Справа № 2-а-3515/2008
Суддя: Сторчак В.Ю.
Дата ухвалення: 2008-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
м. Вінниця, вул. Островського, 14
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17
червня 2008 р. Справа
№ 2-а-3515/08

Вінницький
окружний адміністративний суд в складі

Головуючого
судді Сторчака Володимира Юрійовича,

При секретарі
судового засідання: Гонті Інні
Олександрівні

За участю представників сторін:

позивача :
Мельник Т.І.

відповідача
: не з"явився

прокурор:
Стецюк Н.Й.

розглянувши
матеріали справи

за
позовом: Прокурора Замостянського району м. Вінниці в інтересах
держави в особі Вінницького обласного
відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Вінниця

до: суб"єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1, м. Бар

про:
стягнення 901,80 грн. адміністративно -господарських санкцій

Заявлено
позов прокурора Замостянського
району м. Вінниці в
інтересах держави в особі Вінницького
обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Вінниця до суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1 про стягнення 855 грн. адміністративно-господарських санкцій та
46,80 пені за незабезпечення
встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування
інвалідів за 2006 р.

Позов
мотивований, зокрема, тим, що
відповідачем, всупереч вимог ст. 19 Закону України “Про основи
соціальної захищеності інвалідів в Україні”не
забезпечено встановленого 4% -го нормативу робочих місць, призначених
для працевлаштування інваліда (що складає 1 робоче місце), в зв'язку з чим і
нараховані адміністративно -господарські санкції та пеня.

Позивач та прокурор в судовому засіданні позовні
вимоги підтримали.

Відповідач
заперечень на позов та витребувані судом докази не надав, повноважного представника у судові засідання
не направив (про причини неявки суд не повідомив), хоча про час і місце
розгляду справи був повідомлений належним чином.

Так,
суд вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача про час і
місце розгляду судової справи з його участю та реалізації ним права судового
захисту своїх прав та інтересів, шляхом направлення відповідачу рекомендованими
листами ухвали про відкриття провадження у адміністративній справі і судових
повісток, які отримані останнім, що
підтверджується повернутим до суду повідомленням, з відміткою про вручення.

Відповідно до ст. 122 КАС України
адміністративна справа має
бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не
більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути справу без
участі представника відповідача відповідно до положень ст. 128 КАС України.

Розглянувши
матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та прокурора,
дослідивши наявні докази, суд, -

В
С Т А Н О В И В:

Згідно
ст. 19
Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”
(далі -Закон) для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі
чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового
складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого
місця.

Відповідно до
вищевказаного Закону Відповідачеві
встановлено чотирьохвідсотковий норматив робочих місць в 2006 році для забезпечення працевлаштування інвалідів,
що становить 1 робоче місце.

Як
вбачається, у поданому відповідачем звіті про
зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 р. в рядку 03
стоїть прочерк, разом з тим, у
списку працюючих інвалідів -штатних працівників, які були зайняті на
підприємстві у 2006 році зазначено ОСОБА_2 (інвалід ІІІ групи), який в 2006
році працював у відповідача 5 місяців.

Оскільки,
фактично повий рік у відповідача інвалід не працював, головним спеціалістом відділу Данилюком В.М.
проведено розрахунок заборгованості по платежу до Вінницького обласного
відділення Фонду соціального захисту інвалідів за 1 нестворене робоче місце для
працевлаштування інвалідів за 2006 р.,
відповідно до якого відповідачеві
нараховано суму адміністративно-господарських
санкцій -855 грн.

Крім того,
позивачем надано розрахунок пені на суму
46,80 грн.

Частиною 4 статті 20 Закону, зокрема, встановлено, що адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських
організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї
статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу,
встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

Статтею 18 Закону передбачено, що забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього
звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби
зайнятості.

Підбір
робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також
рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Відповідно до
п. 10 Постанови Кабінету Міністрів від 3 травня 1995 р. N 314 “Про організацію робочих
місць та працевлаштування інвалідів”(яка була чинна до 31.01.2007 р.)
працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами
Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями
інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і
професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

З матеріалів
справи вбачається, що позивач, не навів
жодного доказу, що компетентні органи, які займаються направленням інвалідів
для працевлаштування направляли інвалідів до відповідача для працевлаштування.
Як і не надано доказів безпосереднього
звернення інвалідів на підприємство з метою працевлаштування, і відмови в
такому працевлаштуванні.

При
цьому, центр зайнятості, як вбачається з
листа № 01-31/1596 від 8.08.2007 р.
також не направляв інвалідів до відповідача для працевлаштування.

Крім того, не
підтверджено і факт того, що на підприємстві відповідача працівник отримав
інвалідність.

Слід
зазначити також і те, що Законом не передбачено обов'язку підприємств
сплачувати штрафні санкції в залежності від тривалості перебування інваліда на
відповідній посаді, оскільки роботодавець не може примусити інваліда працювати
повний робочий рік. В противному випадку це призвело б до порушення трудового
законодавства та грубим порушенням конституційних прав і свобод.

Аналізуючи Закон, суд дійшов
висновку про те, що його норми не пов'язують факт створення робочого місця з
терміном праці інваліда у звітному періоді та датою прийняття його на роботу в
даному періоді. Закон тільки вказує на факт роботи інваліда на підприємстві в
звітньому періоді.

Таким чином,
відповідачем були виконані вимоги Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" щодо забезпечення встановленого нормативу робочих місць для працевлаштування
інвалідів.

Відповідно до
частини другої статті 19 Закону відповідальність за незабезпечення зазначених
нормативів покладається на керівників підприємств. А в разі, коли кількість
працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, то відповідальність
покладається на підприємства у вигляді щорічної сплати штрафних санкцій, сума
яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві
за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

По своїй правовій природі штрафні
санкції застосовуються за порушення законодавства діями чи бездіяльністю. Тобто
за неналежне виконання обов'язку покладеного законом.

Елементами
правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та
його наслідками. Вважається, що застосування принципу вини як умови
відповідальності пов'язане з необхідністю доведення порушення зобов'язання.

Підпункт 3 пункту 4 Положення “Про Фонд соціального захисту
інвалідів”затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня
2002 р. N 1434 передбачає, що Фонд, відповідно до покладених на нього завдань,
здійснює контроль за виконанням
підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та
сплатою ними адміністративно-господарських
санкцій і пені.

Аналіз
зазначених положень дає підстави для висновку про те, що обов'язок підприємства
щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком
підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Враховуючи викладене, суд приходи до висновку щодо відсутності не
належного виконання обов'язку з боку відповідача.

Крім того,
завданням Фонду є здійснення контролю за додержанням підприємствами нормативів
робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Як
вбачається, ні Законом ні Положенням
не уповноважено Фонд проводити нарахування адміністративно-господарських
санкцій.

Відповідно до
ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 238 ГК України за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами
місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи
організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення
правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Позивачем не
обґрунтовані та не доведені правові підстави, які дають йому право нараховувати
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до
ст. 71 КАС України кожна сторона повинна
довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення.

За сукупністю наведених обставин, суд не вбачає
вчинення відповідачем правопорушення та інших
підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій, а тому в позові
слід відмовити.

Керуючись
ст.ст. 70,71, 79, 86, 94, 128, 158, 163,167,255, 257 Кодексу адміністративного
судочинства, -

Керуючись
ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ
:

В задоволені позову відмовити

Відповідно до
ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її
проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст.
160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про
апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції
подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.
При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна
скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається
особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до
ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку
подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим
Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає сили після
закінчення цього строку.

У разі подання
апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови оформлено:
23.06.08

Суддя/підпис/ Сторчак Володимир Юрійович

Копія вірна:

Суддя:

Секретар: