Справа № 22а-7060/2008
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2008-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий по 1-ій інст. Желік М.Б. Справа
№ 22а-7060/08
Господарський суд Львівської обл. (№ 22/393а) Рядок
статзвіту № 69
Доповідач: Шавель Р.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2008 року м.Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого - судді Шавеля Р.М.,

суддів Олендера
І.Я. та Носа С.П.,

при секретарі - Романишин О.Р.,

з участю осіб, які взяли участь у справі:

пред-ка позивача - Кармелюка
Т.Б., довіреність № 63/10 від 19.05.2008р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Франківському районі м.Львова на постанову
господарського суду Львівської обл. від 03.04.2008р. у справі за позовом
Державної податкової інспекції /ДПІ/ у Франківському районі м.Львова до Товариства з обмеженою відповідальністю
«Авран» і Товариства з обмеженою відповідальністю /ТзОВ/ «Інжпром ЛТД» про
визнання недійсним господарського зобов'язання, -

в с т а н о в и л а:

11.12.2007р. позивач ДПІ у Франківському районі м.Львова звернувся до суду
з адміністративним позовом, в якому просить визнати недійсним господарське
зобов'язання між ТзОВ «Авран» та ТзОВ «Інжпром ЛТД»; застосувати наслідки,
передбачені ст.208 Господарського кодексу /ГК/ України як при наявності наміру
(умислу) в однієї сторони (ТзОВ «Інжпром ЛТД») до господарських зобов'язань,
які виникли між ТзОВ «Авран» та ТзОВ «Інжпром ЛТД», зобов'язавши ТзОВ «Інжпром
ЛТД» повернути ТзОВ «Авран» грошову суму в розмірі 343518 грн. та стягнути з
ТзОВ «Авран» в дохід держави 343518 грн. (сума еквівалента вартості придбаних у
ТзОВ «Інжпром ЛТД» товарів (послуг)); вирішити в порядку ст.216 Цивільного
кодексу /ЦК/ України питання про відшкодування ТзОВ «Інжпром ЛТД» збитків ТзОВ
«Авран» у зв'язку із вчиненням недійсного правочину; покласти на відповідачів
судові витрати по справі (а.с.4-5).

Постановою господарського суду Львівської обл. від 11.03.2008р. у
задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.30-33).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, постанову господарського суду
оскаржив позивач ДПІ у Франківському районі м.Львова, яка покликаючись на
порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення
справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову господарського
суду та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задоволити.

Апелянт вважає, що під час розгляду справи господарським судом не враховано
того, що ТзОВ «Інжпром ЛТД» перебуває на податковому обліку у Дніпровському
районі м.Києва, за юридичною адресою не знаходиться, згідно бази даних
вказаного податкового органу керівником ТзОВ «Інжпром ЛТД» є ОСОБА_1, який не
має жодного відношення до заснування та діяльності зазначеного підприємства, також
останній є інвалідом і страждає психічним захворюванням.

Також податкові накладні від імені ТзОВ «Інжпром ЛТД» підписані не
уповноваженою особою, а тому не можуть підтверджувати факт проведення
господарських операцій між належними суб'єктами та їх взаємне виконання, а тому
порушують вимоги п.18 наказу ДПА України № 165 від 30.05.1997р. «Про
затвердження форми податкової накладної та порядку її заповнення». За таких
обставин ТзОВ «Авран» не вправі використовувати оформлені ТзОВ «Інжпром ЛТД»
податкові накладні при формуванні свого податкового кредиту.

Таким чином, господарське зобов'язання між ТзОВ «Авран» та ТзОВ «Інжпром
ЛТД» є таким, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, оскільки по його наслідках у ТзОВ «Авран» виникає право податковий
кредит, який із врахуванням вищевикладених обставин - відсутністю права у
постачальника на виписування податкових накладних та нікчемністю правочину - є
задекларованим неправомірно (а.с.38-39).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання
апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах
наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом
першої інстанції достовірно встановлено, що між ТзОВ «Авран» та ТзОВ «Інжпром
ЛТД» був укладений договір № 18-БР від 20.09.2006р. на виконання робіт,
відповідно до умов якого ТзОВ «Інжпром ЛТД» (виконавець) зобов'язувався
виконати для ТзОВ «Авран» (замовник) підготовчі, гідроізоляційні, будівельні
роботи в м.Сколе Львівської обл., а замовник прийняв на себе зобов'язання
прийняти результати робіт та провести їх оплату (а.с.6).

На
виконання умов укладеного договору ТзОВ «Авран» віднесено суми податку на
додану вартість 33596 грн. і 23657 грн. до податкового кредиту на підставі
податкових накладних № 101 від 30.01.2006р. і № 71 від 03.10.2006р., отриманих
від ТзОВ «Інжпром ЛТД» (а.с.7, 8).

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із
сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним
повністю або в частині.

Згідно ч.1 ст.208 ГК України якщо господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох
сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за
рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання
зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все
одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування
одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею
повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Отже, необхідними умовами для визнання угоди недійсною є її укладення з
метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу
хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. Однак для
прийняття рішення про визнання угоди недійсною необхідно встановлювати, у чому
конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета
укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину
сторін у формі умислу.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона)
усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що
укладалася і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули
або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Таким чином для визнання
зобов'язання таким, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, закон вимагає наявність наступних умов:

1) - вина фізичних осіб, які підписували договір, що проявляється у формі
умислу, який спрямований на приховування доходів від оподаткування;

2) - такий умисел повинен виникнути до моменту укладення договору;

3) - мета укладення такого договору - приховування доходів від
оподаткування.

Відсутність хоча б однієї з них не дає підстав стверджувати, що
зобов'язання вчинялося з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави.

Виходячи із обставин справи, судом апеляційної інстанції не встановлено
зазначених умов, а апелянтом не доведено, що на момент здійснення правочину
(укладення угоди) та його виконання відповідачі мали намір на укладення
правочину всупереч інтересам держави або суспільства.

Відмовляючи
у задоволенні позову, суд першої інстанції також вірно виходив з того, що у
підтвердження заявлених вимог податковий орган покликається на матеріали
зустрічної перевірки - інформаційну довідку ДПІ у Дніпровському районі м.Києва
№ 4113/7/264/30 від 05.10.2007р., відповідно до якої вказане підприємство,
будучи зареєстрованим платником податку на додану вартість, не знаходиться за
місцем державної реєстрації, подав податкові декларації з податку на додану
вартість за період, в якому виконувалося спірне господарське зобов'язання, із
нульовими показниками, а керівник підприємства ОСОБА_1 не має жодного відношення
до господарської діяльності ТзОВ «Інжпром ЛТД» (а.с.9-14).

Між
тим, вказані обставини вказують на обставини правопорушення щодо несплати
податків, їх неправомірне декларування, незвітування договірного контрагента,
відповідальність за що передбачена чинним законодавством, та не може вказувати
на вчинення правочину чи господарського зобов'язання з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства.

Сам
по собі факт недекларування сум податку на додану вартість ТзОВ «Інжпром ЛТД»
не може тягнути за собою визнання недійсним господарського зобов'язання; також
позивачем не представлено належних доказів того, що ОСОБА_1 є повністю або
частково обмежений у дієздатності.

Інших
доказів в підтвердження обставин наявності наміру у ТзОВ «Інжпром ЛТД» та
підставності позовних вимог податковим органом не представлено.

Таким
чином, позивачем не було доведено, що спірне господарське зобов'язання вчинено
відповідачами саме з метою заздалегідь суперечною інтересам держави та
суспільства, а не з будь-якою іншою метою.

Окрім
цього, колегія суддів враховує наступне.

Чинним
законодавством не передбачено обов'язку замовника перевіряти достовірність
даних, які вказуються виконавцем в його первинних документах, а також
контролювати показники податкової звітності по податках та обов'язкових
платежах.

Також
порушення сторонами договору законодавства про податки не може бути підставою
для визнання його недійсним (п.1.3. Оглядового листа ВАС України № 01-8/481 від
20.04.2001р.).

При
цьому уповноважений податковий орган (за наявності встановлених законом
підстав) не позбавлений права донарахувати необхідну суму податку суб'єкту
підприємницької діяльності - порушнику податкового законодавства (ТзОВ «Інжпром
ЛТД»), оскільки ст.61 Конституції України встановлений індивідуальний характер
юридичної відповідальності особи.

Необґрунтованим слід вважати покликання апелянта на наявність порушеної
кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України,
оскільки в такій йдеться про підроблення невстановленими особами податкових
декларацій шляхом внесення до них завідомо неправдивих даних про відсутність
господарської діяльності і неподачі вказаних декларацій до ДПІ у Дніпровському
районі м.Києва, а не про наявність умислу на вчинення господарського зобов'язання
з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства.

Окрім
цього, постанова про порушення кримінальної справи не відноситься до
документів, визначених у ч.1 ст.72 КАС України, які є підставою для звільнення
від доказування певних обставин.

Наведене
апелянтом в апеляційній скарзі твердження про те, що ТзОВ «Інжпром ЛТД»,
укладаючи спірний договір, діяло з умислом на порушення податкового
законодавства, і на докази на його підтвердження, колегія вважає недостатніми
для визнання недійсним господарського зобов'язання.

Умисел фізичної особи може бути доведений під час здійснення кримінального
судочинства у вироках судів загальної юрисдикції, які встановлюють
причинно-наслідковий зв'язок між укладеними угодами та несплатою податків, вину
посадових осіб підприємства в ухиленні від сплати податків.

Оскільки позивачем не представлено доказів притягнення посадових осіб
відповідача ТзОВ «Інжпром ЛТД» до кримінальної відповідальності, то доводи
апелянта про наявність у відповідачів при укладанні спірного договору мети,
завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, колегія суддів визнає
безпідставними.

Якщо контрагент за договором не виконав свого зобов'язання по сплаті
податку до бюджету чи подачі звітності до податкових органів, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо нього, але не є підставою для визнання
недійсними угод, які він укладав під час своєї підприємницької діяльності та не
звітувався перед податковими органами.

Оскільки санкції, передбачені ч.1 ст.208 ГК України є конфіскаційними,
стягуються за рішенням суду в дохід держави за порушення правил здійснення
господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а
відносяться до адміністративно-господарських та відповідають визначенню ч.1
ст.238 ГК України.

Тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків,
встановлених ст.250 ГК України, а саме не пізніше як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення
господарської діяльності.

Спірне
господарське зобов'язання було вчинено відповідачами в жовтні 2006 році, а
позов подано позивачем до суду лише 11.12.2007р., що свідчить про пропуск
строків можливого застосування адміністративно-господарських санкцій,
передбачених ст.208 ГК України, до сторін спірного господарського зобов'язання.

Таким
чином, заявлений позивачем позов про визнання недійсним господарського
зобов'язання є необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив
обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків
рішення суду, а тому підстав для скасування постанови суду колегія суддів не
вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254
КАС України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі
м.Львова на постанову господарського суду Львівської обл. від 03.04.2008р.
залишити без задоволення, а згадану постанову господарського суду - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,
але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом одного
місяця з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Шавель
Р.М.

Судді: Олендер
І.Я.

Нос С.П.