Справа № К-4622/07
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2008-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10
вересня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів
Вищого адміністративного суду
України у складі :

Суддів: Бутенка В. І.,

Лиски Т. О. (доповідач),

Панченка О. І.,

Мироненка О. В.,

Штульмана І. В.,

провівши
в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи
за позовом ОСОБА_1до Управління праці і соціального захисту населення в
Ленінському районі м. Вінниці № 1 (Центр), Головного управління праці і
соціального захисту населення Вінницької міської ради про стягнення коштів,
касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Головного
управління праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради на
постанову Ленінського районного суду м. Вінниці від 25 грудня 2006 року та
ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 січня 2007 року, -

В С
Т А Н
О В И
Л А:

У листопаді 2006 року ОСОБА_1. звернувся до Ленінського
районного суду м. Вінниці з позовом до Управління праці і соціального захисту
населення в Ленінському районі м. Вінниці № 1 (Центр), Головного управління
праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради про стягнення
невиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за шкоду, заподіяну здоров'ю
особам, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС, відповідно до ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за період з 2004 року по 2005 рік у розмірі 2495
грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є інвалідом ІІ групи. На підставі Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» він
має право на щорічну допомогу на оздоровлення, розмір якої повинен визначатися,
виходячи з мінімальної заробітної плати, яка встановлена законами, але йому
здійснювалась виплата щорічної допомоги в розмірі, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від
26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Постанова КМУ № 836).

На думку позивача, це призвело до порушення його прав, тому просив стягнути
з відповідачів невиплачені кошти в розмірі 2495 грн.

Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 25 грудня 2006 року,
залишеною без змін ухвалою Апеляційного
суду Вінницької області від 29 січня 2007 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі на постанову Ленінського районного суду м. Вінниці від
25 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 січня
2007 року Головне управління праці і соціального захисту населення Вінницької
міської ради ставить питання про скасування судових рішень в зв'язку з
неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права та
ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що
відповідачі повинні здійснити нарахування та виплату пенсій позивачу виходячи з
розмірів, встановлених Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про
статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а не постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Висновки судів відповідають обставинам справи, нормам
матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни
мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі
повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі
України від 28 лютого 1991 року
№ 796-ХІІ «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Статтею 48 вказаного Закону передбачено, що інвалідам ІІ групи щорічна
допомога на оздоровлення виплачується у розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції
України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Розмір мінімальної заробітної плати
в період 2003 - 2004 років встановлювався законами України «Про встановлення
мінімальної заробітної плати» та підвищувався на відповідні роки Законами
України «Про державний бюджет України».

Встановлений ще в 1996 році постановою Кабінету Міністрів
України № 836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом багатьох років
не змінювався, незважаючи на постійне збільшення мінімальної заробітної плати,
і не відповідає розміру, встановленому Законами України. Зокрема, розмір
мінімальної заробітної плати відповідно до ст. 1 Закону України № 372-ІV з 01 січня 2003 року склав 185 грн. на місяць, який згідно з внесеними
Верховною Радою України змінами до Державного бюджету України зростав кожен
наступний рік. При цьому, вказані закони не містили обмежень щодо застосування
ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Оскільки ні Верховна Рада
України, ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких рішень з цих
питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, застосуванню
підлягає саме ст. 48 Закону України “Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”, а не постанова Кабінету Міністрів України № 836, яка істотно звужує обсяг встановлених
законом прав.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано
виходили із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними
нормативними актами при вирішенні даного спору, і правильно застосували ст. 48
Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”, а не постанову КМУ № 836.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком
апеляційного суду, що суд першої інстанції вірно застосував положення ч. 2 ст.
100 КАС України і обґрунтовано визнав поважною причину пропущення позивачем
строку звернення до суду.

Відповідно до ч.3 ст. 2201
КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, оскільки судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, правова
оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують.

Керуючись ст.ст. 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В
А Л И
Л А:

Касаційну скаргу Головного управління праці і соціального захисту населення
Вінницької міської ради відхилити, а постанову Ленінського районного суду м.
Вінниці від 25 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області
від 29 січня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає,
крім випадків, передбачених ст. 237 КАС України.

Судді :

В.
І. Бутенко

Т.
О. Лиска

О.
І. Панченко

О.
В. Мироненко

І.
В. Штульман