Справа № 2-а-832/08
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2008-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
вул. Київська, 150, м. Сімферополь, Автономна Республіка
ПОСТАНОВА

Іменем України

30.10.08

Справа №2-а-832/08

(16:56)

Окружний адміністративний суд Автономної Республіки Крим
у складі головуючого судді Кушнової А.О. , при секретарі Габрись П.С.,
розглянув у відкритому судовому засіданніадміністративну справу

за позовом
ОСОБА_1

до Управління
МВС України в м. Севастополі

про визнання рішення недійсним

за участю представників сторін:

від позивача:ОСОБА_1, паспортНОМЕР_1виданий 23.05.2005р.

від відповідача: не з'явився

Суть спору: позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду Автономної Республіки Крим із адміністративним позовом
про визнання недійсним рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про
визнання учасників бойових дій при Управлінні МВС України в м.Севастополі від
17.06.2008р. про неможливість визнати позивача учасником бойових дій.

Ухвалою Окружного адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 22.07.08р. позовну заяву залишено без руху, позивач усунув
недоліки у встановлений судом строк до 11.08.08р.

Ухвалою Окружного адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 11.08.2008 р. відкрито провадження по адміністративній
справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 11.08.2008р. закінчено підготовче провадження та справу
призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач повністю підтримав поданий
адміністративний позов, наполягав на його задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та
час судового розгляду справи був сповіщений належним чином - рекомендованою
кореспонденцією.

Враховуючи думку позивача, який наполягав на розгляді
справи в судовому засіданні 30.10.08, та приписи п.4 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства України, відповідно до якого у разі неприбуття
відповідача - суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про
дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи не
відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів,
суд ухвалив проводити судовий розгляд справи у відсутність відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на ст. 6 п.
2 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту», постанову Кабінету Міністрів України
№63 від 08.02.1994р. «Про організаційні заходи по застосуванню Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач зазначає, що в 1986 та 1990 р.р. за рішенням
Уряду СРСР під час навчання в Горьківській Вищій школі МВС СРСР неодноразово
залучався до виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану, під
час збройних конфліктів щодо нормалізації обстановки, встановлення законності
та правопорядку на території Вірменії, Грузії. Під час служби позивач виконував
завдання щодо охорони громадського порядку з носінням та правом застосування
зброї тощо, що дає йому право на встановлення статусу учасника бойових дій,
втім відповідач відмовив йому у встановленні статусу учасника бойових дій у
зв'язку з тим, що Вірменська та Грузинська РСР не входять до Переліку держав і
періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою КМУ від
08.02.1994р. №63.

Позивач вважає таку відмову необґрунтованою, оскільки за
його думкою відповідач не взяв до уваги приписи постанови КМУ №63 про інші
країни після грудня1979р., у зв'язку з чим просить визнати недійсним рішення
Комісії Управління МВС України в м. Севастополі з питань розгляду матеріалів
про визнання учасників бойових дій про неможливість визнання позивача учасником
бойових дій від 17.06.08р. та зобов'язати Комісію Управління МВС України в
м.Севастополі з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій
визнати позивача учасником бойових дій та видати відповідне посвідчення
встановленого зразка.

Відповідач заперечень проти адміністративного позову
суду не надав.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази по справі
в їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, з 01.09.1986 рокупо 27.07.1990 рік
був слухачем Горьківської Вищої школи
МВС СРСР, що підтверджується довідкою УМВС України в м.Севастополі від 30.09.08
(а.с. 33).

Під час навчання в 1986 та 1990 р.р. в Горьківській
Вищій школі МВС СРСР відповідно до рішення МВС СРСР позивач був задіяний для
виконання спеціальних завдань по охороні громадського порядку, нормалізації
обстановки, поновлення законності та правопорядку на території республік
Закавказзя, в наступні періоди:

-
Вірменська РСР (м.Кіровокан): з 19.09.88р. по 25.12.88р. (наказ
Горьківської Вищої школи МВС СРСР №311а від 16.09.88р.)

-
Грузинська РСР (м.Тбілісі): з 07.04.89р. по 21.04.89р. (наказ
Горьківської Вищої школи МВС СРСР №32 ос від 06.04.89р.).

Зазначені відомості підтверджується довідкою, виданою
Нижньогородською академією МВС РФ від 02.06.08 № 4324-105 (а.с. 11).

Щодо служби на території Вірменської РСР позивач
пояснив, що спеціальне відрядження було викликано міжнаціональним збройним
конфліктом між азербайджанським та вірменським населенням, для ліквідації та
приборкання яких введені підрозділи МВС та МО СРСР. Позивач знаходився у складі
спеціального батальйону Горьківської Вищої школи МВС СРСР. Під час проходження
служби в м.Кіровокан та м. Варденіс мешкав в приміщеннях дитячого оздоровчого
табору та дитячого садочку, пристосованих до казарми.

Позивач залучався до виконання завдань щодо охорони
громадського порядку з носінням та правом застосування автоматичної зброї.
Здійснював спільно з підрозділами Міністерства оборони СРСР контроль за
дотриманням населенням громадського порядку. Здійснював вилучення вогнепальної
зброї у конфліктуючих сторін, ніс службу по охороні підрозділу та здійснення
контрольно-пропускного режиму цілодобово
за графіком. Крім того, притягувався як додаткові сили ДАІ та ніс службу на
встановлених автономних постах, таких як в'їзд до м. Кіровокан та м. Варденіс.
Здійснював озброєну охорону об'єктів, розташованих у населених пунктах
компактного мешкання громадян азербайджанської національності на території
Кіровоканського та Варденійського районів Вірменської РСР. Групи, до складу
яких входив позивач, складалися із шести
осіб, несіння служби відбувалося цілодобово, тижнями, автономно, без права
лишати піст. До бойової екіпіровки входило: автомат АКМ та боєприпаси до нього,
захисний шолом, броньований жилет, щит, гумова палиця (ПР-73), газовий балон
«Черемуха».

Крім того, по розпорядженню командира підрозділу, у
складі інших слухачів Горьківської Вищої школи МВС СРСР, був включений до
складу слідчо-оперативної групи Генеральної прокуратури СРСР для допомоги в
розслідуванні фактів вбивств під час озброєного конфлікту.

Щодо служби на території Грузинської РСР позивач
пояснив, що відрядження було викликане міжнаціональним грузино-абхазським
конфліктом, з метою ліквідування якого були введені війська та підрозділи МВС
СРСР. Позивач приймав участь у розгонах багатотисячного натовпу на площі у Будинку Уряду в мм. Тбілісі, де в
результаті застосування сили були людські жертви.

Під час конфлікту використовувалась автоматична зброя та
спеціальні засоби. При виконанні службових обов'язків позивач отримав тілесні
ушкодження. Під час несіння служби в м.Тбілісі до повноважень підрозділу, у
складі якого проходив службу позивач, входило забезпечення разом із озброєними
силами МО СРСР та внутрішніми військами, охорони громадського порядку та вимог
введеного комендантського часу. Служба проходила у бойовій обстановці, у
повному екіпіруванні (шолом, бронежилет, автомат з бойовими патронами), із
застосуванням вогнепальної зброї для попередження нападів на
військовослужбовців МВС СРСР з боку конфліктуючих сторін.

Позивач 17.06.2008р. звернувся із заявою до Комісії
Управлінні МВС України в м.Севастополі по реалізації Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в якій навів факти
безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні бойової діяльності військ
на території Вірменської та Грузинської РСР у періоди з 19.09.88р. по
25.12.88р. та з 07.04.89р. по 21.04.89р. відповідно (а.с. 7-8).

Вирішення питання про надання позивачу статусу учасника
бойових дій було предметом розгляду на засіданні Комісії Управлінні МВС України
в м.Севастополі по реалізації Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» 17.06.2008р. Комісія встановила, щоОСОБА_1 з
1986р. до 1990р. навчався в Горківській Вищій школі МВС СРСР. Згідно довідки
Нижньогородської академії МВС РФ від 02.06. 08 № 4324-105 позивач з 19.09.88р. по 25.12.88р. був відряджений до
Вірменської РСР м. Кіровокан (наказ ГВШ МВС СРСР №311а від 16.09.88р.) та з
07.04.89р. по 21.04.89р. до Грузинської РСР м.Тбілісі (наказ ГВШ МВС СРСР №32
ос від 06.04.89р.). Комісія встановила, що Вірменська та Грузинська РСР не
входять до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території,
затвердженого постановою КМУ від 08.02.1994р. №63, що стало підставою для
відмови у присвоєнні позивачу статусу учасника бойових дій. Зазначене міститься
у протоколі №9 засідання Комісії Управлінні МВС України в м.Севастополі по
реалізації Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» від 14.07.08 та Висновку Комісії від 14.07.08 (а.с. 10).

Також в матеріалах справи знаходяться фотографії із
місць проходження служби у Вірменській та Грузинській РСР у 1988 та 1989 р.р.,
на яких позивач зображений у військовій формі із зброєю та у повному
екіпіруванні.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення позивача,
оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що
позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень
з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України до
адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких
рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено
інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 частини 1 статті 17 КАС України
компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Справою адміністративної юрисдикції (адміністративною
справою) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий
спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень (п.1 ч.1 ст.3 КАС України).

Пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України визначено
поняття суб'єктів владних повноважень, до яких належать орган державної влади,
орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт,
який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі
на виконання делегованих повноважень.

Зазначений спір має ознаки публічно-правового спору та
підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд керувався
критеріями, закріпленими у частині 3 статті 2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при
реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та
у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення
дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Стаття 19 Конституції України зобов'язує орган влади
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Отже «на підставі» означає, що суб'єкт владних
повноважень повинний бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та
законами України та зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб'єкт владних
повноважень повинен вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов'язків,
встановлених законами.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних повноважень
зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури вчинення дії, і
повинен обирати лише встановлені законом способи правомірної поведінки при
реалізації своїх владних повноважень.

Суд з'ясовує, чи використане повноваження, надане
суб'єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено
через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до
особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно;
розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих
моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом,
запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб;
пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними
інтересами та інтересами конкретної особи.

Щодо правомірності відмови відповідача у встановленні та
підтвердженні наявності підстав, які дають паво вважати позивача учасником
бойових дій, суд дійшов висновку, що відповідач діяв упереджено, без урахування
усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання
розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи,
несправедливо та без використання повноваження з метою, з якою це повноваження
надано.

Відповідно до статті 2 Закону України “Про військовий обов'язок і військову службу”
№2232-XIІ від 25.03.1992 року військова служба є державною службою особливого
характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом
здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни.

Статтею 40 Закону України “Про військовий обов'язок і військову службу”
встановлено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які
виконують конституційний обов'язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються
відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про
соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей",
"Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких
інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту
військовослужбовців, які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням
Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Правовий
статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх
життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до
них визначені Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" відповідно до преамбули
цього Закону (із змінами та доповненнями).

У
відповідності до статті 1 Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" цей Закон спрямований на захист ветеранів
війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я й активного
довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення
матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та
підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і
правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних
гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з
урахуванням стану здоров'я.

Учасниками бойових дій відповідно до статті 5 Закону
України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"
є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у
складі військових підрозділів, з'єднань, об'єднань всіх видів і родів військ
Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших
формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Разом з тим відповідно до п. 2 ч.1 ст. 6 Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"
учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці Міністерства внутрішніх
справ колишнього СРСР, які за рішенням Уряду СРСР проходили службу, працювали
чи перебували у відрядженням в державах,
де в цей час велися бойові дії, і брали участь в бойових діях чи забезпеченні
бойової діяльності військ.

Відповідно до переліку держав і періодів бойових дій на
їх території, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від
08.02.1994р. № 63 "Про організаційні заходи щодо застосування Закону
України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"
до нього включено й інші країни після грудня 1979 року.

Порядок розгляду питань, пов'язаних із встановленням
статусу учасника бойових дій і прийняття відповідних рішень визначений постановою
Кабінету Міністрів України № 458 від 26
квітня 1996 року та наказом Міністерства Оборони України від 26 липня 1996 року
№208.

Відповідно до ч. 1 Положення про комісії по розгляду
питань, пов'язаних із встановленням статусу ветеранів війни та визначення осіб,
на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", затвердженого наказом Міністерства оборони України
від 26 липня 1996 року №208, зареєстрованого Мінюстом 28 серпня 1996 року за №
484/509, на комісію покладається, зокрема, вирішення питань про встановлення
статусу учасника бойових дій стосовно всіх категорій громадян, крім пенсіонерів
Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної
гвардії України та Цивільної оборони України.

У своїй діяльності комісії керуються Конституцією
України, Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", іншими законами України, указами, розпорядженнями
Президента України, постановами Верховної Ради України, постановами Кабінету
Міністрів України, нормативно - правовими актами МО України.

Відповідно до п.4 цього Положення про комісії підготовку
матеріалів для розгляду комісії, проведення пошукових заходів, спрямованих на
допомогу громадянам в одержанні відповідних архівних довідок, здійснюють
районні (міські) військові комісаріати.

Комісії зобов'язані приймати документи для розгляду,
реєструвати їх у спеціальній книзі обліку, уважно вивчати документи,
інформувати заявника про прийняття документів на розгляд і дату засідання
комісії. Заслуховувати пояснення громадян, які їх подали, свідків,
представників організацій, установ та громадських організацій ветеранів,
досліджувати інші докази громадян і в десятиденний термін з дня одержання
документів прийняти відповідне рішення про встановлення статусу, про що
інформувати заявника. У разі відмови громадянину у встановленні йому
відповідного статусу ветерана війни, комісії сповіщають причину (мотиви)
відмови. При необхідності комісії можуть повертати документи до
райміськвійськкоматів на доопрацювання для повторного їх подання на розгляд
комісії. З усіх розглянутих питань рішення комісії вносять до протоколу, який
підписують всі члени комісії і затверджує військовий комісар.

Згідно п.6 цього Положення про комісії при відсутності
через незалежні від заявника причини необхідних документів, які підтверджують
право громадянина на отримання ним статусу ветерана війни, дозволяється брати
до уваги:

показання свідків (не менше двох, нотаріально
завірених), які в період, що потребує підтвердження, проходили військову службу
чи працювали разом із заявником;

довідки відповідного періоду, підписані і завірені
печаткою;

грамоти, фотографії (оригінали);

газетні матеріали того часу, який потребує
підтвердження;

історичні довідки, документи та інші архівні матеріали;

документи потрібного періоду, де зазначені прізвище,
ім'я та по батькові заявника;

партійні документи, які підтверджують службу чи роботу
заявника у відповідний період;

інші документи, на підставі яких можливо зробити
достовірний висновок по заяві

Матеріалами справи підтверджується, що відповідна
Комісія діє в Управлінні МВС України в м.Севастополі та має назву Комісія
Управління МВС України в м.Севастополі по реалізації Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с. 31-32).

Згідно до п.8 зазначеного Положення у разі звернення
громадян до суду стосовно встановлення факту участі у бойових діях чи інших
подіях, які дають право на отримання статусу ветерана війни, і прийняття судом
відповідного позитивного рішення, це рішення суду розглядає комісія як
документ, що підтверджує право громадянина на встановлення відповідного
статусу. Витяг з рішення суду, на підставі якого комісія винесла рішення,
підлягає збереженню, а у подальшому - передачі у Центральний архів Міністерства
оборони України.

Отже, згідно вказаних нормативно-правових актів
встановлення відповідного статусу учасника бойових дій є компетенцією
відповідних комісій. Комісія виносить рішення колегіально, рішення вважається
прийнятим, якщо за нього проголосувало більшість членів комісії від її
загального складу.

Загальновідомим та таким, що не підлягає доказуванню є
факт, що в період, який передував відокремленню колишніх республік СРСР та
створенню на їх території незалежних держав, а саме - з 1988 по 1991 р.р. в
СРСР, зокрема в кавказьких республіках, виникали непоодинокі етнічні конфлікти,
що супроводжувалися збройними сутичками. Збройні сили СРСР і органи внутрішніх
справ в цих регіонах виконували бойові завдання, метою яких був захист мирного
населення та приборкання конфліктуючих сторін.

Таким чином хоча Вірменська та Грузинська РСР не
включені до переліку держав і періодів бойових дій на їх території, що
затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994р. №63, при розгляді даної
справи встановлено, що позивач дійсно виконував бойові завдання в умовах
збройного конфлікту з застосуванням вогнепальної зброї і піддавав реальному
ризику своє життя та здоров'я, що не заперечується і відповідачем згідно
протоколу №9 засідання Комісії Управлінні МВС України в м.Севастополі по
реалізації Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» від 14.07.08.

При цьому суд відзначає, що в наведеній вище постанові
Кабінету Міністрів України №63 від 08.02.1994р. міститься примітка, що бойові
дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року, інформацію про них надає
Генеральний штаб Збройних сил колишнього СРСР відносно військових фахівців.
Щодо військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу Міністерства
внутрішніх справ, які брали участь в бойових діях, порядок отримання
інформаційних документів законодавством не передбачено.

Суд приймає до
уваги пояснення позивача, довідку Нижньогородської академії МВС РФ від
02.06. 08 № 4324-105 про проходження служби позивачем з 19.09.88р. по
25.12.88р. у Вірменській РСР та з 07.04.89р. по 21.04.89р. у Грузинській РСР
м.Тбілісі (наказ ГВШ МВС СРСР №32 ос від 06.04.89р.), а також надані оригінали
фотографії із місць проходження служби у Вірменській та Грузинській РСР у 1988
та 1989 р.р., на яких позивач зображений у військовій формі із зброєю та у
повному екіпіруванні.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що
рішення Комісії Управлінні МВС України в м.Севастополі по реалізації Закону
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 14
липня 2008 року, яким позивачу відмовлено в присвоєнні статусу учасника бойових
дій, є неправомірним, натомість достатніми та законними є підстави для визнання
позивача учасником бойових дій.

Суд також враховує, що суб'єкт владних повноважень
зобов'язаний діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних
повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів.

На підставі викладеного, суд вважає, що рішення
відповідача по відмові у встановленні позивачу статусу учасника бойових дій, не
може бути визнане таким, що вчинене на підставі, у межах повноважень,
безсторонньо (неупереджено) та добросовісно, тому позовні вимоги позивача
підлягають повному задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету
України.

У зв'язку зі складністю справи судом 30 жовтня 2008 року
проголошені вступна та резолютивна частина постанови, а 04 листопада 2008 року
постанова складена у повному обсязі.

Керуючись статтями 158-162 Кодексу адміністративного
судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1.
Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2.
Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Управління МВС України
в м.Севастополі по реалізації Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» від 14.07.08. по відмові ОСОБА_1 у визнанні
його учасником бойових дій.

3.
Зобов'язати Комісію Управлінні МВС України в м.Севастополі по реалізації
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»
прийняти рішення про визнанняОСОБА_1 учасником бойових дій та видати ОСОБА_1
посвідчення встановленого зразка.

4.
Стягнути з Державного бюджету України (розрахунковий рахунок
0002; Банк: ГУ ДКУ в АРК м.Сімферополь; МФО 824026; Отримувач:
Держбюджет м. Сімферополь, 22090200; ) на користьОСОБА_1
(м.Ялта, вул. Дзержинського, буд. 34,
кв. 50, банківські реквізити невідомі) 3,40 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили через 10 днів з дня
складення у повному обсязі у разі неподання заяви про апеляційне оскарження
(апеляційної скарги).

Якщо після подачі заяви про апеляційне оскарження
апеляційна скарга не подана, постанова набирає законної сили через 20 днів
після подання заяви про апеляційне оскарження.

Протягом 10 днів з дня складення постанови у повному
обсязі через Окружний адміністративний суд Автономної Республіки Крим до
Севастопольського апеляційного адміністративного суду може бути подана заява
про апеляційне оскарження, після подачі якої протягом 20 днів може бути подана
апеляційна скарга.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження (10 днів).

Суддя Окружного

адміністративного суду

Автономної Республіки Крим Кушнова А.О.