Справа № К-3721/08
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2008-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09
липня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів
Вищого адміністративного суду
України у складі :

Суддів: Бутенка В. І.,

Лиски Т. О. (доповідач),

Панченка О. І.,

Сороки М. О.,

Штульмана І. В.,

провівши
в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи
за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Марківському районі
Луганської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання провести
перерахунок пенсії, касаційне
провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Управління Пенсійного
фонду України в Марківському районі Луганської області на постанову
Марківського районного суду Луганської області від 01 листопада 2007 року та
ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2008 року,
-

В С
Т А Н
О В И
Л А:

У вересні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Марківського районного суду
Луганської області з позовом до УПФ України
в Марківському районі Луганської області про визнання дій неправомірними та
зобов'язання провести перерахунок пенсії.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Внаслідок захворювання, пов'язаного з
виконанням робіт із ліквідації наслідків аварії, його визнано інвалідом ІІІ групи. Крім того, статтею 14
Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ) його віднесено до
першої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. На підставі цього Закону йому призначено державну
пенсію та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну його здоров'ю, розмір
яких повинен визначатися, виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка
встановлена законами, але відповідач визначив розмір зазначених пенсій
позивачеві згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 3
січня 2002 року № 1 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат
окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок
коштів державного бюджету» (далі - Постанова КМУ № 1), виходячи з базової
величини для обчислення конкретних державних пенсій та додаткових пенсій за
шкоду, заподіяну особам, віднесеним до 1 категорії, відповідно 19,91 грн.

Позивач стверджував, що статтями 50 та 54 Закону №
796-ХІІ встановлено, що він має право на щомісячну додаткову пенсію за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, та
розмір його пенсії не може бути нижчим 6 мінімальних пенсій за віком.
Відповідач усупереч зазначеним нормам не провів відповідне нарахування цих
пенсій. Тому він звернувся до відповідача щодо проведення відповідного
визначення та перерахунку зазначених пенсій, однак отримав відмову.

Просив визнати протиправною вказану відмову УПФ України в
Марківському районі Луганської області та зобов'язати відповідача нарахувати
йому пенсію в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за
віком, виходячи зі встановленого розміру мінімальної пенсії за віком, а
також зобов'язати відповідача в подальшому проводити перерахунок призначеної
пенсії в разі збільшення розміру мінімальної пенсії за віком.

Постановою Марківського районного суду Луганської області від 01 листопада
2007 року позов задоволено.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 15 лютого 2008 року постанова суду першої інстанції
змінена. Абзац третій резолютивної частини постанови викладено в наступній
редакції: «Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Марківському
районі Луганської області здійснити перерахунок пенсії по інвалідності та
додаткової пенсії згідно ст. 50, ст. 54 Закону України «Про статус соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з
17.08.2007р. ОСОБА_1, встановивши їх в розмірі 2436 грн. та 203 грн. відповідно».
Виключено з резолютивної частини постанови абзац четвертий щодо зобов'язання
УПФ України в Марківському районі Луганської області робити перерахунок пенсії,
призначеної Колосову М. Ф. у разі підвищення мінімальної пенсії за віком в
подальшому. В іншій частині постанова суду залишена без змін.

У касаційній скарзі УПФ України в Марківському районі Луганської області
ставить питання про скасування судових рішень в зв'язку з неправильним
застосуванням норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового
рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позов, суди
попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач повинен здійснити
нарахування та виплату пенсій позивачу виходячи з розмірів, встановлених
Законом України від 28 лютого
1991 року № 796-ХІІ «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не
постановою Кабінету Міністрів України від 3 січня 2002 року № 1 «Про
підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям
пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного
бюджету».

Висновки судів відповідають обставинам справи, нормам
матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни
мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі
повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі
України від 28 лютого 1991 року
№ 796-ХІІ «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Внаслідок захворювання, пов'язаного з
виконанням робіт із ліквідації наслідків аварії, його визнано інвалідом ІІІ групи. Положеннями статті 14
Закону № 796-ХІІ його віднесено до першої
категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону № 796-ХІІ
особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідами ІІІ групи, призначається
щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 процентів
мінімальної пенсії за віком.

Згідно з частиною четвертою статті 54 Закону № 796-ХІІ в
усіх випадках розмір пенсій для інвалідів ІІІ групи, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 6 мінімальних пенсій
за віком.

За таких обставин правильними та такими, що відповідають
Закону № 796-ХІІ, є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач має
право на призначення пенсії в розмірі, не нижчому 6 мінімальних пенсій за
віком, та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі
50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції
України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на
обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту,
суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з
пріоритетності законів над підзаконними актами, суди першої та апеляційної
інстанцій прийшли до правильного висновку, що при визначенні розміру пенсій
позивачеві застосуванню підлягають частина перша статті 50 та частина четверта
статті 54 Закону № 796-ХІІ, а не Постанова КМУ № 1, яка істотно звужує обсяг
встановлених законом прав.

Частиною п'ятою статті 54 Закону № 796-ХІІ передбачено,
що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи
захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України. Однак,
надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що
останній, встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу
прав позивача, встановлених цим же Законом. Тобто, Кабінет Міністрів України
повинен був встановити зазначений порядок, не порушуючи положень цього Закону,
в тому числі й інших законів, якими встановлено розміри мінімальної пенсії за
віком.

Зі статей 50 та 54 Закону № 796-ХІІ випливає, що під час
визначення розміру пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», іншого
нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший
розмір, немає.

З огляду на викладене правильними є висновки судів
попередніх інстанцій щодо невзяття до уваги положень частини третьої статті 28
Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з якої
випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим
частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та
відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для
відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання
пенсії і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтями 50 та 54 Закону
№ 796-ХІІ.

Відповідно до частини третьої статті 67 Закону № 796-ХІІ, яка
набрала чинності 31 жовтня 2006 року, у разі збільшення розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом,
підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до статті 54 цього Закону, а
також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним
до 1, 2, 3, 4 категорій, та розмір щомісячної компенсації сім'ям за втрату
годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється
з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка є імперативною, свідчить, що підставою для
перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму, і цей
перерахунок здійснюється з дня встановлення цього мінімуму.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний
розмір пенсій за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб,
які втратили працездатність, визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від
нового розміру прожиткового мінімуму.

Оскільки позивачеві слід визначати пенсію, виходячи з мінімальної пенсії
за віком, яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, то в разі збільшення розміру цього прожиткового
мінімуму перерахунок пенсії позивачеві повинен проводитись, виходячи з нового
розміру мінімальної пенсії за віком.

Тому правильними також є висновки судів
попередніх інстанцій щодо протиправності відмови відповідачем у перерахунку
пенсій у разі встановлення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Залежно від зміни розміру прожиткового мінімуму статтею 65 Закону
України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та статтею 62 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007 рік» було
встановлено мінімальний розмір пенсії за віком із 1 жовтня 2006 року в
розмірі 366 гривень, із 1 січня 2007 року - 380 гривень, із 1 квітня 2007 року
- 406 гривень, який суди попередніх інстанцій застосовували під час перевірки
законності дій відповідача щодо проведення перерахунку пенсій та невиплати
недонарахованої суми пенсій.

Отже, суди першої та апеляційної
інстанцій правильно зобов'язали відповідача здійснити перерахунок пенсій
позивачеві з врахуванням наведених вище розмірів.

Крім того, суд апеляційної
інстанції вірно відмовив у задоволенні
позову в частині зобов'язання відповідача в подальшому проводити
перерахунок призначеної пенсії в разі збільшення розміру мінімальної пенсії за
віком, оскільки відповідно до частини 1
статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень.

Таким чином, неможливо зобов'язати
відповідача на майбутнє вчиняти певні дії, оскільки відсутні факти порушення
пенсійних прав позивача в майбутньому.

Відповідно до ч.3
ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу
слід відхилити, оскільки судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, правова
оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують.

Керуючись ст.ст.
2201, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного
судочинства України, колегія
суддів ,-

У Х В
А Л И
Л А:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Марківському районі
Луганської області відхилити, а постанову Марківського районного суду
Луганської області від 01 листопада 2007 року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 15 лютого 2008 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає,
крім випадків, передбачених ст. 237 КАС України.

Судді :

В.
І. Бутенко

Т.
О. Лиска

О.
І. Панченко

М.
О. Сорока

І.
В. Штульман