Справа № 22а-592/2008
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2008-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
року Судова колегія
Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:
суддів: Бітова
А.І. та Джабурії О.В.,
у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу представника
Державного комітету України у справах національностей та міграції на постанову
Київського районного суду міста Одеси від 06 лютого 2007 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах
національностей та міграції про визнання протиправною відмови у наданні статусу
біженця та зобов'язання надати статус біженця, -
В С Т А Н О В И Л А:
року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного комітету України у
справах національностей та міграції про визнання нечинним рішення № 353 від 01
червня 2006 року, яким позивачці відмовлено в наданні статусу біженця в
Україні, та зобов'язання надати статус біженця в Україні.
позову зазначалось, що позивачка є громадянкою Афганістану, але не може та не
бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи.
В 1995 році позивачка разом із родиною виїхала до Пакистану, де вийшла заміж за
громадянина Афганістану ОСОБА_2, який з 1989 року був членом Народної
демократичної партії Афганістану, працюючи з 1988 року по 1992 рік на посаді
слідчого Прокуратури м. Кабул. У 2002 році вся сім'я повернулася до
Афганістану, однак у травні 2004 року в результаті переслідування стосовно
осіб, які були пов'язані з комуністичним режимом, загинув брат чоловіка. Сім'я
була вимушена виїхати з Афганістану. У липні 2005 року позивачка звернулась з
заявою до Державного комітету України у справах національностей та міграції про
надання статусу біженця на території України, однак отримала відмову у цьому.
Київського районного суду міста Одеси від 06 лютого 2007 року позовні вимоги
ОСОБА_1 задоволено. Визнано нечинним
рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції від
01 червня 2006 року № 353 про відмову в наданні статусу біженця. Зобов'язано
Державний комітет України у справах національностей та міграції надати ОСОБА_1
статус біженця.

Не погоджуючись
з постановленим по справі судовим рішенням, представник Державного комітету
України у справах національностей та міграції в апеляційній скарзі зазначає, що
висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. На думку
апелянта, в матеріалах справи відсутні дані, що підтверджують переслідування
заявниці на батьківщині та політичну діяльність її чоловіка, а тому відсутні
підстави для надання позивачці статусу біженця. У зв'язку з викладеним в
апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постановленого по справі
судового рішення і винесення нової постанови із відмовою у задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши
суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про необхідність її
задоволення.

Судом
встановлено, що громадянка Афганістану ОСОБА_1 у 1995 році разом із родиною
виїхала до Пакистану, де вийшла заміж за громадянина Афганістану ОСОБА_2, який
з 1989 року був членом Народної демократичної партії Афганістану, працюючи з
1988 року по 1992 рік на посаді слідчого Прокуратури м. Кабул. Від даного шлюбу
у подружжя народилось четверо дітей.

У 2002 році вся
сім'я повернулася до Афганістану, однак у травні 2004 року загинув брат
чоловіка. Сім'я виїхала з Афганістану.

У липні 2005
року позивачка звернулась з заявою до Державного комітету України у справах
національностей та міграції про надання статусу біженця на території України.

Рішенням Державного
комітету України у справах національностей та міграції від 01 червня 2006 року
№ 353 ОСОБА_1 відмовлено в наданні статусу біженця на підставі абзацу п'ятого
ст. 10 Закону України «Про біженців» як особі, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені абзацом другим ст. 1 цього Закону, відсутні.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачка відповідає критеріям, закріпленим в
Законі України «Про біженців» та Конвенції ООН про статус біженця 1951 року за
яких надається статус біженця, та що висловлювання позивачкою побоювання стати
в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної
групи або політичних переконань є цілком обґрунтованими.

Проте, з
вказаними висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до
абзацу другого ст. 1 Закону України «Про біженців» біженець - це особа, яка не
є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства
(підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань,
перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може
користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за
межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає
повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч. 2 ст.
18 названого Закону особа, стосовно якої прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, зобов'язана
подати до відповідного органу міграційної служби відомості, необхідні для
вирішення питання щодо надання статусу біженця. При цьому, за змістом ч. 7 ст.
11 Закону, до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які
посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Наведені вище
положення Закону передбачають необхідність доведення особою, стосовно якої
вирішується питання надання статусу біженця, обставин, які відповідно до ст. 1
Закону України «Про біженців» є підставою для надання такого статусу.

Проте, як
вбачається з матеріалів справи, за наданими позивачкою документами та
поясненнями Державним комітетом України у справах національностей та міграції
не встановлено підстав для надання останній статусу біженця.

Аналіз подій,
викладених позивачкою стосовно збройного нападу на її чоловіка та викрадення
сина на території Афганістану у 2004 році, свідчить про те, що вказані події не
є наслідком її політичних переконань, релігійної чи національної приналежності
тощо, оскільки в їх основі лежать загальнокримінальні злочини по застосуванню
зброї з метою нападу на громадян та кіднепінг.

Крім того, про
залишення позивачкою території Афганістану не з підстав, встановлених Законом
для надання статусу біженця, а з мотивів пошуку кращого проживання свідчить
надана до суду апеляційної інстанції заява ОСОБА_1 про небажання отримати в
Україні статус біженця за відсутності надання житла та роботи.

Із врахуванням
наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про
відсутність передбачених діючим законодавством України підстав для надання
позивачці статусу біженця.

Оскільки
висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи,
постановлене судове рішення на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 202 КАС України
підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст.
ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну
скаргу представника Державного комітету України у справах національностей та
міграції задовольнити.

Постанову
Київського районного суду міста Одеси від 06 лютого 2007 року скасувати.

Прийняти нову
постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Постанова
апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може
бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України
протягом одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено
21 липня 2008 року.

Головуючий:

Судді: