Справа № 22-а-9041/2008
Суддя: Сіваченко І.В.
Дата ухвалення: 2008-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

у 1 інстанції - Іващенко В.М.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 серпня 2008 року справа №
22-а-9041/08

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого

Сіваченка І.В.

суддів при секретарі за участі представника позивача

Нікуліна О.А., Василенко Л.А. Кірсановій
М.В. Кот В.В.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу

Управління праці та соціального захисту
населення Ровеньківської міської ради Луганської області

на постанову

Ровеньківського міського суду Луганської
області

від

13.06.2008 року

у справі

№ 2-а-103/08

за позовом

ОСОБА_1

до

Управління праці та соціального захисту
населення Ровеньківської міської ради Луганської області

про

визнання дій протиправними та зобов'язання
зробити виплату щорічних допомог та компенсацій, -

В С Т А Н О В И Л А :

18.04.2008 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом, в
якому просив визнати неправомірною відмову Управління
праці та соціального захисту населення Ровеньківської міської ради Луганської
області у виплаті одноразової грошової допомоги за 2005-2007 роки та
стягнути недоотримані кошти, передбачені
ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантіях їх соціального захисту», як інваліду війни, щорічну допомогу на оздоровлення, як особі
яка постраждала від аварії на ЧАЕС та одноразову компенсації при встановленні 3
та 2 груп.

Постановою Ровеньківського
міського суду Луганської області від 13 червня 2008 року позов було
задоволено. Задоволено в частині стягнення щорічних допомог та одноразової компенсації при
встановленні 3 та 2 груп у сумі 20627 грн. 38 коп.

Не погодившись з таким судовим рішенням, Управління праці та соціального захисту населення
Ровеньківської міської ради Луганської області подало апеляційну скаргу,
в якій просить постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального права.

В судовому засіданні представник позивача заперечувала
проти задоволення апеляційної скарги. Інші особи, які беруть участь в справі,
до апеляційного суду не з'явилися.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає апеляційну скаргу необхідним задовольнити частково, а
судове рішення таким, що підлягає частковому скасуванню, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи встановив,
що позивач з 05.03.2005 року був інвалідом війни 3 групи, а з 28.03.2005 року -
2 групи у зв'язку з чим та відповідно до вимог ч.5 ст. 13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на отримання
одноразової грошової допомоги до 9 травня (яка повинна виплачуватися до 5
травня) в розмірі до 28.03.2005 року семи мінімальних пенсій за віком, а з
28.03.2005 року - восьми.

Відповідно до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік», мінімальна пенсія за віком станом
на 15.03.2007 року встановлена в розмірі 410,06 грн.

Фактично позивач отримав від управління праці та
соціального захисту населення Ровеньківської міської
ради Луганської області: у 2005 р. - 330 грн., у 2006 р. - 330 грн., у
2007 році - 360 грн. При цьому відповідач керувався положеннями ст. 34 Закону
України "Про Державний бюджет України на 2005 рік", ст. 30 Закону
України "Про Державний бюджет України на 2006 рік", ст. 29 Закону
України "Про Державний бюджет України на 2007 рік".

З огляду на те, що ст. 34 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2005 рік", ст. 30 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2006 рік" до теперішнього часу не визнані
неконституційними Конституційним Судом України, апеляційний суд приходить до
висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав дії відповідача
неправомірними при нарахуванні та виплаті позивачу сум
щорічної допомоги до 05 травня як інваліду війни
за 2005 та 2006 роки. За таких обставин твердження суду першої інстанції
про невідповідність зазначених норм є
передчасними, бо це є прерогативою саме Конституційного Суду України.
Тому не можна стверджувати, що дії відповідача в цій частини були
протиправними.

За
відсутності визнання таких законів про бюджет неконституційними у суду першої
інстанції не було правових підстав визнавати дії відповідача протиправними, бо
відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами
України.

Крім того, Положення ст. 29 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік», якою
встановлювався розмір щорічної разової допомоги до 05 травня у розмірах менших,
ніж передбачено Законом, визнані неконституційними рішенням Конституційного
Суду України у справі № 6-рп від 09.07.2007 р.

Таким чином, неправомірність дій відповідача про
нарахування ОСОБА_1.щорічної грошової допомоги до 9 травня в квітні 2007 року в
розмірі 360 гривень, встановлених Законом України “Про Державний бюджет на 2007
рік”, а не в розмірі 3280,48 грн. (410,06 х 8) згідно ч.1 ст. 28 Закону України
“Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV від
09.07.2003 р. із змінами та доповненнями є очевидною. Відповідача належить
зобов'язати нарахувати ОСОБА_1. недоплачену суму щорічної грошової допомоги як
інваліду війни 3 групи за 2007 рік у розмірі 3280,48 - 360 = 2920,48 гривень.

Згідно із ст. 48 Закону України №
796 «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі -
Закон № 796), інвалідам ІІ групи виплачується щорічна допомога на оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат за місцем їх проживання органами соціального
захисту населення. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що позивач з 28.03.2005 року являвся інвалідом ІІ групи і як учасник ліквідації та
постраждалий при виконанні робіт по ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС користується правами та
пільгами, передбаченими вищевказаним Законом. В 2005 році
УПСЗН виплатило позивачу допомогу на оздоровлення в розмірі
26 грн. 70 коп.; в 2006 та 2007 роках - по 120 грн., тобто в розмірах, менших за встановлені ст. 48
Закону № 796. Таким чином позивач недоотримав за
вказаний період часу допомогу на оздоровлення у розмірі:
за 2005 рік - (262 х 5 - 26,70 грн.) = 1283,30 грн. та за 2007 рік - (440 х 5 -
120 грн.) = 2080 грн., що складає 3363,30 грн.

Відповідно
до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно
ч.4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції України, закону України суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Згідно
ст. 67 Закону України "Про соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи", конкретні розміри всіх видів доплат,
пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до
зміни вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Встановлений Постановою Кабінету Міністрів України № 836
від 26 липня 1996 року "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи", розмір щорічної допомоги на
оздоровлення до липня 2005 року не збільшувався, в той час як Законом України
"Про Державний бюджет України на 2005 рік" розмір мінімальної
заробітної плати збільшувався неодноразово. Визначені наведеною Постановою та
Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року "Про
щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" розміри щорічних грошових виплат на
оздоровлення значно нижчі за відповідні, передбачені ст. 48 Закону України
"Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", кратні розміри мінімальної заробітної плати, і тому виходячи
із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами,
до спірних правовідносин суд застосував нормативний акт вищою юридичної сили -
Закон України "Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-ХП.

Задовольняючи
позовні вимоги за 2006 рік суд першої інстанції виходив з того, що розмір
мінімальної пенсії за віком у відповідному році складав 375 гривень згідно
Закону України “Про внесення змін до Закону України “Про загальнообов`язкове
державне пенсійне страхування” № 2291-IV від 23.12.2004 р. та Закону України
“Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2006 рік” та деяких інших
нормативних актів” № 3235 від 20.12.2005 р.

Проте
суд першої інстанції допустив помилку, визнавши дії відповідача неправомірними
при нарахуванні позивачеві допомоги на оздоровлення в 2006 році та не врахував,
що дія абзацу другого та третього частини четвертої статті 48 була зупинена в
частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної
заробітної плати на 2006 рік згідно із п. 37 ст. 77 Закону України N 3235-IV
(3235-15) від 20.12.2005 р. “Про Державний бюджет України на 2006 рік”, який до
теперішнього часу не визнаний неконституційним Конституційним Судом України.
Тому не можна стверджувати, що дії відповідача в цій частини були
протиправними.

Зупинення дії закону не дає право його застосовувати.
Такі ж висновки й Верховного Суду України в аналогічному по суті спору,
викладені в Ухвалі від 20 грудня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_2. до
ВВДФССНВВПЗУ в м. Добропіллі про відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі ст. 48 ЗУ «Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28.02.1991 р., встановлена разова компенсація при встановленні
третьої групи інвалідності в розмірі тридцяті мінімальних
заробітних плат, при підвищенні з 3 на 2 групу інвалідності передбачена
компенсація у розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Згідно Закону розмір
мінімальної заробітної плати встановлюється на момент встановлення групи або на
момент підвищення з 3 на 2 групу.

Разом з тим, розмір одноразової компенсації учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС був встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 р.
№ 836 «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та складає для
інвалідів в 3 групи - 189,60 грн., при підвищенні з 3 на 2 групу інвалідності - 94,80 грн.

Судом першої інстанції помилково
було зроблено висновок про правомірність задоволення вимог позивача щодо
стягнення одноразової компенсації при встановленні 3 групи у 2002 році,
оскільки статтею 2 Закону України від 13.12.2001 року № 2896-ІІІ «Про
встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2002 рік» встановлені обмеження
Кабінету Міністрів України до прийняття Верховною Радою України змін до
законів, у нормах яких для розрахунків застосовується мінімальна заробітна
плата, здійснювати застосування цих норм, виходячи з реальних можливостей
видаткової частини Державного бюджету України на 2002 рік.

Зазначеною постановою № 836 усупереч Закону № 796-ХІІ
(який встановив розмір компенсації як величину, кратну відносно до розміру
мінімальної заробітної плати, визначеної Законом на час здійснення виплати,
установлено конкретні розміри такої компенсації в твердій грошовій сумі й,
зокрема, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС при
встановленні з третьої групи другої 94,80 грн. (за грошовою реформою 1996
року).

З моменту прийняття постанови № 836 встановлені нею
розміри компенсацій залишалися незмінними, у той час як Верховною Радою України
неодноразово змінювався розмір мінімальної заробітної плати.

Тому, оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет
Міністрів України в наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то
виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними
актами при вирішенні даного спору підлягають застосуванню ст. 48 Закону №
796-ХІІ та Закони України про встановлення розміру мінімальної заробітної плати
2005 рік, а не постанова № 836.

Згідно частини 4 статті 9 КАС України у разі
невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, дії
відповідача в частині виплати позивачу грошової компенсації при встановленні
другої групи інвалідності після третьої у розмірі 94,80 гривень суд першої
інстанції обґрунтовано визнав неправомірними.

Розмір мінімальної
заробітної плати при встановленні
інвалідності вищої групи становив 262 гривень, а саме на березень 2005 року.

Сума компенсації при
встановленні інвалідності позивачеві
вищої групи становив, а саме з третьої групи
на другу, складає: 262 х 15 = 3930 гривень., а з
врахуванням виплачених сум до сплати залишається 3835, 20 грн.: (3930 грн. - 94,80
грн.(сплачена компенсація), яка підлягає
стягненню.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та
процесуального права у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає
скасуванню.

В повному обсязі постанова складена
27.08.2008 року.

Керуючись ст.ст. 195-196, п.п. 1,3 ч.1 ст. 198, ст. 200,
п.4 ч.1 ст. 202, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ст. 207 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія судів, -

П О С Т
А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Ровеньківської міської ради Луганської області - задовольнити частково.

Скасувати постанову Ровеньківського міського суду Луганської області від
13.06.2008 р. у справі № 2-а-103/08.

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Ровеньківської міської ради Луганської області «про визнання дій протиправними
та зобов'язання зробити виплату щорічних допомог та компенсації» - задовольнити
частково.

Стягнути з Управління праці та соціального
захисту населення Ровеньківської міської ради Луганської області на користь
ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України суму недоотриманої допомоги на
оздоровлення за 2005 та 2007 роки у розмірі 3363,30 грн., допомоги до 5
травня за 2007 рік у розмірі 2920,48 гривень,
компенсації при підвищенні з 3 на 2 групу інвалідності у сумі 3835,20, а загалом 10118,98 гривень.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної
сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту складення її в
повному обсязі.

Головуючий:

Судді: