Справа № 22а-1530/2008
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2008-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

_ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД_
cправа № 22а- 1530/08
Головуючий суддя у 1-ій
категорія статобліку - 24
У Х В А Л А

Іменем України

03 липня 2008 року
м. Дніпропетровськ

Колегія
суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого,
судді Сафронової С.В.(доповідач)

суддів Поплавського В.Ю.,

Уханенко С.А.

при
секретарі Фірсік Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хортицького
районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2007 року

по
адміністративній справі № 2а-82/07 за позовом ОСОБА_1 до Головного
управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та третьої особи ВАТ
«Запорізький алюмінієвий комбінат» про визнання незаконною відмови у призначенні пенсії та спонукання до
перерахунку пенсії,-

в с т а н о в и л а:

Постановою
Хортицького районного суду м. Запоріжжя
від 28 вересня 2007 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1
про визнання незаконною відмови в призначені їй трудової пенсії з 12.03.1986
р., з зобов'язанням відповідача провести перерахунок пенсії за період з
12.03.1986 р. по 23.02.1994 р. та стягнути з відповідача на її користь понесені
судові витрати.

Не погодившись з вказаною постановою, позивачка
звернулася з апеляційною скаргою в якій посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, просила скасувати постанову суду першої інстанції та
винести нове рішення, яким визнати незаконною відмову в призначені трудової
пенсії з 12.03.1986 р., з зобов'язанням
відповідача провести перерахунок пенсії за період з 12.03.1986 р. по
23.02.1994 р. та стягненням з відповідача на її користь понесених судових
витрат

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій районі письмово заперечуючи
проти апеляційної скарги просить залишити постанову суду першої інстанції без
змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки ОСОБА_1 набувши з 12.03.1986 р. право на
пенсію за віком з заявою та відповідними документами для призначення пенсії до
органів пенсійного фонду не звертала, а тому пенсія позивачці за вислугу років
була призначена їй з 12.01.1994 року у виключному порядку, згідно з листом
адміністрації від 01.02.1994 р. № 02-Л-72/4, в якому вказувалося про можливість такого призначення з моменту
надання документів Запорізьким виробничим алюмінієвим комбінатом.

Окремо відповідач в письмових запереченях наголошується
на тому, що позивачкою без поважним на то причин було пропущено строк звернення
до суду з адміністративним позовом, що є підставою для відмови у задоволені
позову.

ВАТ «Запорізький алюмінієвий комбінат» письмово
заперечуючи проти апеляційної скарги посилається на законність та
обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яке прийнято з додержанням норм
матеріального та процесуального права, просить залишити апеляційну скаргу
позивачки без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення з'явившихся сторін по справі,
перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка з травня 1952 року
працювала на Дніпровському алюмінієвому заводі імені С.М.Кірова звідки була
звільнена наказом № 718 від 28.12.1973
р. на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне порушення трудової
дисципліни, що нею було оскаржено до суду. Рішенням народного суду
Орджонікідзевського району м.Запоріжжя від 29.01.1974 року у задоволені позову
ОСОБА_1 про поновлення на роботу до Дніпровського алюмінієвого заводу та
стягнення заробітної плати за вимушений прогул було відмовлено. Вказане рішення
суду набрало законної сили, проте позивачка свою трудову книжку на підприємстві
не отримала, і при розгляді даної
адміністративної справи суду не надала будь-яких доказів щодо вини
Дніпровського алюмінієвого заводу в не отриманні неї трудової книжки у період з
грудня 1973 року по січень 1994 рік чи у перешкоджанні її зверненню за
призначенням пенсії з березня 1986 року, тобто з часу набуття права на пенсію
за віком.

Як вбачається з матеріалів справи, під час роботи
позивачки на Дніпровському алюмінієвому заводі, за її зверненням до комісії по
призначенню пенсії від 11.10.1972 р. та на підставі медичних документів і
подання адміністрації та комітету профспілки підприємства, їй була встановлена
третя група інвалідності по загальному захворюванню, у зв'язку з чим позивачка
перебувала на обліку Орджонікідзевського райсобесу м.Запоріжжя та у період з
1972 року по грудень 1978 року отримувала пенсію по інвалідності, виплату якої
було припинено розпорядженням Орджонікідзевського відділу соціального
забезпечення від 09.01.1979 р. у зв'язку з тим, що за висновком МСЕК позивачка
не була визнана інвалідом.

Встановлені судом першої інстанції обставини та
досліджені наявні у справі докази свідчать про те, що позивачка з часу виникнення
у неї права на отримання пенсії за віком, тобто з березня 1986 році, не
зверталася до Дніпровського алюмінієвого заводу з заявами про оформлення їй
пенсії за віком чи про видачу будь-яких документів для цього, також як і не
зверталася з відповідною заявою про призначення їй пенсії за віком до органів
соціального забезпечення. Від пропозицій отримати трудову книжку на
підприємстві та оформити заяву на призначення пенсії за віком позивачка
відмовлялася, про що свідчать не тільки письмові листи-відповіді третьої особи
по справі, а і лист Управління соціального забезпечення від 20.08.1993 р.
(а.с.28).

Надані позивачкою копії її скарг до народних депутатів, в
прокуратуру, засоби масової інформації та інші установи з приводу незаконного
звільнення, отримання травми на виробництві та встановлення зв'язку з її
інвалідністю, переводу пенсії з інвалідності на пенсію за віком, а також надані
копії листів-відповідей на скарги позивачки, колегія суддів не вважає
підтвердженням звернення позивачки у визначеному законом порядку за
призначенням їй пенсії за віком та не слугують доказами порушення з боку
органів соціального захисту прав позивачки та норм діючого законодавства, яким
було врегульовано питання пенсійного забезпечення населення.

Враховуючи вищенаведене у суду першої інстанції були
відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин по даній справі
норми ч.2 ст.87 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на яку позивачка
посилалася в позові, як на підставу призначення та виплаті їй пенсії за період
з 12.03.1986 р. по 23.02.1994 р.

Матеріалами адміністративної справи та копіями матеріалів
пенсійної справи позивачки встановлено, що пенсія за віком їй була призначена з
січня 1994 року в порядку виключення за розпорядженням управління соціального захисту
населення обласної держадміністрації та по узгодженню з прокуратурою
Орджонікідзевського району м.Запоріжжя (а.с.13, 15). Разом з тим, у лютому 1994
року позивачкою особисто подавалися до Ленінського відділу соціального захисту свідоцтва про народження дітей, свідоцтво про
шлюб та про колгоспний стаж роботи для врахування їх при обчислені пенсії за
віком. У липні 1996 р. позивачкою до Ленінського відділу соціального
захисту подавалася заява про врахування
до її загального трудового стажу за період роботи в колгоспі Чапаєва
Пологівського району Запорізької області.
Крім того, з часу призначення пенсії позивачці неодноразово проводився
її перерахунок з врахуванням наданих нею документів про статус учасника війни,
отриману нагороду та інше.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується
з судом першої інстанції, який відмовляючи у задоволені позову
ОСОБА_1 правильно прийшов до висновку про те, що позивачка з часу призначення
їй пенсії за віком у 1994 р., не скористувалася своїм правом оскаржити незаконне,
на її думку, призначення або ж обрахування пенсії, чи її перерахунок

Оцінивши встановлені по справі обставини та надані
сторонами докази, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачкою
пропущено строк на звернення до адміністративного суду, і підстави для
поновлення цього строку відсутні.

Колегія
суддів погоджується з такими висновками суду через наступне.

Стаття 104 КАС України наділяє особу, яка вважає, що
порушено її права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин правом на звернення до адміністративного
суду з позовом. Зазначене право на судовий захист в прядку
адміністративного судочинства обмежене певними часовими рамками, визначеними в частинах 1 та 2 статті 99 КАС України.

Матеріалами справи встановлено, що з 1975 року за
скаргами ОСОБА_1 різними установами та посадовими особами неодноразово
проводилися перевірки Дніпровського алюмінієвого заводу з кадрового питання, за
результатами яких позивачці надавалися відповіді про відсутність порушень її
прав з боку підприємства, а органами соціального забезпечення та Дніпровським
алюмінієвим заводом на запити різних установ, організації та посадових осіб, до
яких позивачка зверталася зі скаргами, неодноразово надсилалися запитувані
документи та надавалися письмові відповіді, у тому числі і на адресу
позивачки.

Частиною 2 ст.99 КАС України
передбачено, що для звернення до
адміністративного суду за захистом прав,
свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ч.1 ст.100 КАС України пропущення
строку звернення до адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за

умови, якщо на цьому наполягає
одна із сторін

Як вбачається з
матеріалів справи, відповідач у суді першої інстанції звертав увагу суду на
пропущення позивачкою строку звернення до суду з позовом та наполягав з цих
підстав відмовити у його задоволенні.

Таким чином, колегія суддів, підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі суд
першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення
обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги виводів суду не спростовують.

Керуючись ст.195 , п.1 ч.1 ст.198
, ст.200 , п.1
ч.1 ст.205 , ст.206 Кодексу адміністративного
судочинства України , колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Хортицького районного суду
м. Запоріжжя від 28 вересня 2007 року - залишити без змін.

Ухвала
суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця з дня виготовлення її повного тексту.

Повний
текст ухвали виготовлено 08 липня 2008 року

Судді