Справа № 21-1375во07
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2008-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа №
21-1375 во 07
суддядоповідач: Криве
нко В.В.

20 травня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Су
дової палати в адміністратив
них справах Верховного Суду
України у складі:
головуючого Кривенка В.В
.,
суддів: Гусака М.Б., Ма
ринченка В.Л., Панталієнка П.В.
,
Терлецького О.О., Тіто
ва Ю.Г.,

при секретарі судового зас
ідання Міщенко Т.В.,
за участю представника поз
ивача, ТОВ “Одеське обласне о
бєднання автобусних станц
ій” (далі ТОВ), Сухова Ю.М.,

розглянувши за винятковим
и обставинами у відкритому с
удовому засіданні за скаргою
ТОВ справу за його позовом до
Спеціалізованої державної п
одаткової інспекції у Примор
ському районі м. Одеси (далі
СДПІ) про визнання недійсним
и податкових повідомлень-рі
шень,

встановила:

У липні 2005 року ТОВ зве
рнулося з позовом до СДПІ про
визнання недійсними податко
вих повідомлень-рішень від 16 г
рудня 2004 року № /0 (щодо поруше
ння Закону України від 28 грудн
я 1994 року № 334/94-ВР “Про оподаткув
ання прибутку підприємств”),
№ /0 (щодо порушення Закону У
країни від 3 квітня 1997 року №
168/97-ВР “Про податок на додану в
артість”; далі Закон № 168/97-ВР
). Згодом позивач доповнив поз
овні вимоги просив визнат
и недійсними також податкові
повідомлення-рішення, прийн
яті за результатами перегляд
у в адміністративному порядк
у зазначених вище: від 24 січня
2005 року № /1, /1, /1, /1; від 22
березня 2005 року № /2, /2, /2, 00
00242301/2, від 8 липня 2005 року № /3,
/3, /3, /3.
Господарський суд Одесько
ї області постановою від 20 вер
есня 2005 року в задоволенні поз
овних вимог відмовив.
Постановою від 6 грудня 2005 ро
ку Одеський апеляційний госп
одарський суд скасував це рі
шення, позов задовольнив, спі
рні податкові повідомлення-р
ішення визнав недійсними.
Вищий адміністративний су
д України ухвалою від 21 лютого
2007 року рішення апеляційного
суду скасував, постанову суд
у першої інстанції залишив у
силі.
Відмовляючи в задоволенні
позову, суди першої та касаці
йної інстанцій виходили з об
ґрунтованості висновків від
повідача за результатами пер
евірки дотримання ТОВ вимог
податкового та валютного за
конодавства у період із 1 лист
опада 2002 року по 1 липня 2004 року.

Апеляційний суд, скасовуюч
и постанову суду першої інст
анції та задовольняючи позов
ні вимоги, визнав преюдиційн
ою для цієї справи постанову
Приморського районного суду
м. Одеси від 17 серпня 2005 року у к
римінальній справі, якою вст
ановлено заниження оподатко
вуваного прибутку ТОВ його п
осадовою особою на 64 000 грн, кри
мінальну справу щодо цієї ос
оби закрито і звільнено оста
нню від відповідальності за
амністією. Своє рішення в адм
іністративній справі суд обґ
рунтував доказами, зібраними
у кримінальній справі, залиш
ивши поза увагою вимогу відп
овідача щодо проведення судо
во-економічної експертизи за
матеріалами справи, що розгл
ядається.
У скарзі про перегляд за ви
нятковими обставинами рішен
ня касаційного суду з підста
ви, передбаченої пунктом 1 час
тини 1 статті 237 Кодексу адміні
стративного судочинства Укр
аїни (далі КАС), ТОВ посилає
ться на неоднакове застосува
ння судами касаційної інстан
ції положень Закону № 168/97-ВР та
Закону України від 5 квітня 2001
року № 2344-ІІІ “Про автомобільн
ий транспорт” (у редакції, чин
ній на час виникнення спірни
х правовідносин; далі Зако
н № 2344-ІІІ) при вирішенні питанн
я щодо обкладення податком н
а додану вартість (далі ПДВ
) продажу квитків на пасажирс
ькі автотранспортні перевез
ення. На підтвердження цього
скаржник наводить ухвалу Ви
щого господарського суду Укр
аїни від 27 листопада 2003 року в і
ншій справі, в якій суд дійшов
висновку про те, що квиток на
автобус не є товаром, а за зміс
том Правил надання послуг па
сажирського автомобільного
транспорту, затверджених по
становою Кабінету Міністрів
України від 18 лютого 1997 року № 17
6 (у редакції, чинній на час вин
икнення спірних правовіднос
ин; далі Правила), являє соб
ою документ, який на підставі
договору перевезень посвідч
ує право пасажира на користу
вання автомобільним транспо
ртом та перевезення за плату
багажу, а тому обєктом опод
аткування ПДВ при продажу кв
итків на автотранспортні пер
евезення пасажирів та багажу
є лише операція з надання пос
луг із реалізації квитків. ТО
В просить скасувати рішення
суду касаційної інстанції та
залишити в силі помилково ск
асоване рішення апеляційног
о суду в цій справі.
Заслухавши предста
вника позивача, перевіривши
за матеріалами справи наведе
ні у скарзі доводи, колегія су
ддів Судової палати в адміні
стративних справах Верховно
го Суду України вважає підтв
ердженим неоднакове застосу
вання судами касаційної інст
анції норм закону при виріше
нні питання щодо оподаткуван
ня ПДВ операцій із продажу кв
итків на автотранспортні пер
евезення.
Вирішуючи питання п
ро усунення розбіжностей у з
астосуванні зазначених норм
матеріального права, колегі
я суддів виходить із нижчена
веденого.
Відповідно до статті 910 Цив
ільного кодексу України за д
оговором перевезення пасажи
ра перевізник зобовязуєть
ся перевезти пасажира до пун
кту призначення, а в разі здав
ання пасажиром багажу так
ож доставити останній до пун
кту призначення і видати упо
вноваженій на його одержання
особі; пасажир зобовязуєт
ься сплатити встановлену пла
ту за проїзд, а якщо здавав баг
аж і за його провезення.
Частиною 1 статті 34 Закону № 2
344-ІІІ (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовід
носин) передбачено, що автост
анції та автовокзали надають
пасажирам послуги, повяза
ні з їх проїздом автобусними
маршрутами загального корис
тування. Перелік обовязков
их послуг автостанцій та авт
овокзалів визначається Прав
илами. У частині 2 цієї статті
встановлено, що за надання об
овязкових послуг автостан
цій та автовокзалів з осіб, як
і придбавають проїзні квитки
, стягується відповідно авто
станційний чи автовокзальни
й збір, граничний розмір яког
о затверджується у порядку, в
изначеному Кабінетом Мініст
рів України. Інші послуги авт
останцій та автовокзалів, по
вязані з проїздом пасажирі
в автобусними маршрутами заг
ального користування, крім п
ослуг кімнати матері та дити
ни, надаються за додаткову пл
ату.
За змістом Закону № 2344-ІІІ (у т
ій самій редакції), зокрема ст
атті 1, автомобільним пасажир
ським перевізником, що здійс
нює перевезення пасажирів на
договірних умовах, є субєк
т господарювання, який відпо
відно до законодавства та од
ержаної ліцензії надає послу
гу за договором перевезення
пасажира автомобільним тран
спортним засобом загального
користування, що використов
ується ним на загальних підс
тавах.
Як установлено статтею 42 то
го самого Закону (у зазначені
й редакції), відносини пасажи
рського перевізника автобус
ного маршруту загального кор
истування з власниками автов
окзалів, автостанцій визнача
ються договором, що укладаєт
ься в обовязковому порядку
та передбачає доручення пер
евізника укладати від його і
мені з пасажиром договір про
перевезення.
Посилання СДПІ на те, що зоб
овязання з ПДВ було донара
ховано позивачу на підставі
абзацу 2 пункту 4.7 статті 4 Закон
у № 168/97-ВР, є необґрунтованим, ос
кільки в зазначеній нормі йд
еться про випадки здійснення
платником податку діяльност
і з поставки товарів, отриман
их у межах договорів комісії
(консигнації), поруки, доручен
ня, довірчого управління, інш
их цивільно-правових договор
ів, що уповноважують такого п
латника податку (комісіонера
) здійснювати поставку товар
ів від імені та за дорученням
іншої особи (комітента) без пе
редання права власності на т
акі товари, коли базою оподат
кування є продажна вартість
останніх, визначена у порядк
у, встановленому цим Законом
.
За змістом Правил квиток на
автобус є не товаром, а докуме
нтом, який на підставі догово
ру перевезень посвідчує прав
о пасажира на користування а
втомобільним транспортом та
перевезення за плату багажу
.
У статті 52 Закону № 2344-ІІІ (у ре
дакції, чинній на час виникне
ння спірних правовідносин) з
азначено, що договір про пере
везення пасажира автомобіль
ним транспортом укладається
відповідно до цивільного за
конодавства між перевізнико
м та пасажиром у письмовій фо
рмі (пасажирський квиток, дог
овір, квитанція тощо).
Таким чином, при наданні пос
луг із реалізації квитків на
автотранспорт правила абзац
у 2 пункту 4.7 статті 4 Закону № 168/97-
ВР застосовуватися не можуть
.
Перелік обовязкових пос
луг (робіт), що надаються (вико
нуються) на автовокзалах, авт
останціях, та їх гранична вар
тість визначаються у порядку
, передбаченому Кабінетом Мі
ністрів України.
Як установлено судами під ч
ас розгляду справи, позивач з
абезпечує функціонування ав
томобільного транспорту, між
ним та автотранспортними пі
дприємствами укладено догов
ори, за якими автостанція про
дає квитки на перевезення па
сажирів та їх багажу, відміча
є в документації водіїв факт
ичний час прибуття і відправ
лення автобусів, здійснює ві
дправлення поданих автобусі
в за графіками руху, інформує
водіїв про дорожньо-погодні
умови на маршрутах тощо. Отже
, ТОВ надає послуги із забезпе
чення перевезення пасажирів
автомобільним транспортом,
а не безпосередньо з їх перев
езення. У підприємства немає
транспортних засобів для пе
ревезення пасажирів, ліцензі
й та дозволів на надання таки
х послуг.
За надані послуги ТОВ одерж
ує плату у відсотках від варт
ості реалізованих квитків, н
а яку воно нараховує ПДВ. Таки
м чином, для позивача обєкт
ом оподаткування є лише опер
ація з надання послуг із реал
ізації квитків.
Відповідно до частин 2, 3 ст
атті 159 КАС законним є рішення
, ухвалене судом відповідно д
о норм матеріального права п
ри дотриманні норм адміністр
ативного процесуального пра
ва, а обґрунтованим ухвале
не судом на підставі повно і в
себічно з'ясованих обставин
в адміністративній справі, п
ідтверджених доказами, дослі
дженими в судовому засіданні
.
Як зазначено у частині 1 ст
атті 220 того самого Кодексу, су
д касаційної інстанції перев
іряє правильність застосува
ння судами першої та апеляці
йної інстанцій норм матеріал
ьного і процесуального права
, правової оцінки обставин у с
праві. Отже, вимоги цієї норми
включають у себе й обовязо
к касаційного суду перевірят
и повноту встановлення факти
чних обставин.
Згідно з частиною 2 статті
227 КАС підставою для скасуван
ня судових рішень судів перш
ої та (або) апеляційної інстан
цій і направлення справи на н
овий судовий розгляд є поруш
ення норм матеріального чи п
роцесуального права, які при
звели або могли призвести до
неправильного вирішення спр
ави і не можуть бути усунені с
удом касаційної інстанції.

З урахуванням викладеног
о скарга ТОВ підлягає задово
ленню, а постановлені у справ
і судові рішення скасуван
ню з направленням справи на н
овий розгляд до суду першої і
нстанції.
При новому розгляді справи
суду слід урахувати, що згідн
о з частиною 1 статті 138 КАС пр
едметом доказування є обстав
ини, якими обґрунтовуються п
озовні вимоги чи заперечення
або які мають інше значення д
ля вирішення справи та які на
лежить установити при ухвале
нні судового рішення у справ
і.
Керуючись статтями 242, 243 Код
ексу адміністративного судо
чинства України, колегія суд
дів Судової палати в адмініс
тративних справах Верховног
о Суду України

постановила:

Скаргу Товариства з обмеже
ною відповідальністю “Одесь
ке обласне обєднання автоб
усних станцій” задовольнити
.
Ухвалу Вищого адміністрат
ивного суду України від 21 люто
го 2007 року, постанову Одеськог
о апеляційного господарсько
го суду від 6 грудня 2005 року, пос
танову Господарського суду О
деської області від 20 вересня
2005 року скасувати.
Справу направити на новий р
озгляд до суду першої інстан
ції.
Постанова є остаточною і не
може бути оскаржена, крім вип
адку, передбаченого пункто
м 2 частини 1 статті 237 Кодексу а
дміністративного судочинст
ва України.

Головуючий
В.В. Кривенко

Судді
М.Б. Гусак

В.Л. Маринченко

П.В. Панталієнко

О.О. Терлецький

Ю.Г. Тітов