Справа № К-29894/06
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2008-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2008 р. Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого Федорова
М.О.

суддів: Брайка
А.І.

Степашка
О.І.

Карася
О.В.

Рибченка
А.О.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ДПІ у м. Херсоні на ухвалу Запорізького
апеляційного господарського суду від 02.08.2006 та постанову господарського
суду Херсонської області від 10.05.2006

у справі № 1/125-АП-06

за позовом ПП ОСОБА_1

до ДПІ у м. Херсоні

про визнання незаконною відмови у видачі свідоцтва про сплату єдиного податку
та спонукання до виконання певних дій

ВСТАНОВИВ:

ПП ОСОБА_1 звернувся до господарського суду
Херсонської області з позовом до ДПІ у м.
Херсоні визнання незаконною відмови у видачі свідоцтва про сплату
єдиного податку та спонукання ДПІ у м. Херсоні видати йому свідоцтво про сплату
єдиного податку другого кварталу 2006 року.

Постановою господарського суду Херсонської області від
10.05.2006, яку залишено без змін ухвалою Запорізького апеляційного господарського
суду від 02.08.2006 у справі № 1/125-АП-06, позов задоволено. Визнано не
відповідаючими податковому законодавству дії Державної податкової інспекції у
м. Херсоні щодо відмови у видачі приватному підприємцю ОСОБА_1 свідоцтва про
сплату єдиного податку. Зобов'язано Державну податку інспекцію у м. Херсоні
видати приватному підприємцю ОСОБА_1 свідоцтво про сплату єдиного податку з 01
квітня 2006 року.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями судів попередніх інстанцій,
відповідач оскаржив їх в касаційному порядку. В своїй скарзі просить скасувати
оскаржувані рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних
вимог.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій
при вирішені спору у даній справі не правильно застосовано норми матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності,
колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що
касаційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Приватний підприємець ОСОБА_1 у
2 півріччі 2005 р. був зареєстрований в Державній податковій інспекції у м.
Херсоні як платник єдиного податку з зазначенням видів діяльності зі ставкою
податку 120 грн.

Відповідно до п. 1.11 статті 1 Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»
(далі ЗУ № 2181-ІІІ) податковою декларацією вважається документ, що надається
платником податку до контролюючого органу в строки, встановлені чинним
законодавством, і на підставі якого здійснюється нарахування і/або сплата
податку.

Для платників єдиного податку таким документом є звіт суб'єкта малого
підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку, який є додатком № 3
до Порядку видачі свідоцтв про сплату єдиного податку (далі - Порядок).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у встановлені строки надавав
податковому органу відповідні звіти, факт одержання яких відповідачем не
заперечується.

Так, у звіті за 3 кв. 2005 року, який отриманий Державною податковою
інспекцією 17.10.2005р., позивачем було визначено, що фактична чисельність
працівників у звітному кварталі за 2 місяці складала 2 чоловіка, а за 3 місяць
- один чоловік.

В звіті за 4 кв. 2005р., який отриманий Державною податковою інспекцією
03.02.2006р.,платником податку визначено, що у перших двох місяцях кварталу у
нього працювала одна особа, а в останньому місяці кварталу - 0.

В звіті за 3 кв. 2005р. визначено, що позивачем в звітному кварталі
сплачено 640 грн. єдиного податку, а за 4 кв. 2005р. - 543 грн.

Таким чином, позивач у відповідності до встановленого порядку (п. 5.1 ст.5
Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами») самостійно визначив свої податкові
зобов'язання та узгодив їх шляхом направлення до відповідної податкової служби
податкових декларацій (звітів).

Задекларовані суми єдиного податку сплачені позивачем у повному обсязі.

В своїй касаційній скарзі відповідач наголошує на наявність у позивача
податкового боргу.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає за необхідне
зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, при реєстрації в ДПІ платником єдиного
податку позивач визначив бажання оформити трудові відносини з двома фізичними
особами.

Згідно абз.2 ст.2 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого підприємства» № 727/98 від 03.07.1998р.,
якщо платник єдиного податку здійснює підприємницьку діяльність з
використанням найманої праці,
то ставка єдиного
податку збільшується на 50 відсотків за кожну особу.

П. 4 Наказу Державної податкової адміністрації України від 29.10.1999р. за
№599, зареєстрованого в Мін'юсті України 02.11.1999р. за № 752/4045, «Про
затвердження Свідоцтва про сплату Єдиного податку та Порядку його видачі»
визначено, що якщо платник єдиного податку здійснює підприємницьку діяльність з
використанням найманої праці, то на кожну особу, яка перебуває з ним в трудових
відносинах, включаючи членів його сім'ї, платнику єдиного податку видається
довідка про трудові відносини фізичної особи з платником єдиного податку згідно
з Додатком № 2 до цього Порядку. В разі зменшення чисельності працівників
протягом терміну дії отриманого Свідоцтва платник єдиного податку повинен
повернути отримані довідки, а в разі втрати довідки доплата за працівника може
бути припинена лише починаючи з наступного кварталу.

Матеріали справи свідчать, що позивачем платіжним дорученням №12 від
23.06.2005 року було сплачено авансом податок за майбутніх працівників 240 грн.
(120 грн. єдиний податок і 120 грн. за двох працівників). При взятті підприємця
на податковий облік з врахуванням його бажання укласти трудові договори з двома
особами Державною податковою інспекцією було надано йому довідки про трудові
відносини фізичної особи з платником єдиного податку на кожну особу. У липні
2005 року позивачем також податок з врахуванням осіб був сплачений в сумі 240
грн.

Однак, фактично у позивача у 3 кварталі 2005 р. на протязі 2-х місяців
працювало 2 найманих чоловіка, а на протязі 3-го місяця цього кварталу - 1
найманий чоловік; у 4 кварталі 2005 р., у перших двох місяцях працювала одна
наймана особа, а у третьому місяці цього кварталу не було найманих осіб.

Відтак, позивач не повинен був підвищувати ставку єдиного податку за
найманих осіб, у звітних періодах, в яких вони не працювали.

Слід також зазначити, що неповернення позивачем йому довідки про трудові
відносини фізичної особи з платником єдиного податку не надає податковому
органу права автоматичного донарахування податкових зобов'язань з єдиного
податку та визначення недоїмки з податку в аналітичному звіті у виразі
комп'ютерних розрахунків, оскільки це не передбачено чинним законодавством, яке
регулює дані правовідносини.

Судова колегія погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що у
даному випадку податковий орган повинен був здійснити перевірку платника
податку та визначити в установленому податковим законодавством порядку суму
заборгованості по податках з прийняттям відповідного рішення, як це передбачено
п. 4.2.2 «б» п. 4.2 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» № 2181-III,
згідно до якого контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму
податкового зобов'язання платника податку у разі, коли дані документальних
перевірок результатів діяльності платника податку свідчать про зменшення або
збільшення його податкових обов'язків, заявлених у податкових деклараціях.

П.п.5.2.2 п. 2 ст. 5 цього Закону встановлено, що податкове зобов'язання
платника податку, яке нараховано контролюючим органом у відповідності з п.п.
4.2.2 , п. 4.3 ст. 4 Закону, вважається узгодженим у день отримання платником
податків податкового повідомлення за виключенням випадку, коли вимагається
апеляційне узгодження податкового зобов'язання. З викладеного випливає, що
тільки узгоджена сума податкового зобов'язання у разі її несплати може
вважатися податковим боргом.

До того ж, при подачі звітів, позивач повідомив податковий орган про
кількість фактично працюючих у нього найманих працівників та визначив
підлягаючу до сплати суму податкового зобов'язання з цього податку.

Згідно зі ст. 24-1 Кодексу законів про працю України у разі виникнення
трудових відносин повинен бути у наявності письмовий трудовий договір з
працівником по формі встановленої Наказом Мінпраці та соціальної політики № 260
від 08.06.2001р. «Про затвердження Форми трудового договору між працівником і
фізичною особою».

Саме цей договір і є підставою для видачі цієї довідки, а вже факт
наявності трудових відносин є підставою для сплати з боку позивача відповідних
сум.

Указ Президента України від 3 липня 1998 року № 727/98 «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва»
чітко визначає випадки, коли можливо перейти на спрощену систему оподаткування.

Так, в ст. 4 цього Указу зазначено, що перехід на спрощену систему можливий
за умови сплати всіх установлених податків та обов'язкових платежів за
попередній звітний (податковий) період.

Звітним періодом для фізичної осіб - підприємців визначено квартал. В даному
випадку це 1 квартал 2006 року, оскільки позивач просить перевести його на
спрощену систему з 2 кварталу 2006 року. Однак, за цей період у позивача не має
та й не може бути ніякого боргу, оскільки він знаходився на загальній системі
оподаткування і строк подання декларації про доходи і відповідно сплата
податків настає лише з 10 травня, тобто на 40 день після закінчення
відповідного кварталу, як це і передбачено діючим законодавством, а саме пп.
4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181-111

Виходячи з наведеного обґрунтування державного органу щодо відмови від
видачі свідоцтва наявністю податкового боргу є таким, що не ґрунтується на
нормах чинного законодавства.

Отже з наведеного вбачається, що судами при вирішенні даної справи
правильно застосовано положення Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими
фондами», «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів
малого підприємництва» тощо.

Згідно з частиною третьою статті 211 Кодексу адміністративного судочинства
України підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального
чи процесуального права.

Оскільки оскаржувані судові рішення постановлено судами з додержанням норм
матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне
відхилити касаційну скаргу.

Враховуючи вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу ДПІ у м. Херсоні на ухвалу Запорізького
апеляційного господарського суду від 02.08.2006 та постанову господарського
суду Херсонської області від 10.05.2006 у справі № 1/125-АП-06 слід
відхилити, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221 ,223 ,230 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ДПІ у м. Херсоні відхилити.

Ухвалу Запорізького апеляційного господарського суду від 02.08.2006 та
постанову господарського суду Херсонської області від 10.05.2006 у справі №
1/125-АП-06 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не
підлягає, крім випадків, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий

М.О. Федоров

Судді

А.І. Брайко

О.І.Степашко

О.В. Карась

А.О. Рибченко

З оригіналом згідно

Відповідальний секретар А.О.Патюк