,
що визнання судом першої інстанції обґрунтованою невиплату управлінням праці та
соціального захисту населення щорічної допомоги на оздоровлення за 2006 рік в
розмірі встановленому статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відповідно відмова позивачу в стягненні
допомоги за 2006 рік правомірні, оскільки дія абзаців 3 та 4 вказаної
статті на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допоміг у розмірах
відповідно до мінімальної заробітної плати була зупинена згідно з пунктом 37
статті 77 Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 20
грудня 2005 р. N 3235-IV та відповідність цього зупинення конституційним нормам
Конституційним судом до дійсного часу не розглядалася.

При визначенні щорічної допомоги на
оздоровлення за 2007 рік апеляційний суд враховує, що рішенням Конституційного
Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у справі N 1-29/2007 про
соціальні гарантії громадян були визнані такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційним) положення пункту 30 статті 71 Закону України „Про
Державний бюджет України на 2007 рік”, яким було зупинено на 2007 рік дію
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», внаслідок чого положення
статті 48 підлягають застосуванню у 2007 році.

Рішення Конституційного Суду України є
обов'язковими до виконання на території України, остаточними, не можуть бути
оскаржені та мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії
положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції правильно визначився з тим, що виплата повинна була здійснюватися в
порядку, встановленому абзацом 3 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат станом на день
виплати. За даними відповідача (арк. справи 7, 58) сума допомоги на
оздоровлення за 2007 рік позивачу виплачена не була. Таким чином, сума
несплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік повинна бути
розрахована виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на день звернення
позивача до суду: 515 грн. х 4, в якому
515 грн. це мінімальний розмір заробітної плати встановлений з 1 січня 2008
року по 31 березня 2008 року статтею 59 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»
від 28 грудня 2007 року № 107-VI. Тобто стягненню підлягає щорічна допомога на
оздоровлення за 2007 рік в розмірі 2060 грн. Колегія суддів
дійшла до висновку, що судом першої інстанції застосований правильний
розрахунок належної до виплати суми.

Статтею 63 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією,
здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при
визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених
законодавством.

Суд першої інстанції в резолютивній
частині постанови неправильно вказав про стягнення грошових коштів з рахунків
УПСЗН виконавчого комітету Дружківської міської ради, м. Дружківка, в той час
як стягнення здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Стосовно посилання відповідача на
пропущення позивачем строку для звернення до адміністративного суду з позовною
заявою, встановленого статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки предметом спору є виплата допомоги
на оздоровлення інваліду 3 групи внаслідок виконання обов'язків військової
служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (арк. справи 4),
тому до спірних правовідносин застосовуються приписи частини 3 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої для захисту прав,
свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.

Згідно до пункту 3 частини 1 статті 268
Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.
Вказане узгоджується з тим, що частиною 1 статті 76 Закону України «Про
використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року №
39/95-ВР передбачено, що право на подання позову про відшкодування ядерної
шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи, не обмежується строком давності, а
згідно статті 1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» цей закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом
створення належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття та
виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни.

Обов'язок держави перед громадянами за
шкоду, завдану внаслідок Чорнобильської катастрофи визначений статтею 13 Закону
України «Про статус і соціальний захист, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796. Зазначена стаття передбачає, що
Держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та
зобов'язується відшкодувати її за у тому числі (пункт 3) матеріальні втрати, що
їх зазнали громадяни та їх сім'ї у зв'язку з Чорнобильською катастрофою,
відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України.

При вирішенні цього спору,
колегією суду було враховано, що відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,
ратифікованої Законом України N
475/97-ВР від 17 липня 1997 року зі змінами внесеними Законом України від 9
лютого 2006 року N 3436-IV, кожна
фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений
свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом
або загальними принципами міжнародного права.

У параграфі 22 рішення Європейського суду з
прав людини по справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) від 8 листопада 2005 року визначено, що
поняття “власності”, яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має
автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від
формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та
інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як
“майнові права”, і, таким чином, як “власність” в цілях вказаного положення.
Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин
справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений
статтею 1 Протоколу № 1. В параграфі 23 цього ж рішення Європейський суд з прав
людини зауважує, що в межах свободи дій
держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету.
Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи
відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення
передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки
відповідні положення є чинними.

Колегія суддів не приймає посилання
скаржника на відсутність бюджетного фінансування для здійснення соціальних
виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого
законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів з Державного
бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3 Конституції
України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість
діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність,
утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Судом першої інстанції в порушення вимог
статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України дана адміністративна
справа була розглянута в строк, який перевищує двомісячний термін. Апеляційний
суд враховує, що по тексту постанови суд першої інстанції припустився помилки в
назві відповідача, зазначивши відповідачем - Управління праці та соціального
захисту населення виконавчого комітету Дружківської міської ради, в той час як
відповідачем є Управління праці та соціального захисту населення Дружківської
міської ради.

Згідно частини 1 статті 195 Кодексу
адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, тобто він
повинен з'ясовувати ті обставини чи порушення закону, у яких на думку особи, що
подала скаргу, суд першої інстанції допустив помилки; однак якщо при такому
з'ясуванні буде встановлено порушення закону, що призвели до неправильного
вирішення справи, поза межами оскарження, суд апеляційної інстанції може вийти
за ці межі.

Виходячи з вищевикладеного, з врахуванням
приписів частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийняв оскаржувану постанову
з порушенням матеріального права, що обумовлює скасування постанови суду першої
інстанції та прийняття нової постанови з частковим задоволенням позовних вимог
у відповідності до норм права, застосованих при вирішенні цього спору для
забезпечення захисту прав та інтересів фізичної особи від порушень з боку
суб'єкту владних повноважень.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195,
196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Дружківської міської ради, м. Дружківка на постанову Дружківського міського
суду від 20 червня 2008 року по адміністративній справі № 2-а-160/08
задовольнити частково.

Постанову Дружківського міського суду від 20 червня 2008 року по
адміністративній справі № 2-а-160/08 за позовом ОСОБА_1, м. Дружківка до
Управління праці та соціального захисту населення Дружківської міської ради, м.
Дружківка про визнання дій незаконними, стягнення недоотриманих сум щорічної
допомоги на оздоровлення за 2005-2007 роки - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1, м. Дружківка до
Управління праці та соціального захисту населення Дружківської міської ради, м.
Дружківка про визнання дій незаконними, стягнення недоотриманих сум щорічної
допомоги на оздоровлення за 2005-2007 роки задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Управління праці та
соціального захисту населення Дружківської міської ради, м. Дружківка щодо
відмови в донарахувані та доплаті ОСОБА_1, м. Дружківка щорічної допомоги на
оздоровлення за 2005, 2007 роки в розмірі, передбаченому абзацом 3 частини 4
статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Стягнути з Управління праці та соціального
захисту населення Дружківської міської ради, м. Дружківка на користь ОСОБА_1
недоотриману щорічну допомогу на оздоровлення за 2005, 2007 роки на загальну
суму 3470 грн., з якої за 2005 рік - 1410 грн., за 2007 рік - 2060 грн. за
рахунок коштів Державного бюджету України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог
відмовити.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України відкласти з дня закінчення судового
розгляду справи на строк п'ять днів складання постанови у повному обсязі.

Вступна та резолютивна частини постанови
складені, підписані колегією суддів у нарадчій кімнаті та проголошені в
судовому засіданні 3 вересня 2008 року.

Постанова набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення в
повному обсязі.

Постанова складена в повному обсязі та підписана колегією суддів 5
вересня 2008 року.

Головуючий:
В.Г.Яманко

Судді:
С.А.Малашкевич

К.П.Горбенко

З оригіналом згідно:

Суддя
В.Г.Яманко