Справа № К-20486/07
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2008-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10
вересня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів
Вищого адміністративного суду
України у складі :

Суддів: Бутенка В. І.,

Лиски Т. О. (доповідач),

Панченка О. І.,

Мироненка О. В.,

Штульмана І. В.,

Розглянувши
в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2до Управління Пенсійного фонду України у Вінницькому районі про
визнання дій неправомірними та стягнення недоплаченого підвищення пенсії, касаційне провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України у Вінницькому районі
Вінницької області на постанову Вінницького районного суду Вінницької області
від 15 травня 2007 року та ухвалу
Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2007 року, -

В С
Т А Н
О В И
Л А:

У березні 2007 року ОСОБА_1. звернулася до Вінницького районного суду Вінницької
області з позовом до УПФ України у
Вінницькому районі Вінницької області про стягнення недоплаченого підвищення
пенсії за 2004-2006 роки в розмірі 4339,14 грн.

У квітні 2007 року ОСОБА_2. звернулася до Вінницького
районного суду Вінницької області з позовом до УПФ
України у Вінницькому районі Вінницької області про стягнення недоплаченого
підвищення пенсії за 2004-2006 роки в розмірі 1990,26 грн. В подальшому позовні
вимоги уточнила і просила стягнути на її користь 4339,14 грн.

Ухвалою Вінницького
районного суду Вінницької області від 18 квітня 2007 року дані позови об'єднані
в одне провадження.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони є учасниками війни і
відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» вони мають право на підвищення пенсії на 50 процентів
мінімальної пенсії за віком. Відповідач визначив розмір зазначеної пенсії позивачам згідно з
постановою Кабінету Міністрів України від 3 січня 2002 року № 1 «Про
підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям
пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного
бюджету» (далі - Постанова КМУ № 1).

Позивачі вважають такі дії відповідача неправомірними і
просили стягнути на їх користь по 4339,14 грн. кожній.

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 15 травня 2007
року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду
від 26 вересня 2007 року, позовні вимоги задоволено повністю.

У касаційній скарзі УПФ України у Вінницькому районі Вінницької області
ставить питання про скасування судових рішень в зв'язку з неправильним
застосуванням норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового
рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи позов, суди
попередніх інстанцій виходили з того, що для врегулювання спірних правовідносин
у цій справі пріоритетними є норми Закону України від 22 жовтня 1993 року №
3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Такий висновок зроблений судами з порушенням правил застосування норм матеріального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачі є учасниками війни.

Статтею 14 Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ
передбачено, що учасникам війни виплачується щорічна одноразова допомога до 5
травня в розмірі 3 мінімальних пенсій за віком.

Однак Законом України від 27 листопада 2003 року № 1344-ІV «Про
Державний бюджет України на 2004 рік» (ст. 44) учасникам війни, до яких
відносяться позивачі, взагалі в 2004 році не передбачена виплата щорічної
разової допомоги, а законами України від 23 грудня 2004 року № 2285-ІV «Про
Державний бюджет України на 2005 рік» (ст. 34) та від 20 грудня 2005 року
№3235-ІV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» (ст.30) установлено виплату цієї
допомоги учасникам війни лише в розмірі 50 гривень.

Зазначені закони України, в період з 5 травня по 30
вересня відповідних років, протягом якого позивачі могли отримати грошову
допомогу (ч.4 ст.17-1 Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ), не визнані
неконституційними. Тобто, в даному випадку на період виникнення спірних
правовідносин, які є предметом спору в цій справі, були наявні нормативно-правові акти, які
мають однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір щорічної
допомоги до 5 травня учасникам війни.

Отже, для вирішення цього спору судам попередніх
інстанцій необхідно було визначитись, який з цих законів є пріоритетним та
підлягав застосуванню у виниклих правовідносинах.

Згідно зі статтею 75 Конституції
України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює
пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від
предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював
питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у
пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі
про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних
відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними
правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному.
Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо
повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з
прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично
скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

За змістом частини третьої статті 150
Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до
виконання на території України.

Отже, за наявності декількох законів,
норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час
вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з
урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята
пізніше.

Виходячи з наведених положень
Конституції України та рішення Конституційного Суду України, а також
враховуючи, що вищезазначеними статтями (44, 34, 30) законів України «Про
Державний бюджет України на 2004 та 2006 роки» фактично змінено положення
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,
який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному випадку є положення статей 44,
34, 30 відповідно законів України «Про Державний бюджет України на 2004 та 2006
роки».

Зазначених обставин та норм
матеріального права не врахували суди попередніх інстанцій під час вирішення
спору в цій справі, чим порушили правила застосування норм матеріального права,
а саме помилково надали перевагу приписам Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту».

З огляду на викладене рішення судів
першої та другої інстанцій підлягають скасуванню.

Для вирішення цього спору, з
урахуванням наведених вище норм матеріального права та висновків суду
касаційної інстанції, необхідно встановлювати нові обставини щодо правильності
визначення відповідачем розміру допомоги позивачу та давати їм належну правову
оцінку, що відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України не може зробити суд касаційної інстанції. Тому зазначену справу слід направити в суд першої
інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 222, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В
А Л И
Л А:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Вінницькому районі
Вінницької області задовольнити частково.

Постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 15 травня 2007
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 вересня 2007 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає,
крім випадків, передбачених ст. 237 КАС України.

Судді :

В.
І. Бутенко

Т.
О. Лиска

О.
І. Панченко

О.
В. Мироненко

І.
В. Штульман