Справа № 22-а-8767/2008
Суддя: Яманко В.Г.
Дата ухвалення: 2008-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя Лебеженко В. О
Суддя-доповідач - Яманко В. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

3
вересня 2008 року справа №
22-а-8767/08

зал судового засідання № 2
у приміщенні суду за адресою: м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26, 3 корпус

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді:
Яманко В. Г.

суддів:
Малашкевич С. А.

Горбенко К. П.

при секретарі судового
засідання

Білоус К.
І.

за участю представників від

позивача: ОСОБА_1- особисто, відповідача: не
з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Управління праці та соціального захисту населення
Дружківської міської ради, м. Дружківка на постанову Дружківського
міського суду від 23 травня 2008
року по адміністративній справі №
2-а-163/08 (суддя Лебеженко В. О.) за позовом ОСОБА_1 м. Дружківка до
Управління праці та соціального захисту населення
Дружківської міської ради, м. Дружківка про визнання дій
незаконними, стягнення недоотриманих
сум щорічної допомоги на оздоровлення за 2000-2007 роки, разової грошової
допомоги за 2000-2007 роки, моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
звернувся 4 березня 2008 року до Дружківського міського суду з позовною заявою
(арк. справи 2-4) до Управління праці та соціального захисту населення
Дружківської міської ради, м. Дружківка (далі по тексту - УПСЗН Дружківської
міської ради) про визнання дій УПСЗН Дружківської міської ради щодо відмови в
перерахунку та виплаті допомоги на оздоровлення, передбаченої статтею 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», та щорічної разової грошової допомоги, як інваліду
війни, передбаченої статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» незаконними, стягнення з УПСЗН Дружківської
міської ради недоплаченої суми щорічної допомоги на оздоровлення за 2000 - 2007
роки в розмірі 9292 грн. 50 коп., недоплаченої суми разової грошової допомоги,
як інваліду війни, за 2000-2007 роки в розмірі 15459 грн. 56 коп.

Постановою Дружківського міського суду від 23
травня 2008 року (арк. справи 38-41) позов ОСОБА_1 був частково задоволений.
Суд першої інстанції визнав незаконними дії УПСЗН виконавчого комітету
Дружківської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку та виплаті
недоотриманої грошової допомоги як інваліду війни 3 групи за 2007 рік, стягнув
з УПСЗН виконавчого комітету Дружківської міської ради на користь
ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня, як інваліду війни 3 групи,
відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» за 2007 рік в розмірі 2570 грн. 42 коп. Також,
суд першої інстанції визнав незаконними дії УПСЗН виконавчого комітету
Дружківської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті недоплаченої щорічної
допомоги на оздоровлення за період з 2000 по 2007 роки, стягнув з УПСЗН
виконавчого комітету Дружківської міської ради на користь ОСОБА_1 недоплачену
суму щорічної допомоги на оздоровлення, як інваліду 3 групи, відповідно до
абзацу 3 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 2000
по 2005 рік у сумі 5572 грн. 50 коп. та за 2007 рік у сумі 2060 грн., всього у
сумі 7632 грн. 50 коп., в задоволенні
позовних вимог щодо стягнення з УПСЗН виконавчого комітету Дружківської міської
ради моральної шкоди у сумі 5000 грн. - відмовив повністю.

В апеляційній скарзі відповідач просить змінити постанову
суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм матеріального та
процесуального права та прийняти нову постанову, якою у частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 до УПСЗН Дружківської міської ради про стягнення
недоотриманих сум на оздоровлення за 2005-2007 роки та разових грошових допомог
як інваліду війни за 2000-2007 роки - відмовити, в іншій частині постанову суду
першої інстанції - залишити без змін.

Позивач під час судового розгляду проти апеляційної
скарги заперечував, просив залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Відповідач про час, дату та місце судового розгляду був
повідомлений належним чином, проте правом бути присутнім при судовому розгляді
не скористався.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги,
заперечення на скаргу, встановила наступне.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого
1991 року в редакції Закону України № 2001-ХІІ від 19 грудня 1991 року зі
змінами та доповненнями станом на час існування спірних правовідносин визначає
основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я
та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених
територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту
потерпілого населення.

ОСОБА_1 22 січня 1957 року народження (арк. справи
11-12), віднесений до 1 категорії осіб,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (арк. справи 6). Позивач є
інвалідом 3 групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданого 23
травня 2007 року, довідкою МСЕК (арк. справи 5-11).

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення недоплаченої
щорічної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1посилається на те, що відповідач за
період 2000 - 2007 роки не доплатив компенсацію на оздоровлення на загальну
суму 9292 грн. 50 коп.

Згідно довідок УПСЗН Дружківської міської ради (арк.
справи 8, 54) позивачу, як інваліду 3 групи, було сплачено щорічну допомогу на
оздоровлення: за 2000 рік - 30 серпня 2002 року, за 2001 рік - 31 серпня 2004
року в розмірі 21 грн. 50 коп., за 2002 рік - 31 серпня 2004 року в розмірі 21
грн. 50 коп., за 2003 рік - 31 серпня 2004 року в розмірі 21 грн. 50 коп., за
2004 рік - 18 квітня 2005 року в розмірі 21 грн. 50 коп., за 2005 рік - 21
червня 2006 року в розмірі 90 грн., за 2006 рік - 24 грудня 2007 року в розмірі
90 грн., за 2007 рік - станом на день судового розгляду справи не виплачена.

Абзацом 3 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції станом на час виплат)
передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам 3
групи в розмірі чотирьох заробітних плат. Згідно частин 3, 5, 7 статті 48
вказаного Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за
місцем їх проживання органами соціального захисту населення, виплата
здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати годувальника, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

Пунктами 1, 3 Порядку фінансування видатків місцевих
бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального
захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року N 256 з
наступними змінами, передбачено, що вказаний Порядок визначає механізм
фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання
державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з
державного бюджету та головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на
здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення
є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних
структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до
компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 жовтня
2003 року N 1687 були внесені зміни до вищенаведеної постанови Кабінету
Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256 та затвердженого нею Порядку
про покладення на управління праці та соціального захисту населення додаткових
завдань щодо ведення персоніфікованого обліку, нарахування та сплати
передбачених законодавчими актами пільгових виплат громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до статті 55 Закону України
«Про Кабінет Міністрів України» від 16 травня 2008 року № 279-VI постанови
Кабінету Міністрів України набирають чинності з дня їх офіційного
опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня
їх опублікування. Постанова Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року
N 1687 була опублікована 14 листопада 2003 року в Офіційному віснику
України N 44.

Таким чином, у 2000 році функції по виплаті щорічної
допомоги на оздоровлення згідно статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» управління праці та соціального захисту населення не здійснювали,
тому висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в цій
частині не є вірним.

При цьому, колегія суддів з огляду на наведену постанову
Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 року N 1687 зазначає, що не
приймає доводів скаржника стосовно того, що управління праці та соціального
захисту з моменту прийняття вказаної постанови не є належними відповідачами в
справах щодо стягнення щорічної допомоги на оздоровлення, оскільки статтею 63
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного
бюджету, а управління праці та соціального захисту населення стосовно виплат
щорічної допомоги на оздоровлення є розпорядниками бюджетних коштів в розумінні
пункту 36 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що при виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення
керувався статтею 62 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно якої
роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для
виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої
влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами
господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.
Проте, в цій статті функції щодо встановлення розміру щорічної допомоги на
оздоровлення Кабінету Міністрів України не делеговані, а лише зазначено про те,
що Кабінет Міністрів України може затвердити порядок застосування передбачених
законом пільг.

Крім того, скаржник посилається як на підставу виплат на підпункт
«є» пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №
836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», якою була встановлена виплата щорічної допомоги на оздоровлення
інвалідам ІІІ групи в розмірі 2150 тис. крб. (21 грн. 50 коп.). Вказана
постанова була прийнята Кабінетом Міністрів відповідно до Програми діяльності
Кабінету Міністрів України, схваленої постановою Верховної Ради України від 11
жовтня 1995 року № 373/95-ВР, яка визначала одночасно з бюджетом конкретний
план дій лише на 1996 рік. Крім того, підпункт "є" пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 втратив чинність згідно
з постановою Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року N 562.

Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня
2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що інвалідам 3 групи виплата
щорічної допомоги на оздоровлення повинна здійснюватися в розмірі 90 грн.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі
Конституції України і повинні відповідати їй.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного суду України № 9
від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні
правосуддя» передбачено, що конституційні права та свободи людини і громадянина
є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших
нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів
законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і
забезпечуються захистом правосуддя.

Пунктом 1 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно
законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії
цих прав і свобод.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 9
від 1 листопада 1996 року визначено, що судам необхідно виходити з того, що
нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента
України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету
Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів
місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази
керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

При розгляді даної категорії спору апеляційним судом
встановлено, що постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №
836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та постанова Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005
року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
були прийняті всупереч вимог статей 48, 62 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому посилання скаржника на цю постанову апеляційним судом не
приймаються та оцінка правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,
здійснюється на підставі пункту 1
частини 1 статті 92 Конституції України та статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Позивачем в позові заявлено до стягнення суму
недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2001, 2002, 2003 рік в
розмірі 2395 грн. 50 коп. Згідно довідок відповідача (арк. справи 8, 54) за
2001, 2002, 2003 роки позивачу було виплачено щорічну допомогу на оздоровлення
31 серпня 2004 року на загальну суму 64 грн. 50 коп. (по 21 грн. 50 коп. за
кожен рік), в той час як за статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в
редакції на день виплати) інвалідам 3 групи повинна була сплачуватися щорічна
допомога на оздоровлення в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат,
визначених на день виплати. Так, згідно статті 89 Закону України «Про державний
бюджет України на 2004 рік» № 1344-ІV від 27 листопада 2003 року у редакції
Закону України № 1801- ІV від 17 червня 2004 року з 1 січня 2004 року по 31
серпня 2004 року розмір мінімальної заробітної плати становив 205 гривень на місяць, тому розмір щорічної
допомоги на оздоровлення за 2001, 2002, 2003 роки складає 798 грн. 50
коп. (205 грн. х 4 - 21 грн. 50 коп.) за кожен рік, таким чином, висновок суду
першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої
суми щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 2395 грн. 50 коп. є
правильним, проте в резолютивній частині зазначив про стягнення даної суми з
відповідача, вказавши його розрахунковий рахунок, а не за рахунок коштів
Державного бюджету України.

За 2004 та 2005 роки відповідачем позивачу, як інваліду 3
групи, щорічну допомогу на оздоровлення було виплачено відповідно 18 квітня
2005 року в розмірі 21 грн. 50 коп. та 21 червня 2006 року в розмірі
90 грн., тому з огляду на те, що розмір мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати, сума щорічної допомоги на оздоровлення
розраховується наступним чином:

- за 2004 рік в розмірі 1138 грн. 50 коп. (290 грн. х 4 - 21 грн. 50 коп., в якому 290 грн. це
мінімальний розмір заробітної плати
встановлений з 1 квітня 2005 року по 30 червня 2005 року статтею 83
Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» № 2285-ІV від 23
грудня 2004 року), суд першої інстанції правильно вирахував розмір недоплаченої
позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2004 рік,

- за 2005 рік в розмірі 1310 грн. (350 грн. х 4 - 90 грн., в якому 350 грн. це мінімальний розмір
заробітної плати встановлений з 1 січня 2006 року по 30 червня 2006 року
статтею 82 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року № 3235-IV ", а не 1400 грн., як визначено судом
першої інстанції.

У 2006 році позивачу, як інваліду 3 групи, відповідачем
було виплачено 24 грудня 2007 року щорічну допомогу на оздоровлення на суму 90
грн., про що свідчить довідка (арк. справи 8, 54).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що визнання
судом першої інстанції обґрунтованою невиплату управлінням праці та соціального
захисту населення щорічної допомоги на оздоровлення за 2006 рік в розмірі
встановленому статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відповідно відмова позивачу в стягненні
допомоги за 2006 рік правомірні, оскільки дія абзаців 3 та 4 вказаної
статті на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допоміг у розмірах
відповідно до мінімальної заробітної плати була зупинена згідно з пунктом 37
статті 77 Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 20
грудня 2005 р. N 3235-IV та відповідність цього зупинення конституційним нормам
Конституційним судом до дійсного часу не розглядалася.

При визначенні щорічної допомоги на оздоровлення за 2007
рік апеляційний суд враховує, що рішенням Конституційного Суду України N
6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії
громадян були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційним) положення пункту 30 статті 71 Закону України „Про Державний
бюджет України на 2007 рік”, яким було зупинено на 2007 рік дію частини 4
статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», внаслідок чого положення
статті 48 підлягають застосуванню у 2007 році.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до
виконання на території України, остаточними, не можуть бути оскаржені та мають
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції
правильно визначився з тим, що виплата повинна була здійснюватися в порядку,
встановленому абзацом 3 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат станом на день
виплати. За даними відповідача (арк. справи 14, 60) сума допомоги на
оздоровлення позивачу виплачена не була, під час судового розгляду позивач
підтвердив те, що на день судового розгляду щорічна допомога на оздоровлення за
2007 рік не виплачена. Таким чином, сума несплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення за 2007 рік повинна бути розрахована виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати на день звернення позивача до суду: 515 грн. х
4, в якому 515 грн. це мінімальний
розмір заробітної плати встановлений з 1 січня 2008 року по 31 березня 2008
року статтею 59 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»
від 28 грудня 2007 року № 107-VI. Тобто стягненню підлягає щорічна допомога на оздоровлення за 2007 рік
в розмірі 2060 грн. Колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої
інстанції застосований правильний розрахунок належної до виплати суми.

Стосовно
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання дій УПСЗН Дружківської міської ради щодо
відмови в перерахунку та виплаті щорічної разової грошової допомоги, як
інваліду війни, передбаченої статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» незаконними та стягнення з УПСЗН
Дружківської міської ради недоплаченої суми разової грошової допомоги, як
інваліду війни, за 2000-2007 роки, колегія суддів зазначає наступне.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (зі змінами та
доповненнями станом на час розгляду спірних правовідносин), далі по тексту -
Закон № 3551-ХІІ, визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує
створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в
суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 3551-ХІІ до
ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники
війни. Розділом 3 цього Закону визначені пільги ветеранам війни та гарантії їх
соціального захисту.

Пунктом 2 частини 2 статті 7 вищевказаного закону
передбачено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб
начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і
органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства
внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки
України та інших військових формувань, які стали інвалідами внаслідок
поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання
службових обов'язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних
аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням
ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

В обґрунтування позову ОСОБА_1посилається на те, що
відповідач не виплатив йому разову грошову допомогу за 2000 - 2007 роки на
загальну суму 15459 грн. 56 коп.

Згідно довідок УПСЗН
Дружківської міської ради (арк. справи 10, 55) позивачу, як інваліду війни 3
групи, було виплачено щорічну разову грошову допомогу: за 2000 рік - 20 квітня
2000 року в розмірі 40 грн., за 2001 рік - 24 квітня 2001 року в розмірі 40
грн., за 2002 рік - 23 квітня 2002 року в розмірі 100 грн., за 2003 рік - 19
квітня 2003 року в розмірі 100 грн., за 2004 рік - 15 квітня 2004 року в
розмірі 130 грн., за 2005 рік - 12 квітня 2005 року в розмірі 270 грн., за 2006
рік - 29 квітня 2006 року в розмірі 270 грн., за 2007 рік - 16 червня 2007 року
в розмірі 300 грн.

Частиною 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції станом на дні виплати
визначено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова
допомога у розмірах: інвалідам 1 групи - десять мінімальних пенсій за віком; 2
групи - вісім мінімальних пенсій за віком; 3 групи - сім мінімальних пенсій
за віком.

Статтею 33 Закону України «Про Державний бюджет України
на 2000 рік» від 17 лютого 2000 року № 1458-III встановлено, що у 2000 році виплата щорічної разової допомоги відповідно
до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" здійснюється інвалідам війни 3 групи в розмірі 40 грн.

Статтею 20 Закону України «Про Державний бюджет України
на 2001 рік» від 7 грудня 2000 року № 2120-III передбачено, що у 2001 році виплата щорічної разової допомоги відповідно
до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" здійснюється інвалідам війни 3 групи в розмірі 40 грн.

Статтею 19 Закону України «Про Державний бюджет
України на 2002 рік» від 20 грудня 2001 року № 2905-III передбачено, що у 2002 році виплата щорічної разової допомоги відповідно
до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" здійснюється інвалідам війни 3 групи в розмірі 100 грн.

Статтею
28 Закону України «Про державний бюджет України на 2003 рік» № 380-ІV від 26
грудня 2002 року (в редакції яка була дійсна на час здійснення виплати) було
встановлено, що у 2003 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до
Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" здійснюється інвалідам війни 3 групи у розмірі 100 грн.

Положення
статті 33 Закону України «Про Державний бюджет України на 2000 рік» , статті 20
Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік», статті 19 Закону
України «Про Державний бюджет України на 2002 рік», статті 28 Закону України
"Про державний бюджет України на 2003 рік" Конституційним Судом
України до дійсного часу не визнані неконституційними, відповідачем сплачено
позивачу щорічну разову грошову допомогу в розмірах, встановлених вказаними
законами, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову
в цій частині, проте невірно визначив підстави для відмови в задоволенні
позовних вимог в цій частині, застосувавши трирічний строк позовної давності,
встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України.

Статтею
44 Закону України «Про державний бюджет України на 2004 рік» № 1344-ІV від 27
листопада 2003 року (в редакції яка була дійсна на час здійснення виплати) було
встановлено, що у 2004 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до
Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" здійснюється інвалідам війни 3 групи у розмірі 130 грн.

Рішенням
Конституційного суду України N 20-рп/2004 від 1 грудня 2004 року у справі N
1-27/2004 про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій визнана
такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) статтю 44
Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік" у
вищенаведеній редакції.

Розмір
щорічної разової грошової допомоги за 2004 рік для позивача - інваліда війни 3
групи повинен бути розрахований виходячи з наступного:

- відповідно до частини 1
статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» № 1058-ІV від 9 липня 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004
року (в редакції яка була дійсна на час здійснення виплати), мінімальний розмір
пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового
стажу встановлюється в розмірі 20 відсотків середньої заробітної плати
працівників, зайнятих у галузях економіки України, за попередній рік, яка
визначається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у
галузі статистики,

- за матеріалами Держкомстату середня заробітна плата за
попередній 2003 рік складала 462 грн. 58 коп.,

- розмір мінімальної пенсії за
віком в 2004 році склав 92 грн. 52 коп. з розрахунку 462 грн. 58 коп. х 20 %,

- розмір щорічної
разової допомоги за 2004 рік
складає 647 грн. 64 коп. (92 грн. 52 коп. х 7),

- сума недоплаченої позивачу щорічної разової грошової
допомоги до 5 травня за 2004 рік відповідно до вищенаведеного
складає 517 грн. 46 коп. (647 грн. 64 коп. - 130 грн.).

Суд першої інстанції відмовив позивачу
в стягненні з відповідача недоплаченої щорічної разової грошової допомоги за
2004 рік, застосувавши трирічний строк позовної давності, встановлений статтею
257 Цивільного кодексу України, що є неправильним в спірних правовідносинах.

Статтею 30 Закону України "Про державний
бюджет України на 2005 рік" № 2285-ІV від 23 грудня 2004 року, яка в новій редакції Закону України від 25 березня 2005 року N
2505-IV є статтею 34 того ж змісту, було встановлено, що в 2005 році
виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" здійснюється інвалідам
війни 3 групи в розмірі 270 гривень. З огляду на те, що положення статті 30
(34) Закону України "Про державний бюджет України на 2005 рік"
Конституційним Судом України до дійсного часу не визнані неконституційними,
колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав
дії відповідача правомірними при нарахуванні та виплаті позивачу, як інваліду
війни 3 групи, суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2005 рік
у розмірі 270 грн. та відповідно правильно відмовив в задоволенні позову в цій
частині.

На 2006 рік дія частини п'ятої статті 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» була зупинена в
частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги інвалідам
війни згідно з Законом України "Про Державний бюджет на 2006 рік" від
20 грудня 2005 року N 3235-IV та відповідно до статті 30 цього ж закону про
державний бюджет було встановлено, що у 2006 році виплата щорічної разової
допомоги здійснюється інвалідам війни 3 групи в розмірі 270 гривень. Згідно
довідки відповідача (арк. справи 10, 55) позивачу у 2006 році було виплачено
270 грн., тому суд першої інстанції в цій частині правильно відмовив у задоволенні
позовних вимог.

Статтею 29 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2007 рік" від 19 грудня 2006 року № 489-V встановлено, що у 2007 році виплата щорічної разової
допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" здійснюється інвалідам 3 групи в розмірі 300 грн.

Відповідач посилається на те, що згідно статті 29 Закону
України «Про державний бюджет України на 2007 рік» щорічна разова допомога за
2007 рік була виплачена позивачу у встановленому цією нормою розмірі 300 грн.

Рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9
липня 2007 року у справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян були
визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним)
стаття 29, пункт 13 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет України
на 2007 рік", яким було зупинено на 2007 рік дію частини п'ятої статей 12,
13, 14 та 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" в частині визначення розміру виплат щорічної разової
грошової допомоги.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до
виконання на території України, остаточними, не можуть бути оскаржені та мають
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними.

За приписами абзацу 1 частини 5, частини 3 статті 62
Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» № 489-V від 19 грудня
2006 року (у редакції Закону України від
15 березня 2007 року N 749-V, який набрав чинності 28 березня 2007 року) для
визначення мінімального розміру пенсії за віком відповідно до абзацу першого
частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" з 1 квітня 2007 року застосовується прожитковий
мінімум для осіб, які втратили працездатність, в розмірі 410 грн. 06 коп. (406
грн. +1%).

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про прожитковий
мінімум» № 966-ХІV від 15 липня 1999 року передбачено, що прожитковий мінімум
застосовується для: встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та
мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги
сім'ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних
виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України, визначення
права на призначення соціальної допомоги.

Розмір
щорічної разової грошової допомоги за 2007 рік для позивача - інваліда війни 3
групи повинен бути розрахований виходячи з наступного:

- відповідно до частини 1
статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» № 1058-ІV від 9 липня 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004
року (в редакції яка була дійсна на час здійснення виплати), мінімальний розмір
пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового
стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом,

- розмір мінімальної пенсії за
віком в період з 1 квітня 2007 року по 30 вересня 2007 року складав 410 грн. 06
коп.,

- розмір щорічної разової допомоги за 2007 рік складає 2870
грн. 42 коп. (410 грн. 06 коп. х 7),

- сума недоплаченої позивачу разової грошової допомоги за
2007 рік відповідно до вищенаведеного складає 2570 грн. 42 коп. (2870
грн. 42 коп. - 300 грн.), як і було стягнуто судом першої інстанції.

Фінансування
витрат, пов'язаних з введенням в дію Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до статті 17 цього Закону
здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Суд першої інстанції в резолютивній
частині постанови неправильно вказав про стягнення грошових коштів з рахунків
УПСЗН виконавчого комітету Дружківської міської ради, м. Дружківка, в той час
як стягнення здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України
органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами України.

Стосовно посилання відповідача на пропущення позивачем
строку для звернення до адміністративного суду з позовною заявою, встановленого
статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України та застосування до
даних правовідносин судом першої інстанції трирічного строку позовної давності,
встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає
наступне.

Строк звернення до адміністративного суду з позовною
заявою встановлений статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин по виплаті щорічної
разової грошової допомоги загальний строк позовної давності за статтею 257 Цивільного
кодексу України, послався на те, що щорічна виплата грошової допомоги до 5
травня не є відшкодуванням шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'ю
позивача, в той час як предметом спору є виплата допомоги на оздоровлення та
разової грошової допомоги інваліду 3 групи внаслідок виконання обов'язків
військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (арк.
справи 5). Тому, до спірних правовідносин застосовуються приписи частина 3
статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої для
захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.

Згідно до пункту 3 частини 1 статті 268 Цивільного
кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Вказане
узгоджується з тим, що частиною 1 статті 76 Закону України «Про використання
ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року № 39/95-ВР
передбачено, що право на подання позову про відшкодування ядерної шкоди,
заподіяної життю і здоров'ю особи, не обмежується строком давності, а згідно
статті 1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» цей закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом створення
належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття та виконання
цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни.

Обов'язок держави перед громадянами за шкоду, завдану
внаслідок Чорнобильської катастрофи визначений статтею 13 Закону України «Про
статус і соціальний захист, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796. Зазначена стаття передбачає, що
Держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та
зобов'язується відшкодувати її за у тому числі (пункт 3) матеріальні втрати, що
їх зазнали громадяни та їх сім'ї у зв'язку з Чорнобильською катастрофою,
відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України.

При вирішенні цього спору, колегією суду
було враховано, що відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року зі змінами
внесеними Законом України від 9 лютого 2006 року N 3436-IV, кожна фізична особа має право мирно володіти
своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного
права.

У параграфі 22 рішення Європейського суду з прав людини
по справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) від 8
листопада 2005 року визначено, що поняття “власності”, яке міститься в першій
частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене
власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в
національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що
становлять майно, можуть також розглядатись як “майнові права”, і, таким чином,
як “власність” в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення,
полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник
право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1. В параграфі
23 цього ж рішення Європейський суд з прав людини зауважує, що в межах свободи дій держави
визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету.
Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи
відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення
передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки
відповідні положення є чинними.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника на
відсутність бюджетного фінансування для здійснення соціальних виплат, з огляду
на те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого законодавства в
незалежності від причин ненадходження коштів з Державного бюджету України на
виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3 Конституції України права і
свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності
держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Щодо заявленої позивачем до стягнення з відповідача
моральної шкоди в розмірі 5000 грн. колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції правильно відмовив в задоволенні позову в цій частині з огляду на
нижче приведене.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що
моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності
її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна
шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки
про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках,
встановлених законом.

Пунктом 9 Постанови Верховного суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31
березня 1995 року N 4 в редакції
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 25 травня 2001 року N 5
передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає
залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості
відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан
здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих
стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля,
необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною
ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Заявлену моральну шкоду у розмірі 5000 грн. позивач не
обґрунтував належним чином та, всупереч вимог частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України, не надав доказів наявності винних дій
відповідача у здійсненому перерахунку та виплаті щорічних допомоги на
оздоровлення та разової грошової допомоги.

Судом першої інстанції в порушення вимог статті 122
Кодексу адміністративного судочинства України дана адміністративна справа була
розглянута в строк, який перевищує двомісячний термін. Апеляційний суд враховує,
що по тексту постанови суд першої інстанції припустився помилки в назві
відповідача, зазначивши відповідачем - Управління праці та соціального захисту
населення виконавчого комітету Дружківської міської ради, в той час як
відповідачем є Управління праці та соціального захисту населення Дружківської
міської ради.

Згідно частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду
першої інстанції в межах апеляційної скарги, тобто він повинен з'ясовувати ті
обставини чи порушення закону, у яких на думку особи, що подала скаргу, суд
першої інстанції допустив помилки; однак якщо при такому з'ясуванні буде
встановлено порушення закону, що призвели до неправильного вирішення справи,
поза межами оскарження, суд апеляційної інстанції може вийти за ці межі.

Виходячи з вищевикладеного, з врахуванням приписів
частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів зазначає, що суд першої інстанції прийняв оскаржувану постанову з
порушенням матеріального права, що обумовлює скасування постанови суду першої
інстанції та прийняття нової постанови з частковим задоволенням позовних вимог
у відповідності до норм права, застосованих при вирішенні цього спору для
забезпечення захисту прав та інтересів фізичної особи від порушень з боку
суб'єкту владних повноважень.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202,
205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія
суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту населення Дружківської міської
ради, м. Дружківка на постанову Дружківського міського суду від 23 травня 2008
року по адміністративній справі № 2-а-163/08 задовольнити частково.

Постанову
Дружківського міського суду від 23 травня 2008 року по адміністративній справі
№ 2-а-163/08 за позовом ОСОБА_1 м. Дружківка до Управління праці та соціального
захисту населення Дружківської міської ради, м. Дружківка про визнання дій
незаконними, стягнення недоотриманих сум щорічної допомоги на оздоровлення за
2000-2007 роки, разової грошової допомоги за 2000-2007 роки, моральної шкоди -
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 м. Дружківка до Управління праці
та соціального захисту населення Дружківської міської ради, м. Дружківка про
визнання дій незаконними, стягнення недоотриманих сум щорічної допомоги на
оздоровлення за 2000-2007 роки, разової грошової допомоги за 2000-2007 роки,
моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Управління
праці та соціального захисту населення Дружківської міської ради, м. Дружківка
щодо відмови в донарахувані та доплаті ОСОБА_1 м. Дружківка щорічної разової
грошової допомоги в розмірі, передбаченому частиною 5 статті 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2004, 2007
роки.

Визнати незаконними дії Управління праці та соціального
захисту населення Дружківської міської ради, м. Дружківка щодо відмови в
донарахувані та доплаті ОСОБА_1 м. Дружківка щорічної допомоги на оздоровлення
за 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2007 роки в розмірі, передбаченому абзацом 3
частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Стягнути з Управління праці та
соціального захисту населення Дружківської міської ради, м. Дружківка на
користь ОСОБА_1 м. Дружківка недоотриману щорічну разову грошову допомогу до 5
травня за 2004, 2007 роки на загальну суму 3088 грн. 06 коп., з якої за 2004
рік - 517 грн. 64 коп., за 2007 рік - 2570 грн. 42 коп., за рахунок коштів
Державного бюджету України.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту
населення Дружківської міської ради, м. Дружківка на користь ОСОБА_1 м.
Дружківка недоотриману щорічну допомогу на оздоровлення за 2001, 2002, 2003,
2004, 2005, 2007 роки на загальну суму 7344 грн., з якої за 2001 рік - 798 грн.
50 коп., за 2002 рік - 798 грн. 50 коп., за 2003 рік - 798 грн. 50 коп., за
2004 рік - 1138 грн. 50 коп., за 2005 рік - 1750 грн., за 2007 рік - 2060 грн.
за рахунок коштів Державного бюджету України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України відкласти з дня закінчення судового
розгляду справи на строк п'ять днів складання постанови у повному обсязі.

Вступна та резолютивна частини постанови складені,
підписані колегією суддів у нарадчій кімнаті та проголошені в судовому
засіданні 3 вересня 2008 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення
та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення в повному
обсязі.

Постанова
складена в повному обсязі та підписана колегією суддів 5 вересня 2008 року.

Головуючий:
В.Г.Яманко

Судді:
С.А.Малашкевич

К.П.Горбенко

З оригіналом згідно:

Суддя
В.Г.Яманко