Справа № 22-а-5426/2007
Суддя: Синельщікова О.В.
Дата ухвалення: 2007-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007
року вересня місяця 17 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді
Синельщікової О.В. суддів:
Курської А.Г. Куриленка О. С при секретарі Галіч Ю.Є.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі адміністративну справу за
позовом прокурора Білогірського району АР Крим в інтересах ОСОБА_1до Управління
праці та соціального захисту населення Білогірської районної державної
адміністрації АР Крим, Міністерства
праці та соціальної політики Автономної Республіки Крим про стягнення щорічної
разової допомоги,

за
апеляційною скаргою Міністерства праці та соціальної політики Автономної
Республіки Крим на постанову Білогірського районного суду Автономної Республіки
Крим від 17 травня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною
постановою Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим від 17
травня 2007 року позовні вимоги прокурора Білогірського району АР Крим в
інтересах ОСОБА_1 задоволено. З Управління праці та соціального захисту
населення Білогірської районної державної адміністрації АР Крим на користь
ОСОБА_1стягнено 3648 грн.

В
апеляційній скарзі Міністерство праці та соціальної політики АР Крим ставить
питання про скасування постанови суду і просить прийняти нову постанову про
відмову у задоволенні позовних вимог,
посилаючись на те, що

постанова
суду незаконна і необгрунтована,
прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, вказує на те, що судом не були застосовані норми Законів
України „Про Державний бюджет України" на 2004-2005 роки, якими визначені розмірі щорічної разової
допомоги, обчислені виходячи з об'єму
розходів, виділених на ці цілі при
формуванні показників Державного бюджету на відповідні роки, та не враховані фінансові можливості держави.
Також, посилається на те, що в матеріалах справи відсутні вступна та резолютивна
частини постанови, які були проголошені
в судовому засіданні. Крім того,
вважає, що суд першої інстанції
не звернув до уваги те, що прокурор
звернувся з позовом з пропуском строку,
передбаченого частиною 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства
України для звернення до адміністративного суду.

Справа №
22-а-5462/2007 р. Головуючий в першій
інстанції Бишов М. В.

Доповідач Синельщікова
О.В.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом
першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1є інвалідом Великої Вітчизняної війни 1 групи і має право на
пільги, встановлені для ветеранів війни
- інвалідів війни 1 групи (посвідчення серії НОМЕР_1) (а.с. 5).

Відповідно
до статті 12 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від
22.10.1993 року № 3551-ХІІ зі змінами,
щорічно, до 05 травня інвалідам
війни 1 групи виплачується разова грошова допомога у розмірі десяти мінімальних
пенсій за віком.

Статтею
44 Закону України „Про Державний бюджет України на 2004 рік"
встановлено, що у 2004 році виплата
щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" здійснюється у таких розмірах: інвалідам війни 1 групи- 195
гривень, інвалідам війни 2 групи - 160
гривень, інвалідам війни 3 групи - 130
гривень, учасникам бойових дій- 120
гривень, особам, які мають особливі заслуги перед
Батьківщиною, - 195 гривень, членам
сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій і
учасників війни, визнаних за життя
інвалідами, - 65 гривень.

Статтею
34 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік"
встановлено, що у 2005 році виплата
зазначеної щорічної разової допомоги здійснюється у таких розмірах: інвалідам
війни І групи- 400 гривень, інвалідам
війни II групи - 330 гривень,
інвалідам війни III групи - 270 гривень,
учасникам бойових дій- 250 гривень,
особам, які мають особливі
заслуги перед Батьківщиною, - 400 гривень,
членам сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових
дій і учасників війни, визнаних за життя
інвалідами, - 130 гривень, учасникам війни - 50 гривень.

Відповідачем
- Управлінням праці та соціального захисту населення Білогірської районної
державної адміністрації АР Крим з посиланням на паспорти бюджетних
програм, якими визначаються категорії
одержувачів допомоги, і встановлені на
відповідні роки розміри допомоги, було
виплачено позивачу щорічну разову допомогу: у 2004 році - 295 грн., у 2005 році - 400 грн.

Розглянувши
справу, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що права
позивача на отримання гарантованих державою виплат порушені з боку місцевого
органу виконавчої влади, тому що
відсутність коштів не може бути підставою для невиплати встановленої законом
щорічної разової допомоги.

Колегія
суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду, як відповідним обставинам справи, вимогам матеріального і процесуального
закону.

При
цьому суд апеляційної інстанції виходить з правової позиції Конституційного
Суду України, який неодноразово
розглядав питання щодо конституційності положень Законів України „Про Державний
бюджет України" у частині обмеження пільг,
компенсацій і гарантій, на які
відповідно до чинного законодавства мають право окремі категорії громадян, і вказував,
що практика ревізування пільг,
компенсацій і гарантій триває.

Рішенням
Конституційного суду України від 1 грудня 2004 року по справі № 1-27/2004 за
конституційним поданням 54 народних депутатов
України (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій)

визнані
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними) положення статті 44 Закону України „Про Державний
бюджет України на 2004 рік", якими
встановлено розмір щорічної разової допомоги.

Конституційний
Суд України в своєму рішенні зазначив,
що зменшення розміру допомоги статтею 44 Закону України „Про Державний
бюджет України на 2004 рік" суперечить вимогам статті 2 Закону України
„Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", згідно з якою
права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і
законодавством колишнього Союзу РСР, не
можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни (частина друга); нормативні
акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів
війни, передбачені цим Законом, є недійсними (частина третя).

За таких
підстав, колегія судців погоджується з
висновком суду про те, що положення
Законів України „Про Державний бюджет України" на 2004-2005 роки, не можуть бути застосовані, оскільки вони суперечать нормам Конституції
України про недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при
прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина 3 статті
22 Конституції України).

Апеляційний
суд вважає правильним застосування судом першої інстанції як джерела права при
розгляді спору рішення Європейського суду з прав людини по справі „ОСОБА_2проти
України", в якому вирішувалося
питання про отримання належних виплат із Державного бюджету України.

Згідно з
частиною 1 статті 17 Закону України „Про виконання рішення та застосування
практики Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді
справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і
практику Європейського суду як джерело права.

Відповідно
до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції „Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами
міжнародного права.

При
розгляді справи „ОСОБА_2проти України" Європейський Суд з прав. людини
зауважив, що в межах свободи дій держави
Держава може вводити, призупиняти чи
закінчити виплату набавок (виплат) з державного бюджету, вносячи відповідні зміни в законодавство.

Однак, якщо чинне правове положення передбачає
виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги,
необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

З огляду
на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у зазначеному рішенні, та положення частини 1 статті 58 Конституції
України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових
актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність, слід мати на
увазі, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних
коштів, яке базується на спеціальних та
чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути постановлена у залежність від бюджетних асигнувань. Тобто, посилання органами державної влади на
відсутність коштів, як на причину
невиконання своїх обов'язків, не повинні
прийматися до уваги.

Тому доводи апеляційної
скарги про відсутність фінансових можливостей держави для виплати спірної
щорічної допомоги колегія суддів не приймає до уваги.

Оскільки
правові положення, які передбачають
виплату щорічної разової допомоги ветеранам війни до Дня Перемоги є
чинними, тобто не скасовані, не змінені,
позивач, який є інвалідом війни 1
групи, має право на її отримання, і органи державної влади не можуть свідомо зменшувати
ці виплати.

За таких
обставин, колегія суддів апеляційного
суду вважає правильною постанову суду про стягнення на користь позивача
щорічної разової допомоги у розмірі,
встановленому Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з урахуванням частково виплаченої суми.
Розмір допомоги визначено судом першої інстанції відповідно до розміру
мінімальної пенсії за віком на травень місяць 2004 та 2005 років.

Колегія
суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги в частині порушення судом
першої інстанції норм процесуального права.

Із
матеріалів справи вбачається, що

постанова
суду про задоволення позову прокурора була оголошена в судовому засіданні 17
травня 2007 року, про що мається запис у
протоколі судового засідання, відомостей
про проголошення вступної та резолютивної частини постанови суду протокол
судового засідання не містить, а тому
доводи апеляційної скарги про відсутність у справі вступної та резолютивної
частини постанови суду не приймаються судом апеляційної інстанції.

Також не
є прийнятними до уваги апеляційного суду доводи апеляційної скарги про сплив
встановленого частиною 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства
України річного строку для звернення до суду,
у зв'язку з чим суд першої інстанції повинен був відмовити у позові.

Відповідно
до частини 1 статті 110 Кодексу адміністративного судочинства України
пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Із
матеріалів справи вбачається, що
письмово, а також у судовому засіданні
представники відповідачів не заявляли про сплив встановленого законом строку
звернення до адміністративного суду з позовом.

Колегія
суддів вважає, що без відповідної заяви
сторони про застосування наслідків пропуску строку суд першої інстанції не мав
законних підстав для розгляду за власною ініціативою зазначеного питання та для
відмови у задоволенню позову з цих підстав.

Проте, правильно вирішивши спір по суті, суд помилився у розрахунках заборгованості та
не вирішив позовних вимог, заявлених до
Міністерства праці та соціальної політики Автономної Республіки Крим.

Стягненню
підлягає сума 3549 грн. 50 к. ((92, 45 грн.х10)+(332 грн. х 10)-(295
грн.+400грн.)= 3549 грн. 50к.)

Судом
апеляційної інстанції встановлено, що
другий відповідач не проводить спірних виплат на користь одержувачів грошової
допомоги, а тому не повинен відповідати
перед позивачем.

Відповідно до частини 2 статті 201 Кодексу адміністративного судочинства
України підставами для зміни постанови суду першої інстанції є правильне по
суті вирішення справи, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи процесуального права, а також вирішення не всіх позовних

вимог
або питань.

Таким чином, постанову суду слід
змінити, стягнувши суму у іншому розмірі
та вказавши на відмову у задоволенні позовних вимог прокурору Білогірського
району АР Крим в інтересах ОСОБА_1до другого відповідача - Міністерства праці
та соціальної політики Автономної Республіки Крим про стягнення щорічної
разової допомоги.

Виходячи
з наведеного та керуючись статтями 195,
198, 201, 205,
207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів судової палати у цивільних
справах,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Міністерства праці та соціальної політики населення Автономної
Республіки Крим задовольнити частково.

Постанову
Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим від 17 травня 2007 року
змінити.

Стягнути
з Управління праці та соціального захисту Білогірської районної державної
адміністрації на користь ОСОБА_1щорічну разову допомогу за 2004 і 2005 роки у
сумі 3549 грн. 50 к.

Відмовити
прокурору Білогірського району Автономної Республіки Крим у задоволенні решти
позовних вимог та вимог до Міністерства праці та соціальної політики Автономної
Республіки Крим про стягнення щорічної разової допомоги.

Постанова
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Постанова
може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом одного
місяця.