Справа № 7/37
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2008-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД міста КИЄВА
вул. Десятинна, 4/6
№ 7/37
адміністративний суд міста Києва у
складі: судді Арсірія Р.О., секретаря судового засідання Ісікової О.Г.,
розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали
Головного управління соціального захисту
населення виконавчого органуКиївської міської ради (Київської міської
державної адміністрації)
бездіяльність щодо перерахунку щорічної
разової грошової допомоги і виплати недоплаченої суми за минулий час ,
ОСОБА_1 за довіреністю
1. Цінчик В.М. за довіреністю
2. Фортуненко Т.П., за
Представник Київського міського
військового комісаріату не з”явився
Позивач - звернувся до Окружного
адміністративного суду в м. Києві з позовною заявою до Головного управління
соціального захисту населення виконавчого органу Київради (Київської міської
державної адміністрації) по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на його
бездіяльність щодо перерахунку щорічної разової грошової допомоги як інваліду
війни 1-ої групи і виплати недоплаченої суми за минулий час.
Позовні вимоги вцілому мотивовані
тим, що Позивачу було виплачено не в повному обсязі щорічну разову грошову
допомогу чим порушено Закон України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту” від 22.10.1993 №3551-ХІІ (далі -Закон 3551) та Рішення
Конституційного суду України від 01.12.2004 року №20-рп/2004 та від 09.07.2007
№6-рп/2007.
В ході попереднього судового
засідання Представник відповідача заявив клопотання про заміну неналежного
відповідача на належних -Київський міський військовий комісаріат, Головне
управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Київський міський центр по
нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.
Відповідно до ст. 53 Кодексу
адміністративного судочинства України суд першої інстанції, встановивши, що з
адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги,
або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може
за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача
належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни
підсудності адміністративної справи. Позивач проти заявленого клопотання не
заперечував. За таких обставин, суд ухвалив клопотання про заміну неналежного
відповідача - Головне управління соціального захисту населення виконавчого
органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на
належних відповідачів - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві,
Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат та
Київський міський військовий комісаріат.
Відповідач 1 Проти позову
заперечував, вважав, що не мав повноважень щодо складання списків отримувачів
відповідних коштів, зробив це з власної ініціативи задля захисту інтересів
пенсіонерів в межах встановлених законами.
Відповідач 2 проти позовних вимог
заперечував, посилаючись на те, що вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими.
зазначав, що діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. Крім того, як заявив відповідач
2, слід застосувати ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України
оскільки позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду.
Відповідач 3 в судове засідання
представника не направив, пояснень по справі не надав, хоча був належним чином
повідомлений про час та місце слухання справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 104 Кодексу
адміністративного судочинства України особа, яка вважає, що порушено її права,
свободи чи інтереси у сфері публічно -правових відносин, має право на звернення
до адміністративного суду з адміністративним позовом.
Згідно ч.1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних
осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До
адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких
рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший
порядок судового провадження. Згідно з ч.1 ст. 6 Кодексу адміністративного
судочинства України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та
інтересів незалежним і неупередженим судом.
Відповідно до ч.1 ст.11 Кодексу
адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Отже, згідно з вищенаведеними
нормами права, позивач має право звернутись до адміністративного суду з позовом
лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача
(суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного)
порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними
та допустимими доказами саме позивач.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення
спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, встановив -
Позивач ОСОБА_1, є інвалідом
Великої Вітчизняної війни І групи, має відповідне посвідчення НОМЕР_1. До 2007
року був пенсіонером Міністерства оборони, з 01.01.2007 року. перебуває на
обліку в органах Пенсійного фонду
України в м. Києві.
Згідно до ст. 13 Закону України
3551 -щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога
у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних
призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.
Законом України від 25.12.1998 №
№367-ХІV„Про внесення змін до Закону України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту” (далі -закон 367) - статтю 13 доповнено
частиною четвертою такого змісту: - "щорічно до 5 травня інвалідам війни
виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять
мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III
групи - сім мінімальних пенсій за віком".
Згідно з ч. 1 ст. 17-1
Закону 3551 - щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в
розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють органи праці
та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи
банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем
отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи
одержання грошового утримання.
Тобто, як передбачено вищевказаними
Законами, виплата щорічної разової допомоги в розмірі десяти мінімальних пенсій
за віком інвалідам І групи, здійснюється органами праці та соціального захисту
Разом з тим, списки одержувачів
щорічної разової допомоги подавались до органів праці та соціального захисту
населення головним управлінням пенсійного фонду. Як свідчать фактичні обставини
справи, вказані списки були надані Київським міським військовим комісаріатом та
головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві за відповідні періоди
з зазначенням виплати у занижених розмірах. А саме, в 2004 році Позивачу
нараховано виплату грошової допомоги в розмірі 195,00 грн., в 2005 році в
розмірі 400 грн., в 2006 році в
розмірі 400 грн., в 2007 році в розмірі
Тобто, пенсійним фондом було у 2007
р було занижено розмір встановленої разової грошової допомоги Позивачу, а
київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат,
Позивачу здійснена часткова виплата щорічної разової грошової допомоги до 5
травня за відповідні періоди, в тому числі і за 2007 р. Таким чином фактично
одноразова грошова допомога позивачу виплачувалася лише частково.
Зазначене обумовлено тим, що
законами України про Державний бюджет України на відповідний рік
встановлювалися інші, значно нижчі, ніж встановлені Законом України „Про статус
ветеранів війни” гарантії їх соціального захисту”, розміри щорічної одноразової
Згідно ст. 1 Конституції України
Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Відповідно до ст. 22 Конституції
України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Таким чином дії відповідачів,
суперечить нормам конституції України про визнання України соціальною державою.
При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Крім того, судом враховано рішення
Конституційного Суду України про соціальні гарантії громадян від 09.07.2007
№6-рп/2007 (далі -Рішення). В рішенні, зокрема, зазначено, що стаття 29 Закону
України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, якою встановлювалася
щорічна разова грошова допомога, зокрема, інвалідам війни 1-ої групи в розмірі
450 гривень, не відповідає Конституції України, тобто є неконституційною. В
пункті 4 Рішення, Конституційний Суд України додатково зазначив, що його
рішення має преюдиціальне значення, тобто таким, що не потребує доказів при
прийняті рішень для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку, що визнанні
неконституційними.

Неправомірність дій відповідача
також підтверджується наступним.

Правовідносини, що виникають в
процесі реалізації права на отримання щорічної разової грошової допомоги (в
даному випадку це стосується можливості реалізації встановленої державою
гарантії для інвалідів І групи, ветеранів Великої Вітчизняної війни, як складової їхнього правового статусу),
будуються на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє
державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає
механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та
інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home
Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності
означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання,
взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті,
який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу
пов'язана з іншим принципом -відповідальності держави, який полягає у тому, що
держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання
відповідальності.

При цьому, якщо держава чи орган
публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання інвалідам
І групи, ветеранам Великої Вітчизняної війни певних гарантій, а саме
забезпечення їх щорічною разовою грошовою допомогою, така держава чи орган
вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої
політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення
про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи
поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб
стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи
поведінки.

Відповідно до ч. 2 ст. 3
Конституції України (далі - Конституції) - права і свободи людини та їх
гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава
відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 8 Конституції -в
Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має
найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на
основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України
є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і
свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України
гарантується.

Відповідно до ст.21 Конституції -
усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними.

Враховуючи вищевикладене суд
погоджується з позицією позивача щодо порушення його права на отримання
грошової допомоги у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст.
92 Кодексу адміністративного судочинства -для звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який якщо
не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Оскільки позивачу
допомогу було виплачено у 2004, 2005, 2006 роках, а відповідно до п. 4
ст.17-1Закону 3551 -він мав право звернутися за нею та отримати її до 30
вересня відповідного року, в якому здійснювалась виплата допомоги, саме з цього
моменту позивач повинен був дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, суд погоджується з
відповідачем про порушення строку звернення позивача до суду, щодо вимог виплати допомоги у 2004,
2005, 2006 роках.

Крім того, суд не може погодитись з
позивачем щодо зобов'язання Головного управління соціального захисту населення
виконавчого органу Київради виплачувати
йому в подальшому щорічну до 5 травня разову грошову допомогу в розмірі
десяти фактичних розмірів мінімальних пенсій за віком, оскільки вимога зобов'язує
захистити права, які ще не порушено.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги чи
заперечення. Відповідач не довів суду належними та допустимими доказами
обґрунтованість своїх заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 9, 69-71, 86, 89,
90, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління
пенсійного фонду України в м. Києві та Київський міський центр по нарахуванню
та здійсненню соціальних виплат провести перерахунок щорічної до 5 травня
разової грошової допомоги, як інваліду 1-ої групи у 2007 р. виходячи з десяти
фактичних розмірів мінімальної пенсії за віком та здійснити відповідну
додаткову виплату.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст.
254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим
Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до
суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складання в повному
обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про
апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної
скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Повний текст постанови складено та
підписано -08 квітня 2008 року.

Суддя Арсірій
Р.О.