Справа № 22а-5585/2008
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2008-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №
Головуючий суддя у 1-ій
статобліку - 24 інстанції
У Х В А Л А

Іменем України

17 липня 2008
року
м.Дніпропетровськ

Колегія
суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого,
судді Сафронової С.В. (доповідача)

суддів Поплавського В.Ю.,

Уханенко С.А.

при
секретарі Фірсік Д.Ю..

за участі: представника позивача Малого приватного підприємства «Ларго»
- Єлаєва Ю.Л. та представника третьої
особи ВАТ «Північний Гірничо-збагачувальний комбінат» - Брилькова О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Малого приватного
підприємства «Ларго» на постанову
Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 червня 2007 року

по
адміністративній справі № 2а-13/07 за позовом
Малого приватного підприємства «Ларго» до Тернівського відділу державної
виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, третя особа ВАТ
«Північний Гірничо-збагачувальний комбінат» про оскарження дій
державного виконавця, -

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі МПП «Ларго»
посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить скасувати постанову Тернівського районного суду
м. Кривого Рогу від 12 червня 2007 року, якою було відмовлено у задоволені
вищезазначеного позову, та просить визнати незаконними дії державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби Тернівського району Криворізького міського
управління юстиції, зобов'язавши відповідача прийняти до виконання визнану ВАТ
«ПівнГЗК» претензію МПП «Ларго» від 28.12.1998 р. № 195 з сумою платежу
489773,17 грн., та відкрити виконавче провадження за вказаною претензією.

В обґрунтування апеляційної скарги
МПП «Ларго» посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції
нормам чинного законодавства та матеріалам справи стосовно того, що визнана
претензія не є виконавчим документом на підставі якого державний виконавець
відкриває виконавче провадження, а інші виконавчі документи до яких відноситься
претензія, можуть бути пред'явлені до виконання протягом одного року, але
підстави для переривання строку пред'явлення претензії до виконання відсутні. У
зв'язку з наведеними висновками, позивач вказує на порушення судом першої
інстанції вимог ст.8 АПК України та п.143 Постанови Правління національного
банку України «Про безготівкові розрахунки у господарському обороті України».

Мотивуючи вимоги апеляційної
скарги щодо визнання апеляційним судом незаконними дій державного виконавця та
зобов'язання відповідача прийняти до виконання визнану третьою особою претензію
та відкрити виконавче провадження за вказаною претензією, позивач вказує на те,
що визнана боржником претензія пред'являлася до виконання у період 1999 - 2004
роках, що відповідно є підставою для переривання строку давності пред'явлення
виконавчого документа до виконання. А систематичні безпідставні відмови з боку
державного виконавця у відкритті виконавчого провадження за виконавчим
документом свідчить про недостатню кваліфікацію державного виконавця та
порушують права МПП «Ларго» як суб'єкта підприємницької діяльності, завдає
значної матеріальної шкоди, що позбавляє його права та можливості працювати в
звичайному режимі і виконувати свою діяльність в розрізі грошових надходжень та
укладенні нових контрактів.

Тернівський відділ державної
виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції в письмових
запереченнях на апеляційну скаргу посилається на необґрунтованість викладених в ній доводів
позивача, оскільки у період з 2002 р. по 19.07.2004 р. до ВДВС на виконання не
надходила відповідь на претензію від 28.01.1998 р. та копія претензії № 195 про
стягнення коштів з ВАТ «ПівнГЗК» на користь МПП «Ларго», а порушення
господарським судом провадження у справі про банкрутство ВАТ «ПівнГЗК» не було
перешкодою для пред'явлення виконавчих документів на виконання ВДВС. Крім того,
відповідач вказує на те, що права МПП «Ларго» щодо прийняття до виконання
відповіді на претензію порушені не були, оскільки: відповідь на претензію
згідно до ст.18-1 Закону України «Про виконавче провадження» не входить до
переліку виконавчих документів на підставі яких державний виконавець відкриває
виконавче провадження, а відповідно до п.5 ст.21 цього Закону визнана претензія
пред'являється до виконання протягом року, але до 19.07.2004 р. відповідь на
претензію пред'являлася до виконання в 2002 р, тобто з пропуском строку для
пред'явлення виконавчого документа до виконання. Також вказує, що в Закон
України «Про виконавче провадження» внесені зміни, якими п.18 ст.3 цього Закону
редакції від 18.11.2003 р. виключена. У зв'язку з вищенаведеним, відповідач
просить постанову суду першої інстанції залишити без змін та відмовити в
задоволені апеляційної скарги МПП «Ларго», а також визнати правомірними дії
державного виконавця щодо відмови у відкритті виконавчого провадження щодо
виконання відповіді на претензію від 28.01.1998 р. № 16-12/253.

Представник ВАТ «ПівнГЗК» в
письмових запереченнях на апеляційну скаргу МПП «Ларго» просить залишити її без
задоволення, а постанову суду без змін, оскільки постанова державного виконавця
від 05.07.2002 р., якою скаржнику було відмовлено у відкритті виконавчого
провадження у зв'язку з тим, що визнана претензія не вважається виконавчим
документом позивачем не оскаржувалася до суду в порядку ст.85 Закону України
«Про виконавче провадження» та гл.31-Г ЦПК України 1963 р. А повторне звернення
позивача до відповідача з заявою про відкриття провадження відбулося після
спливу дворічного строку з моменту отримання першої відмови, що є порушенням
вимог п.5 ст.21 Закону України «Про виконавче провадження».

Представник позивача в судовому
засіданні наполягав на задоволенні апеляційної скарги з тих підстав, що МПП
«Ларго» на протязі 1998-2004 років щорічно пред'являв визнану претензію ВАТ
«ПівнГЗК» до виконання, в тому числі
неодноразово у період 1999-2004 р.р звертався до відповідача з вимогою прийняти
до виконання визнану ВАТ «ПівнГЗК» претензію, але постійно отримували відмову у
відкритті виконавчого провадження з різних підстав, в тому числі тому, що
визнана претензія не вважається виконавчим документом, а також у зв'язку з
відкриття провадження про банкрутство ВАТ «ПівнГЗК» та у зв'язку з призупиненням виконавчого
провадження. Разом з тим, представник позивача не заперечує проти того, що МПП
«Ларго» не оскаржувалися до суду попередні відмови ВДВС у відкритті виконавчого
провадження за заявою МПП «Ларго» прийняти до виконання визнану претензію, і
перше звернення до суду відбулося лише у серпні 2004 р.

Представники відповідача та
третьої особи в судове засідання не з'явилися, хоча про час, день та місце
розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.4 ст.196 КАС
України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і
місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Судом
першої інстанції встановлено, що МПП «Ларго» оскаржував до суду постанову
державного виконавця РВ ДВС Тернівського районного управління юстиції від
19.07.2004 р. про відмову у відкритті виконавчого провадження за письмовою
заявою МПП «Ларго» від 12.07.2004 р. про виконання визнаної 28.01.1999 р. ВАТ
«ПівнГЗК» претензії на суму 489773,17 грн.

Матеріалами справи встановлено, що
провадження даній по справі було
відкрито у березні 2005 р.(а.с.1) після уточнення МПП «Ларго» скарги на
виконання ухвали Тернівського районного
суду м.Кривого Рогу від 17.05.2005 р. про залишення без руху з підстав її
невідповідності вимогам ст.137 ЦПК України (а.с.4). За результатом розгляду
скарги МПП «Ларго», без залучення до участі у справі ВАТ «ПівнГЗК» та у
відсутності його представника, Тернівським районним судом м.Кривого Рогу було
постановлено рішення від 18.04.2005 р. про задоволення вимог МПП «Ларго»
(а.с.67-68) та на його виконання 20.05.2005 р. видано за вимогою МПП «Ларго»
виконавчий лист від за № 2-249/2005 (а.с.75). У зв'язку з укладенням 01.09.2005
р. між МПП «Ларго» та гр.ОСОБА_1
договору уступки права вимоги боргу ВАТ «ПівнГЗК», за умовами якого гр.ОСОБА_1
прийняв право вимоги та зайняв місце первинного кредитора в зобов'язаннях з ВАТ
«ПівнГЗК» (а.с.73), ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від
07.10.2005 р. (а.с.77) за заявою ОСОБА_1 (а.с.72) було здійснено заміну сторони
виконавчого провадження по виконавчому листу № 2-249/2005 з МПП «Ларго» на
правонаступника ОСОБА_1

Вищезазначене
рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 18.04.2005 р. було за
скаргою ВАТ «ПівнГЗК» скасовано ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської
області від 02.03.2006 р., з направленням справи на новий розгляд в той же суд
в іншому складі суддів (а.с.159-160), а
ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.04.2006 р.
(а.с.180-181) за апеляційною скаргою ВАТ «ПівнГЗК» скасовано ухвалу
Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 07.10.2005 р. про заміну сторін
виконавчого провадження.

Під час
нового розгляду даної адміністративної справи за скаргою МПП «Ларго», суд
першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість дій державного
виконавця РВ ДВС Тернівського районного
управління юстиції, який керуючись діючим на час звернення законодавством,
відмовив заявнику МПП «Ларго» на підставі
п.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» у відкритті
виконавчого провадження про виконання визнаної 28.01.1999 р. ВАТ «ПівнГЗК»
претензії на суму 489773,17 грн., шляхом винесення постанови від 19.07.2004 р.

Відмовляючи у задоволені
вимог МПП «Ларго», суд виходив з того,
що відповідно до ст.ст.18, 18-1 Закону
України «Про виконавче провадження» визнана претензія не є виконавчим
документом на підставі якого державний виконавець відкриває виконавче
провадження, а на час визнання ВАТ
«ПівнГЗК» претензії, тобто 28.01.1999 р., не діяв Закон України «Про виконавче
провадження» та пункт 18 статті 3 цього Закону, доповнений Законом України від
18.11.2003 р..

Крім наведеного у попередньому
абзаці, суд першої інстанції керуючись п.5 ч.1 ст.21 Закону України визнав, що
МПП «Ларго» пропустив визначений законом річний строк пред'явлення до виконання
іншого виконавчого документа, яким є визнана ВАТ «ПівнГЗК» претензії на суму
489773,17 грн., оскільки на час звернення у липні 2004 р. до РВ ДВС за
виконанням пройшло більш ніж 5 років, а підстави для поновлення пропущеного
строку згідно ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» та підстави для
переривання строку давності, які передбачені ст..22 вказаного Закону - у
позивача відсутні.

Колегія суддів погоджується з
вищенаведеними висновками суду першої інстанції, оскільки відкриття виконавчого
провадження провадиться тільки відповідно до норм чинного законодавства, а органи державної
виконавчої служби мають повноваження відносно примусового
виконання лише тих рішень, які прямо
передбачені Законом України «Про
виконавче провадження».

Висновки суду відповідають
обставинам справи та чинному законодавству, оскільки Закон України «Про
виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 р. набрав чинності з дня його
офіційного опублікування і був введений в дію з 01.07.1999 р., а пунктом 18 статті 3 Закону України «Про
виконавче провадження», яким було встановлено виконання визнаної у
встановленому порядку претензії відповідно до цього Закону, було доповнено лише
Законом України від 18.11.2003 р. і діяла ця норма саме з вказаного часу та не
мала зворотної сили. На час постановлення судом оскаржуваного рішення п.18 ст.3
та ст.18-1 Закону України «Про виконавче провадження» також вже не діяли,
оскільки були виключені на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону
України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів щодо
виконання судових рішень» № 3541-V від 15.03.2005 р.

Доводи апеляційної скарги позивача
на положення ст.8 АПК України та п.143 Постанови Правління національного банку
України «Про безготівкові розрахунки у господарському обороті України» не
можуть бути прийняті до уваги, як підстава для скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки вказані норми діяли лише стосовно відносин кредиторів з
банками та не розповсюджувалися у їх застосуванні на судових виконавців, які на
час виникнення спірних правовідносин діяли в межах ЦПК та АПК України,
виконували судові рішення, та керувалися
Інструкцією про виконавче провадження № 22 від 15.11.1985 р., в якій до
переліку підлягаючих виконанню судовими виконавцем рішень (п.1) не входило
виконання право виконання визнаної претензії.

Колегією суддів встановлено, що
позивачем не оскаржувалися дії та бездіяльність банку, якому у липні 1999 р.
було виставлено платіжну вимогу № 0003 від 23.07.1999 р. про безспірне списання
з ВАТ «ПівнГЗК» суми визнаного боргу та яким майже через півроку було повернуто
вказану платіжну вимогу без виконання.

Представник позивача також не
заперечував в судовому засіданні проти того, що про порушення Арбітражним судом
провадження у справі про банкрутство ВАТ «ПівнГЗК» позивачу стало відомо
відразу на час винесення 17.12.1999 р. ухвали суду, але до Арбітражного суду
МПП «Ларго» не звертався в порядку визначеному п.15 ст.11 Закону України «Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» N 2343-XII від
14.05.1992 р з заявою про грошові вимоги до боржника згідно зі ст.14 цього Закону.

Також колегією суддів встановлено,
що МПП «Ларго» з часу повернення йому банком платіжної вимоги у грудні 1999 р.
не звертався до ДВС до березня 2002 року, а тому відповідно не отримував
відмови ДВС у відкритті виконавчого провадження у зв'язку з банкрутством ВАТ
«ПівнГЗК» та зупиненням виконавчого провадження до вирішення питання
Арбітражним судом по суті.

Таким чином, з огляду на
вищенаведені обставини, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що
посилання МПП «Ларго» на звернення до банку за списанням коштів та відкриття
справи про банкрутство не є підставами для переривання строку, які зазначені в
Законі.

На час звернення МПП «Ларго» в
березні 2002 р. до РВ ДВС з вимогою примусового виконання визнаної ВАТ
«ПівнГЗК» претензії на суму 489773,17 грн., стаття 3 Закону України «Про
виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 р., діючого в редакції від
07.02.2002 р., також не містила у
переліку рішень, що підлягали
виконанню Державною виконавчою
службою, який є вичерпним,у визнаної у
встановленому порядку претензії.

Пред'явлена МПП «Ларго» в березні 2002 р. на
виконання РВ ДВС претензія до ВАТ «ПівнГЗК» та відповідь на претензію від
28.01.1999 р. не могли
вважатися виконавчими документами у розумінні
статті 19 Закону
України «Про
виконавче провадження», оскільки не містили в собі необхідних реквізитів,
передбачених даним Законом, внаслідок чого не могли бути
підставою для відкриття виконавчого провадження.

Судом
першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що МПП «Ларго»
не оскаржував до суду у визначений Законом строк в порядку ст.31-Г ЦПК
України 1963 року постанову ДВС про
відмову у відкриті виконавчого провадження, а тому колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції, що строк для виконання, який міг б
перерватися у позивача знову сплив.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, і дійшов до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних
вимог МПП «Ларго»

Встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі обставини справи,
перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції
ухвалив рішення, що відповідає вимогам Закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній
скарзі доводи висновки суду не
спростовують і зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду.

Відповідно до ст. 86 КАС України
, виключне право оцінки доказів належить суду,
який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції є законним і обґрунтованим й не може
бути скасоване чи змінене з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

В задоволені апеляційної скарги Малого приватного підприємства «Ларго» -
відмовити, постанову Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 червня
2007 року - залишити без змін

Ухвала суду набирає законної сили
з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення
повного тексту ухвали.

Повний тест ухвали виготовлений 22
липня 2008 року

Судді