Справа № 21-597во08
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2008-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2008 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Кривенка В.В.,

суддів:
Гусака М.Б., Маринченка В.Л.,

Панталієнка
П.В., Самсіна І.Л., Тітова Ю.Г., -

розглянувши у
порядку письмового провадження за винятковими обставинами за скаргою ОСОБА_1 справу за позовом Херсонського міжрайонного
природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Управління з контролю
за використанням та охороною земель у Херсонській області до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (далі -Підприємець),
Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області (далі -
Сільська рада), третя особа - Голопристанський відділ земельних ресурсів,
про визнання рішення Сільської ради від 15 квітня 2005 року № 526 та договору оренди землі від 25 квітня 2005 року недійсними,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2006 року Херсонський міжрайонний
природоохоронний прокурор звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що передача Підприємцю в оренду земельної ділянки
відбулася з грубим порушенням норм чинного законодавства України.

Господарський суд Херсонської області постановою від 16
січня 2007 року, яку залишено без змін ухвалою
Запорізького апеляційного
господарського суду від 24 квітня 2007
року, позов задовольнив частково - визнав недійсним рішення Сільської ради та закрив провадження у справі в частині
позовних вимог щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Суди обґрунтували свої рішення тим, що при укладенні
договору оренди земельної ділянки не було погоджено проект відведення
зазначеного об'єкта з природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною
службою, органом охорони культурної спадщини, а також не було проведено
державну експертизу і визначено в натурі межі земельної ділянки, тому рішення Сільської ради є незаконним. Спір про визнання цього
договору недійсним не підлягає розгляду в порядку адміністративного
судочинства, оскільки стосується права особи користуватися об'єктом нерухомості, а отже, має розглядатися в порядку, встановленому
Господарським процесуальним кодексом України.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 січня
2008 року рішення судів попередніх інстанцій залишив без змін.

У скарзі до Верховного Суду України ОСОБА_1, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної
інстанції однієї й тієї самої норми права, а саме ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС), порушив питання про
перегляд за винятковими обставинами та скасування зазначеної ухвали Вищого адміністративного суду України.

Перевіривши за матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України дійшла висновку про наявність підстав для її
задоволення.

Вищий адміністративний суд України
виходив з того, що справа, яка розглядається, є адміністративною. Проте цей
висновок не можна визнати обґрунтованим.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті
17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін “суб'єкт владних
повноважень” відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 того самого Кодексу
означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи
службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій
на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих
повноважень. Таким чином, до компетенції
адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом
державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або
службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи
бездіяльності цих органів (осіб), відповідно прийнятих або вчинених ними при
здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 12 Земельного кодексу
України передбачено, що сільська рада має право розпоряджатися землями
територіальної громади, яке вона здійснює шляхом: передачі земельних ділянок
комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до
цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування і вилучення їх із
земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; викупу земельних
ділянок для суспільних потреб відповідної територіальної громади села;
організації землеустрою; координації діяльності місцевих органів земельних
ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної
власності, додержанням земельного й екологічного законодавства; обмеження,
тимчасової заборони (зупинення) використання земель громадянами та юридичними
особами в разі порушення ними вимог земельного законодавства; підготовки
висновків щодо вилучення (викупу) і надання земельних ділянок відповідно до
цього Кодексу; інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних
ділянок; внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж
сіл; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних
відносин відповідно до закону. При цьому за змістом зазначеної статті сільська
рада має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає
у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Із наведеного випливає, що при
здійсненні повноважень власника землі сільська рада є не суб'єктом владних
повноважень у тому значенні цього терміна, в якому його вжито у пункті 1
частини 1 статті 17 КАС, а рівноправним суб'єктом земельних відносин, дії якого
спрямовані на реалізацію свого права розпоряджатися землею.

Як убачається з матеріалів справи,
предметом спору є право користування земельною ділянкою, яка рішенням Сільської ради була передана за
договором в оренду Підприємцю. При цьому позовна вимога про визнання недійсним
зазначеного договору ґрунтується на вимозі про визнання недійсним рішення Сільської
ради.

За таких обставин заявлені у справі
позовні вимоги випливають із відносин, що мають приватноправовий характер, а
тому орган місцевого самоврядування в цих відносинах виступає як суб'єкт права
власності, а не як суб'єкт владних повноважень. Прийняття зазначеним органом
рішення є етапом реалізації волі власника на укладення договору, не змінює
правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

З урахуванням викладеного ухвала
Вищого адміністративного суду України від 23 січня 2008 року підлягає
скасуванню із закриттям провадження в адміністративній справі.

Керуючись статтями 157, 241-243 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах
Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Постанову Господарського суду Херсонської області від 16
січня 2007 року, ухвалу
Запорізького апеляційного господарського суду від 24 квітня 2007 року та ухвалу
Вищого адміністративного суду України від 23 січня 2008 року скасувати.

Провадження в адміністративній справі закрити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім
випадку, встановленого пунктом 2 частини 1 статті 237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий В.В. Кривенко

Судді
М.Б. Гусак

В.Л. Маринченко

П.В. Панталієнко

І.Л. Самсін

Ю.Г.
Тітов