Справа № 22а-8087/2008
Суддя: Любашевський В.П.
Дата ухвалення: 2008-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2008
року
м.Львів

Колегія суддів
Львівського апеляційного адміністративного суду, у складі:

доповідача у
справі судді Любашевського В.П.

суддів Улицький
В.З.

Олендер І.Я.

секретаря
судового засідання Каблак Т.П.

осіб, які взяли участь у справі:

від позивача - ОСОБА_2, довіреність № 1502 від
06.06.2008р.

від відповідача - Товтин М.В., довіреність № 282/9/10 від
10.01.2008р., Сарай Ю.Ю., довіреність № 19865/9/0 від 21.07.2008р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за апеляційними скаргами Державної
податкової інспекції у м.Ужгороді Закарпатської області та першого заступника
прокурора Закарпатської області

на постанову господарського суду Закарпатської області від
21.03.2008р. у справі № 14/70

за позовом приватного підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у м.Ужгороді
Закарпатської області

про визнання нечинними та скасування податкових
повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської
області від 28.12.2007р. № /00 5283/17-3//36837, №
/O 5284/17­3//36838 та рішень Державної податкової
інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 28.12.2007р. № 5285/17-3//36839
та № 5282/17­3//36836, -

ВСТАНОВИЛА:

Постановою
господарського суду Закарпатської області від 21.03.08 задоволено адміністративний позов приватного
підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді про визнання
нечинними та скасування податкових повідомлень - рішень ДПІ у м. Ужгороді від
28.12.07 про визначення фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 податкового
зобов'язання у загальній сумі 2 957 179, 52 грн. по податку на додану вартість,
у загальній сумі 53 533,34 грн. по податку з доходів фізичних осіб, про застосування
до ОСОБА_1 штрафних санкцій у сумі 12480 грн. та 23 253 974, 50 грн.

Постанова
суду першої інстанції мотивована тим, що позивач протягом 2004-2007 років
здійснював господарську діяльність в межах договору комісії від 01.07.04 та
договорів консигнації на продаж продукції від 19.04.05 та від 01.04.06
укладеного з ТОВ "Закарпатбудкомплект" та договору консигнації на
продаж продукції від 01.04.07 укладеного

------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Головуючий у 1-й інст.суддя
Карпинець В.І.
№22-а-8087-08 doc. ряд. ст. зв. № 48

Господарський суд Закарпатської області справа №14/70 реєстр 22.07.2008р. справа № 22а-8087/08

доповідач у 2-й інст.суддя
Любашевський В.П.

з ТОВ
"Шаян". Господарська діяльність
позивача полягала у
наданні посередницьких послуг
консигнанту, при цьому надані позивачем послуги, оплачувались, консигнантом у
розмірі торгової націнки на товар, що реалізувався позивачем в інтересах
консигнанта, встановленої консигнатором понад вартість товару відповідно до
вимог договору. Кошти, що надходять позивачу від реалізованих належних
консигнатору товарів не належать йому і не являються його виручкою від
реалізації товарів, а є виручкою самого консигнанта. Обсяг виручки позивача,
визначеної виходячи з розміру його винагороди ( торгової націнки) тобто коштів,
що належать позивачу і являються його виручкою від реалізації наданих ним посередницьких
послуг, за період, охоплений перевіркою, не перевищив 500 тис. грн. за рік, а
тому позивачем не допущено порушень ст. 1 Указу Президента України" Про
спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого
підприємництва".

Апелянти в апеляційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування
судом першої інстанції норм матеріального права, просять скасувати постанову
суду першої інстанції та у задоволені позовних вимог позивачу відмовити. В
обґрунтування апеляційних вимог сторони зазначають, що статтею 1 Указу
Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого підприємництва" встановлено, що спрощена
система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для фізичних осіб,
які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у
трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває
не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів,
робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень. Виручкою від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

У
розумінні ст.1 Указу Президента до виручки від реалізації продукції (товарів,
робіт, послуг) відносяться загальні грошові надходження в касу чи розрахунковий
рахунок платника податків, які він отримав від здійсненої ним діяльності. Таким
чином, позивач здійснюючи господарські операції по реалізації товарів за
договорами комісії був у повній мірі відповідальною за сплату податків
(обов'язкових платежів) та інших витрат, пов'язаних з такою діяльністю, тому і
кошти, які надходили до нього як оплата за виконання взятих на себе
зобов'язань, були безпосередньо пов'язані з його підприємницькою діяльністю по
наданню послуг по реалізації товарів по договору комісії.

Тому,
безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що із змісту ст.1 Указу
випливає, що при визначенні обсягу виручки до уваги приймається власна виручка
самого суб'єкта малого підприємництва - кошти, які отримані підприємцем у
власність. В даному випадку суд абсолютно безпідставно звужує дію норми в
частині визначення виручки, оскільки у вказаній статті не конкретизовано, яка
саме це виручка, і що вона обов'язково повинна належати платнику на праві
власності.

Статтею
5 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого підприємництва" визначено, що у разі порушення
вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен
перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з
наступного звітного періоду (кварталу).

Крім
того, апелянти зазначають, що судом першої інстанції неправомірно взято до
уваги посилання позивача на норми Цивільного Кодексу України, оскільки
відповідно до ч.2 ст. 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на
адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій
стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не
застосовується.

Позивач,
погоджуючись з постановою суду першої інстанції з підстав зазначених у
запереченні на апеляційні скарги просить, постанову суду першої інстанції
залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

З'ясувавши
обставини справи, перевіривши доводи апеляційних скарг та заслухавши
представників сторін колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не
підлягають з наступних підстав:

Відповідно
до ст. 1 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" спрощена система
оподаткування, обліку та звітності запроваджується для фізичних осіб, які
здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень. Виручкою від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Як
вбачається з обставин справи позивач протягом 2004-2007 років здійснював
торгово-посередницьку діяльність на підставі договору комісії від 01 липня 2004
року, договорів консигнації від 19 квітня 2005 року та від 01 квітня 2006 року,
укладених з ТОВ «Закарпатбудкомплект», і договору консигнації на продаж
продукції від 01 квітня 2007 року, укладеного з ТОВ «Шаян».

Відповідно
до договору комісії від 01 липня 2004 року позивач брав на себе зобов'язання
від свого імені, але за дорученням комітента та за його рахунок здійснити продаж
належної останньому продукції. В силу П.1.4 згаданого Договору товари передані
комісіонеру в межах договору є власністю комітента. Згідно з пунктом 5.1
Договору за виконання доручення комітент сплачував позивачу комісійну
винагороду.

Відповідно
до договорів консигнації позивач надавав консигнантам послуги з реалізації
належних останнім товарів. Пунктом 1.2 вказаних договорів передбачено, що
товари, передані позивачу є власністю консигнанта до моменту їх передачі третім
особам (покупцям), тобто за умовами вказаного договору право власності на
отриманий для реалізації товар до позивача не переходило. Згідно пунктів 4.3
договорів консигнатор має право самостійно встановлювати торгову націнку на
товар та залишати її у своєму розпорядженні, а отже ставати їі власником у
грошовому виразі.

Судом
встановлено та підтверджено матеріалами справи, і не заперечується
відповідачем, що належні консигнантам кошти за проданий товар перераховані
позивачем повністю.

Відповідно
до частини 1 статті 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона
(комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату
вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Отже,
договір комісії відноситься до числа договорів про надання нематеріальних
посередницьких послуг.

Згідно частини 1 статті 101 З ЦК
України комітент повинен виплатити комісіонеру плату в розмірі та порядку,
встановлених у договорі комісії. Відтак, комісіонер отримує дохід - плату за
послуги з продажу товарів іншої особи, а не дохід - виручку від продажу таких
товарів, тобто комісіонер отримує плату за послуги.

В силу
п.1.4 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість» поставка товарів -
будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни,
поставки та іншими цивільно­правовими договорами, які передбачають передачу
прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання,
а також операції з безоплатної поставки товарів (результатів робіт) та операції
з передачі майна орендодавцем (лізингодавцем) на баланс орендаря
(лізингоотримувача) згідно з договорами фінансової оренди (лізингу) або
поставки майна згідно з будь-якими іншими договорами, умови яких передбачають
відстрочення оплати та передачу права власності на таке майно не пізніше дати
останнього платежу.

Не
належать до поставки операції з передачі товарів в межах договорів схову
(відповідального зберігання), довірчого управління, оперативної оренди
(лізингу), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу
права власності (користування або розпорядження) на такі товари іншій особі.

Відтак,
операції з передачі товарів в межах договорів комісії не є об'єктом
оподаткування податком на додану вартість.

Відповідно
до пункту 1.3 1 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не
вважаються продажем операції з надання товарів у межах договорів комісії, схову
(відповідального зберігання), доручення, інших цивільно-правових договорів, які
не передбачають передачу прав власності на такі товари.

За своїм
змістом договір консигнації має подібну правову природу до договору комісії,
оскільки правовідносини, що виникають внаслідок даних видів договорів,
передбачають надання консигнанту (комітенту) на оплатній основі посередницьких
послуг по виконанню їх доручень щодо вчинення від свого імені, але за рахунок
консигнанта (комітента) одного або декількох правочинів. За договором комісії
оплата послуг комісіонера здійснюється шляхом встановлення і виплати комісійної
винагороди, а за договором консигнації - у розмірі торгової націнки, самостійно
встановленої консигнатором понад вартість товару, визначену у договорі.

Таким
чином, за своїм змістом договір консигнації передбачає надання посередницьких
послуг консигнанту.

Матеріальний
інтерес та дохід суб'єкта господарювання, який надає послуги з реалізації
товарів належних консигнанту третім особам полягає в самостійному встановленні
першим торгової націнки на товар, яка в подальшому залишається в його
розпорядженні.

Перебуваючи
у договірних відносинах з ТОВ «Закарпатбудкомплект» та ТОВ «Шаян», підприємець
надавав товариствам послуги з реалізації товарів. За умовами укладених
договорів, підприємець мав право на отримання встановлення торгової націнки на
отриманий товар та залишення її у своєму розпорядженні, тобто ставав власником
торгової націнки у її грошовому виразі.

Кошти,
отримані від продажу товарів підприємець переказував зазначеним товариствам,
позаяк саме вони в результаті продажу товарів є їх власниками.

Отже::

- виручкою від реалізації товарів (робіт, послуг) та
відповідно об'єктом оподаткування єдиним податком може бути тільки та сума
коштів, яка надійшла на розрахунковий рахунок (касу) суб'єкта підприємницької
діяльності ­платника єдиного податку в якості торгової націнки, а не уся сума
транзитних коштів, що підлягає обов'язковій передачі консигнанту;

- для консигнатора - платника єдиного податку обсяг
виручки, що підлягає врахуванню при визначенні бази оподаткування єдиним
податком обмежується розміром торгової націнки. Інші грошові кошти, отримані
консигнатором від реалізації товарів є для нього транзитними, тобто є власністю
консигнанта і підлягають оподаткуванню в установленому законодавством порядку
саме у останнього.

Підприємець до складу своїх доходів включав кошти,
отримані в якості торгової націнки, інші грошові кошти переказував власникам
товару.

Таким
чином,, висновок контролюючого органу про невідповідність даних податкового
обліку та звітності підприємця з даними проведеної перевірки, якою до складу
доходів суб'єкта господарювання включено усі грошові кошти отримані ним в межах
договорів консигнації, є безпідставним.

Також, підставою для визначення
спірних сум податкових зобов'язань в оскаржуваних податкових
повідомленнях-рішеннях відповідачем вказано підпункт «б» п.п.4.2.2 п.4.2 ст.4
Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами». Проте, як передбачено вказаною
правовою нормою, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму
податкового зобов'язання платника податків у разі якщо дані документальних
перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або
завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.
Тобто на підставі цієї норми можуть бути визначені податкові зобов'язання
виключно у разі, якщо платником податків подана податкова декларація з
відповідного податку (обов'язкового платежу), однак у такій декларації занижена
або завищена сума податкових зобов'язань.

Позивач
же, будучи платником єдиного податку з 2004 року, не подавав декларації, у яких
би визначалися суми податкових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб
та податку на додану вартість, що унеможливлює застосування відповідачем
підпункту «б» П.п.4.2.2 п.4.2 ст.4 Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»
як підстави для визначення спірних сум податкових зобов'язань по податку з
доходів фізичних осіб та податку на додану вартість.

Актом
перевірки встановлено розбіжність між задекларованими підприємцем та фактичними
обсягами виручки (за даними перевірки) виручки від реалізації товарів і послуг
за ІІІ квартал 2004 року.

Однак,
підпунктом 15.1.1 П.15.1 СТ.15 Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»
за винятком випадків, визначених підпунктом 15.1.2 цього пункту, податковий
орган має право самостійно визначити суму податкових зобов'язань платника
податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1 095 дня,
наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а
у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем їі
фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку податковий орган не
визначає суму податкових зобов'язань, платник податків вважається вільним від
такого податкового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає
розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Термін
подання звіту фізичної особи-підприємця - платника єдиного податку встановлений
до 5 числа місяця наступного за звітним кварталом. Отже, граничний термін
подання звіту підприємця за третій квартал 2004 року - 5 жовтня 2004 року.

Направлення
на перевірку датовано 30 листопадом 2007 року. Вказана дата є початком
перевірки.

Оскільки,
між 06 грудня 2004 року та 30 листопада 2007 року пройшло більше ніж 1095
календарних днів, податковий орган не вправі визначати податкове зобов'язання
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за ІІІ квартал 2004 року.

З огляду
на викладене, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та з
додержанням норм матеріального та процесуального права ухвалив оскаржувану
постанову, натомість чого доводи наведені в апеляційних скаргах є
безпідставними і задоволенню не підлягають.

Відповідно до
ст. 200 КАС України - суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову або
ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення
з додержанням норм матеріального
і процесуального права.

На підставі
наведеного, керуючись ст.ст.160, 198, 200, 206 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні
скарги Державної податкової інспекції у м.Ужгороді Закарпатської області та
першого заступника прокурора Закарпатської області на постанову господарського
суду Закарпатської області від 21.03.2008р. у справі № 14/70 залишити без
задоволення, а постанову суду - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця
після набрання нею законної сили.

Судді: В.П.Любашевський

В.З.Улицький

І.Я.Олендер

Повний текст ухвали виготовлений

та підписаний 28.07.2008р.