Справа № 22-а-88/2008
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2008-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа
№ 22-а-88/08
Головуючий у І інстанції - Денисенко Т.О.
Суддя-доповідач Глущенко Я.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17
липня 2008 року Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Глущенко
Я.Б.,

суддів Дурицької О.М.,
Межевича М.В.

при
секретарі Токар М.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
Управління праці та соціального захисту населення в Староміському районі м.
Вінниці на постанову Староміського районного суду м. Вінниці від 28 березня 2007 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Староміської районної ради м. Вінниці,
Управління праці та соціального захисту населення в Староміському районі
м. Вінниці про стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги, -

В С Т А
Н О В И В :

У
лютому 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з
Управління праці та соціального захисту населення Староміської районної ради м.
Вінниці недоплачені суми одноразової грошової допомоги за 2004-2006 роки,
посилаючись на те, що він отримував допомогу в значно нижчому розмірі, ніж це
передбачено ст. 13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Постановою
Староміського районного суду м. Вінниці від 28 березня 2007 року заявлений
позов частково задоволено: стягнуто з Управління праці та соціального захисту
населення в Староміському районі м. Вінниці на користь позивача 2542,00 грн.
разової щорічної допомоги, недоплаченої позивачу в 2006 році як інваліду війни.
В позові до Управління праці та соціального захисту населення Староміської
районної ради м. Вінниці відмовлено.

Постанова
мотивована тим, що позовні вимоги підлягають задоволенню лише в частині
стягнення допомоги за 2006 рік, оскільки з вимогою про стягнення допомоги за
2004-2005 рік позивач звернувся поза межами річного строку, встановленого
статтею 99 КАС України.

Не
погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, Управління праці та соціального
захисту населення в Староміському районі м. Вінниці подало апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині стягнення
недоплаченої допомоги за 2006 рік,
натомість стягнувши таку допомогу з Управління праці та соціального захисту
населення Староміської районної ради м. Вінниці. В обґрунтування своїх вимог,
відповідач зазначає, що Управління праці та соціального захисту населення в
Староміському районі м. Вінниці є неналежним відповідачем у справі, посилаючись
на статтю 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

У свою
чергу, ОСОБА_1 також звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити
його позовні вимоги у повному обсязі. Вважає, що судом першої інстанції
неправильно визначено дату, з якої має обраховуватися початок перебігу річного
строку для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, оскільки
позивачу про порушення його прав стало відомо лише у січні 2007 року.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню,
а постанова суду - скасуванню з
ухваленням нового рішення у справі з таких підстав.

Відповідно
до п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції
скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції
порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або питання.

Відповідно
до частини 1 статті 195 суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів
апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження
порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного
вирішення справи.

Суд
першої інстанції дійшов висновку про пропущення позивачем річного строку для
звернення до адміністративного суду за захистом свої прав з позовними вимогами
про стягнення недоплаченої разової щорічної грошової допомоги до 5-го травня за
2004-2005 роки.

Проте з
таким висновком суду не можна погодитися, враховуючи наступне.

Колегією
суддів встановлено, що позивач є інвалідом війни І групи з 22.11.2006 року, а
до цього був визнаний інвалідом війни ІІ групи, і має право на пільги,
встановлені законодавством України для цієї категорії громадян.

Відповідно
до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» позивач щорічно до 5 травня повинен отримувати разову
грошову допомогу в розмірі восьми
мінімальних пенсій за віком.

Однак
зазначена допомога була виплачена йому у 2004 та 2005 роках у значно меншому
розмірі.

Частиною
3 ст. 2 цього Закону встановлено, що нормативні акти органів державної влади та
органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни,
передбачені цим Законом, є недійсними.

Однак,
Законами України «Про Державний бюджет України» на 2004-2005 роки передбачено
виплату щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни у іншому (меншому)
розмірі, виходячи із обсягу видатків, виділених на цю мету при формуванні
показників Державного бюджету.

Обговорюючи питання про можливість застосування до
спірних правовідносин Законів України «Про Державний бюджет України» на
2004-2005 роки, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно приписам ст. 9 КАС України, суд при вирішенні
справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі
Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У
разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України,
міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою
України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу
юридичну силу.

Окрім того, Постановою Пленуму Верховного Суду України
від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» звернуто увагу на
те, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають
застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються
конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують
зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і
свобод (абз. 1 п. 19).

У Конституції України Україну проголошено демократичною,
соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано, що найвищою соціальною
цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним
обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та
непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22).

На підставі статті 8 Конституції України в Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі
Конституції України і повинні відповідати їй.

Утверджуючи
і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України
встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою
конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення
цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої
статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є
загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної
влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою
своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні
умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до
порушення принципів соціальної, правової держави.

Рядом Рішень Конституційного Суду України роз'яснено, що
окремі положення Законів про Державний бюджет України щодо зупинення або
обмеження пільг, компенсацій і гарантій є такими, що не відповідають
Конституції України.

Окрім
того, встановлений частиною другою статті 95 Конституції України, частиною
другою статті 38 Бюджетного Кодексу перелік правовідносин, які регулюються
Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи
змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених
іншими законами України, зокрема Законом України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», та не може будь-яким чином змінювати
визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

За змістом положень частин 2 і 3 статті 22 Основного
Закону України конституційні права гарантуються, а держава повинна утримуватись
від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування чи звуження
змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже,
встановлення Законами України «Про Державний бюджет України» на 2004-2005 роки
розміру виплат щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни, виходячи із
обсягу видатків, виділених на цю мету при формуванні показників Державного
бюджету, обмежило обсяг прав даної категорії громадян, визначених
Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Залишивши незмінним зміст права на отримання щорічної разової грошової допомоги,
Закони про Державний бюджет України на відповідні роки звузили обсяг цього
права, встановивши інший (менший) розмір такої виплати, і водночас фактично
скасували конституційну гарантію забезпечення належних умов існування ветеранів
війни.

З
огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що вимоги апеляційної
скарги про стягнення разової щорічної грошової допомоги до 5-го травня за
2004-2005 роки у розмірі, визначеному ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», підлягають задоволенню.

Посилання ж суду першої інстанції на пропущення позивачем
строку звернення до суду в один рік, передбаченого ст. 99 КАС України, є
безпідставними.

Так,
без належної правової оцінки суду залишилися обставини справи стосовно того, що
виплата разової щорічної грошової допомоги відбувається до 05 травня
відповідного року, а тому позивач про порушення свого права на отримання такої
допомоги за 2004-2005 роки дізнався відповідно 06 травня 2004 та 06 травня 2005
року, тобто до набрання чинності КАС України. Кодекс адміністративного
судочинства України, який передбачає
річний строк для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та інтересів, набув чинності лише
01.09.2005 року, тобто після того, коли у позивача виникло права на звернення
до суду. А тому застосування до вимог про стягнення допомоги за 2004-2005 роки
річного строку позовної давності фактично свідчитиме про застосування правила
зворотної дії у часі норми процесуального закону. Проте надання новим правилам
процесу зворотної дії порушує право позивача на доступ до суду, передбачене ст.
6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою
Верховною Радою України 17.07.1997 року.

Зазначена
позиція також підтверджується Рішенням Європейського Суду з прав людини у
справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року.

З
огляду на викладене, суд першої інстанції припустився помилки, стверджуючи, що
позивачем пропущено передбачений КАС України річний строк для звернення до суду
з позовом про стягнення недоотриманих сум разової щорічної грошової допомоги за
2004-2005 роки.

А тому
з врахуванням законодавчо встановленого розміру мінімальної пенсії за віком на
2004 рік (74,54 грн.) та на 2005 рік (332,00 грн.) та отриманих позивачем
400,00 грн., судова колегія вважає
обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь
недоплаченої разової щорічної грошової
допомоги до 5-го травня за 2004-2005 роки у сумі 2852,32 грн.

Що ж стосується вимог апеляційної скарги Управління праці
та соціального захисту населення в Староміському районі м. Вінниці, то судова
колегія вважає, що вони також підлягають частковому задоволенню, з огляду на
наступне.

Суд
першої інстанції дійшов висновку, що недоплачена одноразова щорічна грошова
допомога за 2006 рік підлягає стягненню на користь позивача відповідно до
статті 22 Конституції України, згідно з якою при прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих
прав та свобод.

Проте
колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду в повній мірі,
враховуючи наступне.

Так, судом першої інстанції не враховано, що дію
ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги
інвалідам війни на 2006 рік зупинено
згідно із Законом України № 3235-IV від 20.12.2005 року «Про Державний бюджет
України на 2006 рік».

А тому
до спірних правовідносин за 2006 рік не могла бути застосована норма ст.
13 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення розміру виплат
щорічної разової грошової допомоги, оскільки у зазначений період вона не діяла.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку
про наявність підстав для задоволення позову у цій частині, застосувавши до
спірних правовідносин нечинні положення нормативно-правового акту.

Що ж стосується визначення належного відповідача, то
судовою колегією враховується, що відповідно до статті 17-1 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» суб'єктами виплати
разової щорічної допомоги, передбаченої цим Законом, є управління праці та соціального захисту
населення, а тому з огляду на встановлені фактичні обставини справи щодо надання повноважень по виплаті одноразової
щорічної грошової допомоги, судова колегія погоджується з висновками суду
першої інстанції, що кошти слід стягувати саме з Управління праці та соціального
захисту населення в Староміському районі м. Вінниці.

З
врахуванням викладеного вище, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового
рішення у справі.

Керуючись
ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 202,
205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т
А Н О В И В :

Апеляційні
скарги задовольнити частково.

Постанову
Староміського районного суду м. Вінниці
від 28 березня 2007 року скасувати.

Прийняти
нове рішення.

Позов
ОСОБА_1
задовольнити частково.

Стягнути
з Управління праці та соціального захисту населення в Староміському районі м.
Вінниці на користь ОСОБА_1 недоплачену разову щорічну грошову допомогу до 5-го
травня за 2004-2005 роки в розмірі 2852,32 грн.

В решті
позову відмовити.

Повний
текст постанови виготовлений 18 липня 2008 року.

Постанова
набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом
одного місяця з дня складання в повному обсязі, тобто з 19 липня 2008 року,
шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий суддя

Судді: