Справа № К-85/07
Суддя: Бим М.Є.
Дата ухвалення: 2008-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня
2008 року
м. Київ

Колегія
суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого:
судді Бим М.Є.

суддів:
Гордійчук М.П., Леонтович К.Г., Харченка В.В., Чалого С.Я.

при
секретарі: Топчій В.В.

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу
за касаційною скаргою управління Пенсійного фонду України у Кельменецькому
районі Чернівецької області на постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 28 листопада 2006 року у справі №9/108 за позовом
приватного підприємця ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у
Кельменецькому районі Чернівецької області про визнання вимоги недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2006 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до УПФУ
у Кельменецькому районі Чернівецької області про визнання недійсними та скасування
вимог про сплату недоїмки зі страхових внесків на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування від 22 лютого 2006 року №Ф-233 та від 22 березня 2006 року
№Ф-273.

Постановою
господарського суду Чернівецької області від 04 липня 2006 року в задоволенні
позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28
листопада 2006 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

В касаційній
скарзі відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, як
таке, що прийнято з порушенням норм матеріального права та залишити в силі
рішення суду першої інстанції, яке вважає законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати
докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені
в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого
доказу.

Перевіривши матеріали справи, правильність
застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Суд першої інстанції відмовляючи в
задоволенні позову виходив з того, що позивач у відповідності з нормами Закону
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є платником
страхових внесків, а тому несе відповідальність за невиконання вимог
вищевказаного Закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанцій та
ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної
інстанції мотивував своє рішення тим, що для
позивача як платника єдиного податку є пріоритетними положення Указу Президента
України від 3 липня 1998 року № 727/98 “Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого підприємства” і Закону України від 19
жовтня 2000 року № 2063-III “Про державну підтримку малого підприємництва”, а тому
він звільняється від сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Однак з таким висновком суду апеляційної
інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом
встановлено, що позивач є платником єдиного
податку, що підтверджується свідоцтвом про сплату єдиного податку, а також платником страхових
внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування і має
заборгованість по платежах до Пенсійного
фонду України.

На підставі поданих
позивачем розрахунків сум страхових внесків на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування, що підлягають сплаті за січень-грудень 2005 року та січень-лютий
2006 року сума зобов'язання по сплаті страхових внесків підприємця (в розмірі 32 %)
становить 6 175 грн. 83 коп., переплата станом на 01 січня 2005 року складала 22 грн. 22 коп., частка єдиного
податку сплачена в сумі 1438 грн. 50 коп.
Заборгованість з січня 2005 року по січень 2006 року (включно) склала 4496 грн.
71 коп. Крім того позивач повинен був сплатити внески в розмірі 1-5 % за
вказані періоди в сумі 380 грн. 76 коп., фактично сплачено позивачем 369
грн. 16 коп., заборгованість склала 11 грн. 60 коп. Позивачу як приватному
підприємцю зараховано відповідачем частку єдиного податку в сумі 822 грн. в сплату страхових внесків за
вказаний період.

Відповідачем 22 лютого 2006 року була виставлена вимога
про сплату боргу № Ф-233 на суму 4508 грн. 31 коп., а 22 березня 2006 року,
вимога № 273 на суму 218 грн. 40 коп. (за лютий 2006 року).

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) регулюються відносини,
що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного
страхування. Дія інших нормативно-правових актів на ці правовідносини може
поширюватися лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому
не суперечить. Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи
загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які
підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; перелік
платників страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування,
обчислення та сплати страхових внесків; стягнення заборгованості за цими
внесками.

Пунктом 1 статті 11 Закону № 1058-IV встановлено, що
загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які
працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до
законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та
господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях, в об'єднаннях громадян,
у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи
юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок), придбали спеціальний торговий патент на умовах
трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством.

Згідно п. 1 ст. 14
Закону № 1058-IV страхувальниками цих осіб є їх роботодавці, які відповідно до
ч.1 ст. 15 цього Закону є платниками страхових внесків та зобов'язані на
підставі п. б ч. 2 ст. 17 зазначеного Закону нараховувати, обчислювати і сплачувати
в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

У статті 18 Закону № 1058-IV зазначено, що страхові
внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій
території України в порядку, встановленому цим Законом, вони не включаються до
складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему
оподаткування, на ці внески не поширюється податкове законодавство, а іншим
законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати
страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Ставки, механізм справляння та пільги щодо сплати збору
на обов'язкове державне пенсійне страхування встановлені Законом України «Про
збір на обов'язкове державне пенсійне страхування», яким, як і Законом №
1058-IV, не встановлено такої пільги, як звільнення від сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне страхування для суб'єктів підприємницької
діяльності, котрі перейшли на спрощену систему оподаткування.

Указ Президента України № 727/98 регулює питання
оподаткування суб'єктів малого підприємництва. Згідно з вимогами статті 15
Прикінцевих положень Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у
відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону. Положення статті 6
зазначеного Указу про звільнення суб'єктів малого підприємництва, які сплачують
єдиний податок, від збору на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування,
Закону суперечать і застосуванню не підлягають.

Статтею 19 Закону № 1058-IV встановлено, що страхові
внески до солідарної системи загальнообов'язкового державного пенсійного
страхування нараховуються роботодавцем на суми фактичних витрат на оплату праці
(грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної
та додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат.

За таких обставин
колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування не входять до системи оподаткування, на них не поширюється
податкове законодавство, іншим законодавством не можуть встановлюватися пільги
з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати, а тому
обов'язок сплачувати страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування не зумовлюється статусом платника податку як суб'єкта
підприємницької діяльності.

Отже, апеляційний суд помилково скасував правильне по
суті рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.226
Кодексу адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасовано помилково.

Оскільки апеляційний суд під час розгляду справи неправильно
застосував норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, а суд
першої інстанції вирішив спір відповідно до вимог чинного законодавства, тому
зазначена обставина відповідно до ч.1ст.226 КАСУ є підставою для
скасування ухваленої у справі постанови апеляційного суду, та залишення в
силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 221, 223, 226, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Кельменецькому
районі Чернівецької області задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду
від 28 листопада 2006 року скасувати, а постанову господарського суду Чернівецької області від 04 липня
2006 року - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
оскарженню не підлягає.

Судді: