Справа № 22а-1039/2008
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2008-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07
травня 2008 року
м. Одеса

Судова
колегія Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого -

Димерлія О.О.

суддів -

Стас Л.В., Яковлева Ю.В.

при секретарі -

Усенко С.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Центрального
районного суду міста Миколаєва від 18 травня 2007 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Миколаївського обласного військового комісаріату та Головного
управління пенсійного фонду України в Миколаївської області про зобов'язання
зробити перерахунок пенсії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2007
року ОСОБА_1. звернувся до суду з
вказаним позовом.

В обґрунтування
заявлених вимог позивач зазначав, що військовий комісаріат необґрунтовано
виплачує йому підвищення і надбавку до пенсії, виходячи із «розрахункового»
розміру мінімальної пенсії за віком, який менший, ніж фактичний розмір
мінімальної пенсії за віком, оскільки відповідно до пункту «г» ст. 15 Закону
України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців», ч.4 ст.12 Закону
України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» учасника
бойових дій підвищується на 150 відсотків від мінімальної пенсії за віком.

Постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від
18 травня 2007 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.. відмовлено.

В апеляційній
скарзі позивач зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні справи
порушено норми матеріального і процесуального
права, а саме суд в рішенні посилається на Постанову Кабінету міністрів
України від 01 січня 2002 року №1 «Про підвищення розміру пенсій на інших
соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких
здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», якою установлено, що
розрахунок підвищень, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» проводиться виходячи із розміру 19,91 грн. Тим
самим Кабінет Міністрів України встановив «розрахунковий» розмір мінімальної
пенсії за віком, який суттєво відрізняється від фактично існуючого розміру. На
підставі викладеного ставиться питання про скасування постанови суду від 18
травня 2007 року і винесення нової постанови із задоволенням позовних вимог.

Заслухавши
суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1. був звільнений з
військової служби у запас. Миколаївським обласним військовим комісаріатом йому призначена пенсія з 01 липня 1999 року
за вислугу років. Згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» він має статус ветерана війни - учасника бойових дій
(посвідчення - НОМЕР_1) а.с. 5.

До 01 липня 2006
року пенсія позивачу, як учаснику бойових дій,
була розрахована з доплатою 150% мінімальної пенсії за віком, яка складає 19 грн. 91 коп. відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 03 січня 2002 року №1 «Про підвищення розмірів
пенсій та інших соціальних виплат категоріям пенсіонерів, фінансування яких
здійснюється за рахунок коштів державного бюджету».

Відмовляючи у
задоволенні позовних вимог суд першої інстанції не врахував, що на підставі
положень ст. 22 Конституції України при прийнятті нових Законів або внесенні
змін до чинних Законів держава не вправі допускати звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод людини. При цьому враховано норми ст. 8 КАС України,
відповідно до яких людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями
та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім того,
колегія суддів апеляційного суду вважає, що згідно до частин 2 та 3 ст. 2
Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей,
встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу
РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та
органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни,
передбачені цим Законом, є недійсними.

При цьому суд
приймає до уваги правову позицію Конституційного Суду України, який,
розглядаючи справу щодо пільг, компенсацій і гарантій (рішення Конституційного
Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002), зазначив, що практика
ревізування пільг, компенсацій і гарантій, наданих законодавчими актами
України, суперечить вимогам ч. 4 ст. 28 Закону України "Про бюджетну
систему України", який діяв до набрання чинності Бюджетним кодексом
України, та ч. 3 ст. 27 зазначеного Кодексу.

Згідно ч. 1 ст.
17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики
Європейського Суду з прав людини", суди України застосовують при розгляді
справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до
неї, а також практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до
статті 1 Протоколу до Конвенції кожна особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами
міжнародного права.Розглядаючи борги у сенсі поняття "власності", яке
міститься у ст.1 ч.1 Протоколу № 1 до Конвенції, і яке не обмежене лише
власністю на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації у
національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також
розглядатися як "майнові права" і, таким чином, як власність.

Тому, при розгляді
справи "ОСОБА_2 проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд з
прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки
виплачувати своїм робітникам з державного бюджету, держава може вводити,
призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи зміни в законодавство.
Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього,
органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки
відповідні положення є чинними (п. 23 рішення суду ).

У зв'язку з
викладеним Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про
колізію двох нормативних актів - Закону України, відповідно до якого
встановлені надбавки з бюджету, і який є діючим, та Закону України "Про
Державний бюджет" на відповідний рік, де положення останнього Закону, на
думку Уряду України, превалювали як lex specialis.

Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо
бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на
відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (п. 26 рішення
ОСОБА_2 проти України).

Таким чином,
оскільки правові положення, які передбачають виплату разової щорічної допомоги
учасникам бойових дій до Дня Перемоги є чинними, а позивачі є учасниками
бойових дій і мають право на її отримання, органи державної влади не можуть
свідомо зменшувати розмір такої допомоги.

Посилання
апелянта на те, що Закон України "Про державний бюджет України" на
відповідний рік, тобто спеціальний Закон
(lex specialis), має перевагу
перед Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту", яким встановлені пільги для ветеранів війни, не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки звуження змісту та обсягу прав шляхом прийняття
нових Законів, внесення змін до чинного законодавства за ст. 22 Конституції
України не допускається.

Із врахуванням
наведеного, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1. не відповідають як нормам національного законодавства, так і
міжнародного - ст. 1 ч. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, яка є частиною
законодавства України, а також практиці Європейського Суду з прав людини
як джерелу права.

Разом з тим, з
позовної заяви та матеріалів справи не вбачається за який період ОСОБА_1. як
учаснику бойових дій, не сплачена в повному обсязі пенсія, в якому розмірі та
коли він дізнався про порушення свого права.

Позивач до суду
апеляційної інстанції не з явився, в зв'язку з чим вказані обставини залишились
не з'ясованими.

Зважаючи на
викладене та з урахування специфіки розгляду справ судом апеляційної інстанції,
колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1.

Відповідно до
п.1 ч.1 ст.201 КАС України: «Підставами для зміни постанови або ухвали суду
першої інстанції є: правильне по суті рішення чи питання, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи процесуального права».

Зважаючи на це,
судова колегія приходить до висновку про необхідність зміни судового рішення
суду першої інстанції, оскільки суд помилково застосував норми матеріального
права.

Керуючись ст.ст.
195, 196, 198, 201, 205, 207 КАС України, судова колегія,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити
без задоволення.

Постанову Центрального районного
суду міста Миколаєва від 18 травня 2007
року змінити.

В задоволенні позову ОСОБА_1
відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом одного місяця з дня
набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: