Справа № 2-а-3534/2008
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2008-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
м. Вінниця, вул. Островського, 14
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20
червня 2008 р. Справа
№ 2-а-3534/08

Вінницький
окружний адміністративний суд в складі

Головуючого
судді Мельник-Томенко Жанни Миколаївни,

Суддів: Сауляка Юрія Васильовича

Іващук Олену Іванівну

При секретарі
судового засідання: Пивовар Інні
Михайлівні

За участю представників сторін:

позивача :
не з'явились, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутності

відповідача
: Дернова В.В., представник за
довіреністю

розглянувши
матеріали справи

за
позовом: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15

до: Державної судової адміністрації України

про:
стягнення грошової компенсації вартості службового обмундирування

ВСТАНОВИВ
:

ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 звернулись до суду з
позовом до Державної судової адміністрації України про стягнення грошової
компенсації вартості службового обмундирування.

Позов
мотивовано наступним.

Позивачі є
суддями Ленінського районного суду м. Вінниці. Відповідно до ч. 12 ст. 44
Закону України "Про статус суддів" судді забезпечуються безплатним
службовим обмундируванням за нормами, які визначаються Урядом України. На
виконання вказаної норми закону постановою Кабінету Міністрів України № 177 від
19.03.1994 року визначено норми забезпечення службовим обмундируванням судді
України, а наказом Міністерства юстиції України № 16/5 від 22.04.1994 року,
затверджено Положення про порядок одержання, обміну, видачі та носіння
службового обмундирування судді України
п. 2.10. якого передбачено, що за одяг, який не виданий згідно із
нормами забезпечення суддів, виплачується грошова компенсація вартості одягу.
Законом України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" від
17.02.2000 року, виключено перше речення ч. 12 ст. 44 Закону України "Про
статус суддів". Постановою Кабінету Міністрів України № 1393 від
04.09.2003 року затверджено норми забезпечення суддів загальною юрисдикції
мантіями та нагрудними знаками, а також визнано такою, що втратила чинність
постанову Кабінету Міністрів України № 177 від 19.03.1994 року "Про норми забезпечення службовим
обмундируванням суддів України", а наказом Міністерства юстиції України
від 13.03.2003 року № 19/5 визнано таким, що втратив чинність наказ № 16/5 від
22.04.1994 року. Рішенням Конституційного Суду України від 20.03.2002 року №
5-рп/2002 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним)
п. 1 ст. 1 Закону України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних
коштів". З урахуванням наведеного, позивачі вважають, що мають право на
стягнення грошової компенсації вартості службового обмундирування у розмірі та
відповідно до норм, визначених Кабінетом Міністрів України та Міністерством
юстиції України до 2002 року. Вказане
підтверджується ч. 3 ст. 11 Закону України "Про статус
суддів", відповідно до якої гарантії незалежності судді, включаючи заходи
його правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені
цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи
знижені іншими нормативними актами України і Автономної Республіки Крим.
Враховуючи те, що на час звернення до суду Кабінетом Міністрів України, у
відповідності до ст. 44 Закону України "Про статус суддів", не
затверджені нові норми забезпечення
службовим обмундируванням, позивачі при визначенні цих норм керувалися
постановою Кабінету Міністрів України № 177 від 19.03.1994 року. Враховуючи те,
що у відповідності до Закону України "Про судоустрій України" на
Державну судову адміністрацію покладено обов'язок щодо матеріального та
соціального забезпечення суддів, на думку позивачів, бездіяльність останньої
щодо не забезпечення виконання вимог ст. 44 Закону України "Про статус
суддів" являється протиправною.

За таких
підстав, позивачі просять суд визнати протиправною бездіяльність Державної
судової адміністрації України в частині невиплати позивачам грошових коштів на
відшкодування вартості невиданого службового обмундирування. Стягнути з
Державної судової адміністрації України на користь позивачів вартість
невиданого службового обмундирування суддів, а саме: ОСОБА_1 - 50050 грн.;
ОСОБА_2 - 50050 грн.; ОСОБА_3 - 50050 грн.; ОСОБА_4 - 50050 грн.; ОСОБА_5 -
45680 грн.; ОСОБА_6 - 50050 грн.; ОСОБА_15 - 39600 грн.; ОСОБА_7 - 17910 грн.;
ОСОБА_8 - 20700 грн.; ОСОБА_9 - 45680 грн.; ОСОБА_10 - 45680 грн.; ОСОБА_11 -
32200 грн.; ОСОБА_14 - 33620 грн.; ОСОБА_12 - 17150 грн.; ОСОБА_13 -17150 грн.

Позивачі у
судове засідання не з'явились надавши клопотання про розгляд справи у їх
відсутності. Про день, час і місце розгляду справи повідомлено завчасно і
належним чином. 20.06.2008 року позивачі надали уточнені розрахунки грошової
компенсації за невидане службове обмундирування, згідно яких просили суд
стягнути: ОСОБА_1 50050 грн., ОСОБА_2 50050 грн., ОСОБА_3 50050 грн., ОСОБА_4
50050 грн., ОСОБА_5 42930 грн., ОСОБА_6 50050 грн., ОСОБА_7 32200 грн., ОСОБА_8
18160 грн., ОСОБА_9 20850 грн., ОСОБА_10 42930 грн., ОСОБА_11 42930 грн.,
ОСОБА_15 32200 грн., ОСОБА_14 27770 грн., ОСОБА_12 17150 грн., ОСОБА_13 17150
грн. Також визначились із періодами за які просять стягнути грошову вартість
невиданого службового обмундирування, вказані періоди становлять: ОСОБА_1,
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 з 20.12.2002 року; ОСОБА_2, ОСОБА_3 з 04.08.2003
року; ОСОБА_7, ОСОБА_14 з 30.09.2005
року; ОСОБА_7 з 25.07.2006 року, ОСОБА_8 з 14.04.2006 року, ОСОБА_10 з
04.08.2003 року, ОСОБА_11 з 01.04.2003 року, ОСОБА_12 з 14.12.2005 року,
ОСОБА_13 з 16.04.2007 року, ОСОБА_15 з 12.04.2007 року, - по день звернення до
Вінницького окружного адміністративного суду з позовом.

Представник
відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, вказавши,
що постанова Кабінету Міністрів України № 177 від 19.03.1994 року "Про
норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України" на підставі
постанови Кабінету Міністрів України № 1393 від 04.09.2003 року "Про норми
забезпечення мантіями та суддівськими нагрудними знаками суддів загальної
юрисдикції" втратила чинність і з 04.09.2003 року взагалі відсутні правові
підстави для забезпечення суддів службовим обмундируванням, окрім мантій та
суддівського нагрудного знака. Питання виплати грошової компенсації за
невикористане службове обмундирування передбачалося Положенням про порядок
одержання, обміну, видачі та носіння службового обмундирування судді України,
затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 16/5 від 22.04.1994 року,
який на підставі наказу Міністерства юстиції України № 19/5 від 13.03.2003
року, втратив чинність. Також, на думку відповідача, для отримання компенсації
вартості службового обмундирування, позивачі повинні представити документи, які
б стверджували про понесені ними витрати на виготовлення чи придбання службового
обмундирування за власні кошти. Крім того, відповідач вважає, що в задоволенні
позову слід відмовити також у зв'язку із спливом строків давності по вказаним
позовним вимогам. Враховуючи викладене, представник відповідача вказала на
відсутність підстав для задоволення позову та просила суд відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Суд,
вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню
в повному обсязі, з наступних підстав.

Згідно
довідок № В-1 від 04.02.2008 року виданих Ленінським районним судом м. Вінниці
позивачі працюють на посадах суддів Ленінського районного суду м. Вінниці:
ОСОБА_6 з 30.03.2000 року; ОСОБА_5 з 15.01.2001 року; ОСОБА_4 з 26.03.1993
року; ОСОБА_15 з 13.08.2002 року; ОСОБА_3 з 04.08.2003 року; ОСОБА_2 з
04.08.2003 року; ОСОБА_1 з 26.03.1993 року; ОСОБА_14 з 13.08.2002 року; ОСОБА_9
з 04.08.2003 року; ОСОБА_8 з 14.04.2006 року; ОСОБА_12 з 16.04.2007 року;
ОСОБА_13 з 12.04.2007 року; ОСОБА_7 з 25.07.2006 року; ОСОБА_11 з 14.12.2005
року; ОСОБА_10 з 01.04.2003 року - час звернення до суду.

Відповідно до
частини 12 статті 44 Закону України "Про статус суддів" судді
забезпечуються безплатним службовим обмундируванням за нормами, які
визначаються Урядом України.

Норми
забезпечення службовим обмундируванням суддів передбачені постановою Кабінету
Міністрів України від 19.03.1994 р. № 177 “Про норми забезпечення службовим
обмундируванням суддів України”.

Положенням
про порядок одержання, обміну, видачі та носіння службового обмундирування
судді України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від
22.04.1994 р. № 16/5, передбачено виплати грошової компенсації за невикористане
службове обмундирування.

Згідно із
пунктом 2.10 вказаного Положення, одяг, який не був виданий, відповідно до норм
забезпечення з причин, незалежних від Верховного Суду України, Вищого
арбітражного суду України, Міністерства юстиції України, суддям виплачувалась
грошова компенсація вартості такого одягу і згідно із нормами зараховувалась у
термін його носіння.

Законом
України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" перше
речення частини дванадцятої статті 44 Закону України "Про статус
суддів" щодо забезпечення безплатним службовим обмундируванням за нормами,
які визначаються Урядом України, - виключене (п. 1 ст. 1 вказаного Закону).

Рішенням
Конституційного суду України від № 5-рп/2002
від 20.03.2002 року, визнано
таким, що не
відповідає Конституції України
(є неконституційним), а також таким що
втратили чинність пункт 1 статті 1
Закону України "Про деякі
заходи щодо економії бюджетних коштів", яким
виключено перше речення
частини дванадцятої статті 44 Закону
України "Про статус суддів". Вказані норми втратили чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом України даного рішення.

У ч.1 ст. 126
Конституції України, закріплено положення, згідно з яким незалежність і
недоторканість суддів гарантується Конституцією України і законами України.

Відповідно до
ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності
суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання
судів.

Згідно ст. 11
Закону України "Про статус суддів", гарантії незалежності судді,
включаючи заходи його правового захисту,
матеріального і соціального
забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не
можуть бути скасовані
чи знижені іншими
нормативними актами України і
Автономної Республіки Крим.

Приймаючи
рішення № 5-рп/2002 від 20.03.2002 року
Конституційний суд виходив з того, що Положення частини
першої статті 129,
частини першої статті 130 Конституції України у
взаємозв'язку із положеннями
статей 11, 44 Закону України "Про статус суддів"
створюють механізм захищеності судової
влади, який Верховна Рада
України повинна враховувати, приймаючи Державний бюджет України на
відповідний фінансовий рік.
Зменшення (в тому числі
шляхом зупинення дії окремих
нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів
не забезпечує повного і
незалежного здійснення правосуддя,
нормального функціонування судової системи, що
може призвести до
зниження довіри громадян до
державної влади, загрожувати
реалізації гарантованого Конституцією України права людини і громадянина
на судовий захист. З викладеного випливає, що норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист, встановлені відповідно
статтями 44, 45 Закону України "Про статус суддів", не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної
компенсації. Це стосується, зокрема,
і виключення Законом України
"Про деякі заходи щодо
економії бюджетних коштів" першого речення частини
дванадцятої статті 44
Закону України "Про
статус суддів", в якому передбачалося, що
судді забезпечуються
безплатним службовим обмундируванням за
нормами, які визначаються Урядом України.

Вказані
висновки підтверджені також рішенням Конституційного суду України №
8-рп/2005 від 11.10.2005 року,
відповідно до якого, за змістом статті 126 Конституції України положення
частини третьої статті 11 Закону України
"Про статус суддів" у
взаємозв'язку з частиною восьмою статті 14 Закону України "Про судоустрій
України" треба розуміти як
таке, що гарантує
досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних
актів, внесенні змін до них скасовувати
чи звужувати існуючі
гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та
матеріального і соціального забезпечення.

Незважаючи на
викладене, постановою Кабінету Міністрів України № 1393 від 04.09.2003 року
визнано такою, що втратила чинність,
постанову Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 р. № 177 "Про норми забезпечення службовим
обмундируванням суддів України", чим фактично звужено існуючі гарантії
незалежності суддів, в частині забезпечення безплатним службовим обмундируванням,
а також право на грошове відшкодування вартості невиданого службового
обмундирування. Зазначене стосується і наказу Міністерства юстиції України №
16/5 від 22.04.1994 року, який наказом Міністерства юстиції України № 19/5 від
13.03.2003 року визнаний таким, що втратив чинність.

Вирішуючи питання
щодо можливості застосування норм постанови Кабінету Міністрів України № 177
від 19.03.1994 року, наказу Міністерства юстиції України № 16/5 від 22.04.1994
року суд виходив з наступного.

Згідно
приписам ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції України, міжнародному договору, згода на
обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту
суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Постановою
Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 “Про незалежність
судової влади”звернуто увагу, на те, що відповідно до статей 8 та 22
Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші
нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи
людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг
встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1
п.19).

На підставі
статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства
права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші
нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні
відповідати їй.

Відповідно до
статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не
можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесені змін до чинних
законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У
відповідності до ст.ст. 116, 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України
забезпечує виконання Конституції України і законів України, і в межах свої
компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Відповідно до
статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися
Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і
гідність інших людей.

Утверджуючи і
забезпечуючи права і свободи громадян, незалежність судової влади, держава в
особі Кабінету Міністрів України шляхом видання постанови № 177 від 19.03.1994
року "Про норми забезпечення службовим обмундируванням суддів
України" встановила певні соціальні гарантії суддям, що є складовою
конституційного права на соціальний захист і юридичним засобом здійснення цього
права.

Невиконання
державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб, у тому числі щодо
суддів, підриває принцип довіри особи до
держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної правової
держави, які втілено у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному
пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській
соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського суду з прав людини.
Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої)
1996 року, держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального
забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення
тощо.

За змістом
положень ч. 2, ч. 3 статті 22 Конституції України конституційні права
гарантуються, а держава повинна утримуватись від прийняття будь-яких актів, які
призводили б до скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Також,
враховуючи рішення Конституційного суду № 5-рп/2002 від 20.03.2002 року, на
даний час є чинними норми ч. 12 ст. 44 Закону України "Про статус
суддів" в редакції, що діяла до внесення змін здійснених Законом України
"Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів".

Враховуючи
вищевикладене, суд вважає за можливе застосувати норми постанови Кабінету
Міністрів України № 177 від 19.03.1994 року, якою затверджено норми
забезпечення службового обмундирування суддів України, опис якого наведено
також і в постанові Президії Верховної Ради України № 3592-ХІІ від 15.11.1993
року. А також, застосувати наказ Міністерства юстиції України № 16/5 від
22.04.1994 року.

Позивачами
надано розрахунки грошової компенсації за невидане обмундирування судді,
проведені у відповідності до норм забезпечення службовим обмундируванням суддів
України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1994
року № 177. Розрахунки здійснені з урахуванням кількості предметів на одного
працівника та терміну носіння кожної речі визначеної у роках.

Вартість
предметів що входять до норм забезпечення службовим обмундируванням судді
України визначена в довідці закритого акціонерного товариства "Вінницький
універмаг" № 38 від 11.02.2008 року, та становить: капелюх з фетру - 300
грн.; берет жіночий з фетру - 250 грн.; хутряна шапка-вушанка з каракулю або з
ондатри - 1500 грн.; хутряний берет для жінок з каракулю або з норки - 1250
грн.; пальто зимове з вовняної тканини - 4000 грн.; плащ із змішаної тканини -
3000 грн.; костюм для чоловіків з вовняної тканини на підкладці - 2500 грн.;
літній костюм для чоловіків з напіввовняної тканини на підкладці - 2000 грн.;
костюм для жінок з вовняної тканини на підкладці - 1650 грн.; літній костюм для
жінок з напіввовняної тканини на підкладці - 1300 грн.; сорочка з довгим
рукавом з бавовняної тканини - 250 грн.; сорочка з коротким рукавом з
бавовняної тканини - 200 грн.; блузка з довгим рукавом з шовкової тканини - 260
грн.; блузка з коротким рукавом з шовкової тканини - 230 грн.; краватка шовкова
- 150 грн.; туфлі чоловічі шкіряні - 600 грн.; туфлі жіночі шкіряні - 560 грн.;
напівчобітки чоловічі шкіряні утеплені - 800 грн.; чобітки жіночі шкіряні
утеплені - 850 грн.; кашне трикотажне - 200 грн.; рукавички шкіряні утеплені -
300 грн.; рукавички шкіряні - 250 грн.

Також судом
встановлено, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 20.12.2002 року
звертались до Замостянського районного суду м. Вінниці, рішенням якого від
27.01.2003 року позов задоволено та стягнуто на користь позивачів грошову компенсацію
вартості службового обмундирування за попередні роки. Тому позовні вимоги
останніх підлягають задоволенню за період з 20.12.2002 року по день звернення з позовом до Вінницького
окружного адміністративного суду.

Позивачі
ОСОБА_7, ОСОБА_14 30.09.2005 року звертались до Замостянського районного суду
м. Вінниці, рішенням якого від 14.11.2003 року позов задоволено та стягнуто на
користь вказаних позивачів грошову компенсацію вартості службового
обмундирування за попередні роки. За таких підстав, позовні вимоги щодо
вказаних осіб підлягають задоволенню з 30.09.2005 року по день звернення з позовом до Вінницького адміністративного
суду.

Позовні
вимоги інших позивачів підлягають задоволенню за період їх роботи в Ленінському
районному суді м. Вінниці, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_3 з 04.08.2003 року; ОСОБА_7
з 25.07.2006 року, ОСОБА_8 з 14.04.2006 року, ОСОБА_9 з 04.08.2003 року,
ОСОБА_10 з 01.04.2003 року, ОСОБА_11 з 14.12.2005 року, ОСОБА_12 з 16.04.2007
року, ОСОБА_13 з 12.04.2007 року, - і по день звернення до Вінницького
окружного адміністративного суду з позовом.

Суд приймає
до уваги розрахунки надані позивачами 20.06.2008 року, оскільки суми грошової
компенсації вартості службового обмундирування наявні в даних розрахунках
обчислені відповідно до норм забезпечення службовим обмундируванням суддів
України, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України № 177 від
19.03.1994 року, з урахуванням цін дійсних на час звернення до суду та
підтверджені довідкою № 38 від 11.02.2008 року ЗАТ "Вінницький універмаг".
Крім того, ці розрахунки містять періоди за які вони визначені, кількість
речей, а також термін їх носіння.

Таким чином,
розмір грошової компенсації вартості невиданого службового обмундирування
суддів, що підлягає стягненню становить: ОСОБА_1 50050 грн., ОСОБА_2 50050
грн., ОСОБА_3 50050 грн., ОСОБА_4 50050 грн., ОСОБА_5 42930 грн., ОСОБА_6 50050
грн., ОСОБА_7 32200 грн., ОСОБА_8 18160 грн., ОСОБА_9 20850 грн., ОСОБА_10
42930 грн., ОСОБА_11 42930 грн., ОСОБА_11 32200 грн., ОСОБА_14 27770 грн.,
ОСОБА_12 17150 грн., ОСОБА_13 17150 грн.

Оскільки,
Державна судова адміністрація України, відповідно до п. 20 розділу VІІ
"Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про
судоустрій України", утворилась до 01.01.2003 року, у відповідності до ст.
126 Закону України “Про судоустрій України”, саме остання здійснює матеріальне
і соціальне забезпечення суддів та виконує функції головного розпорядника
бюджетних коштів на утримання останніх.
Тому стягнення вартості невиданого службового обмундирування суддів має
здійснюватись з Державної судової адміністрації України.

В свою чергу,
бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не видання позивачам
службового обмундирування за вказані вище періоди, а також не виплату грошової
компенсації вартості службового обмундирування, являються протиправними.

Суд не
приймає до уваги твердження відповідача, що позивачами пропущено строк
звернення до адміністративного суду з даним позовом, оскільки службове
обмундирування на яке мають право позивачі складається із речей строк носіння
яких становить від 1 до 4 років, а максимальний період за який позивачі просять
стягнути кошти за невидане службове обмундирування становить 5 років. Тобто, з
дня закінчення строку носіння речей що становить 4 роки та виникнення права у
позивачів на грошове відшкодування їх вартості, останні на протязі наступного
року звернулись до суду з даним позовом.

При вирішенні
даної справи суд керувався наступним.

Відповідно до
ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.
124 Конституції України, правосуддя
в Україні здійснюється
виключно судами, юрисдикція
судів поширюється на
всі правовідносини, що виникають
у державі.

Згідно ч.3
ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють,
чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі,
у межах повноважень
та у спосіб,
що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням
повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4)
безсторонньо (неупереджено);

5)
добросовісно;

6)
розсудливо;

7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації;

8)
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням
права особи на участь у процесі
прийняття рішення;

10) своєчасно,
тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1
ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності, відповідно
до якого органи
державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи
викладене, з урахуванням обставин справи та сукупності зібраних доказів, суд
дійшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає повному задоволенню.

Керуючись
ст.ст. 2, 9, 11, 24, 25, 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158-163, 167, 186, 256, 257
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ
:

Позов
задоволити повністю.

Визнати
протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо
невиплати грошових коштів на відшкодування вартості невиданого службового
обмундирування.

Стягнути з
Державної судової адміністрації України грошові кошти на відшкодування вартості
невиданого службового обмундирування на користь:

ОСОБА_1 50050
грн.,

ОСОБА_2 50050
грн.,

ОСОБА_3 50050
грн.,

ОСОБА_4 50050
грн.,

ОСОБА_5 42930
грн.,

ОСОБА_6 50050
грн.,

ОСОБА_15
32200 грн.,

ОСОБА_7 18160
грн.,

ОСОБА_8 20850
грн.,

ОСОБА_9 42930
грн.,

ОСОБА_10
42930 грн.,

ОСОБА_11
32200 грн.,

ОСОБА_14
27770 грн.,

ОСОБА_12
17150 грн.,

ОСОБА_13
17150 грн.

Відповідно до
ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня
її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до
ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви
про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції
подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.
При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна
скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається
особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до
ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про
апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,
встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає
сили після закінчення цього строку.

У разі подання
апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови оформлено:
20.06.08

Суддя/підпис/ Мельник-Томенко
Жанна Миколаївна

Суддів: Сауляк Юрій Васильович

Іващук Олена Іванівна

Копія вірна:

Суддя:

Секретар: