Справа № К-27336/06
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2008-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в складі:

Головуючого

Цуркана М.І.

Суддів

Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г., Ліпського Д.В.,
Юрченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1до Управління праці та соціального захисту населення
Лисичанської міської ради Луганської області про стягнення одноразової
допомоги, яка переглядається за касаційною скаргою Управління праці та
соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області на
постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 2 червня 2006 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 13 липня 2006 року,

у с т а н о в и л а :

У травні 2006 року ОСОБА_1. звернувся в суд з позовом до Управління праці та соціального захисту
населення Лисичанської міської ради Луганської області (далі УПСЗН) про
стягнення недоплаченої одноразової грошової допомоги.

Зазначив, що йому, як інваліду війни ІІ групи, згідно із статтею 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно
до 5 травня належить виплачувати разову грошову допомогу у розмірі восьми
мінімальних пенсій за віком.

Посилаючись на те, що у 2003, 2004, 2005 роках виплати проведені
неповністю, тобто у розмірі, що не співвідносяться із розміром мінімальної
пенсії за віком, то утворилась заборгованість у сумі 3164 грн., яку просив
стягнути з відповідача.

Постановою Лисичанського міського
суду Луганської області від 2 червня 2006 року, залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області від 13 липня 2006 року, позов задоволено
частково.

Ухвалено стягнути з відповідача на
користь Кошаринського І.Я. заборгованість з щорічної разової грошової допомоги
до 5 травня за 2005 рік у розмірі 2326 грн.

У задоволенні решти вимог
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі УПСЗН
Лисичанської міської ради Луганської області, посилаючись на порушення судами
норм матеріального права, просить скасувати ухвалені рішення та відмовити в позові.

Заслухавши суддю, розглянувши та
обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач є ветераном війни - інвалідом війни ІІ групи.

Також встановлено, що ОСОБА_1.
нараховані та виплачені до 5 травня: у
2003 році - 120 грн.; у 2004 році - 160 грн.;
у 2005 році - 330 грн.

Задовольнивши позов частково, суд
першої інстанції, а апеляційний суд погодившись з таким висновком, виходив з
того, що виплата допомоги передбачена Законом України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі восьми мінімальних пенсій за
віком і не може пов'язуватись з
наявністю чи відсутністю коштів,
оскільки при прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Крім того, рішенням Конституційного Суду
України у справі за № 1-27/2004 від 01.12.2004 положення статті 44 Закону
України «Про Державний бюджет України на 2004 рік», якими обмежено розмір
щорічної допомоги ветеранам війни, визнані неконституційними, а тому рішення
підлягає застосуванню щодо спірних правовідносин і в 2005 році, оскільки
положення відповідних статей законів про державні бюджети у 2003 -2005 роках є
тотожними.

Суди також
дійшли висновку, що виплати за 2003-2004 рік не підлягають стягненню у зв»язку
з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

З висновками судів не можна погодитися виходячи з наступного.

Правовий статус ветеранів війни, у тому числі питання щодо надання їм
пільг, визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники
війни (частина друга статті 4 Закону).

За змістом частини п'ятої статті 13 Закону, щорічно до 5 травня інвалідам
війни ІІ групи виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» встановлено, що фінансування витрат,
пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів
державного та місцевих бюджетів, а частиною першою статті 17-1 (стаття
доповнена Законом України від 19.06.2003 р.№ 968-ІV, який набув чинності 12.07.2003) визначено, що щорічну виплату разової
грошової допомоги до 5 травня здійснюють органи праці та соціального захисту
населення.

Законом України від 26.12.2002 року №380-ІУ установлено,
що у 2003 році виплата допомоги інвалідам війни ІІ групи має становити 120
грн., Законом України від 27.11.2003 року № 1344-ІУ така виплата на 2004 рік
визначена у розмірі 160 грн., а Законами України від 23 грудня 2004 року № 2285-IV, від 25 березня 2005 року № 2505-IV «Про держаний бюджет України на 2005 рік» установлено,
що у 2005 році виплата щорічної разової допомоги визначена у розмірі 330 грн.

За таких обставин, судам необхідно було: з'ясувати до
повноважень якого органу належало здійснювати виплати у 2003 році, оскільки
станом на 5 травня цього року Закон не наділяв такими повноваженнями органи праці та соціального захисту населення; навести докази, що
підтверджують незаконність рішень, дій чи бездіяльності відповідача з невиплати
допомоги до 5 травня у 2004 році та при
виплаті розміру допомоги у 330 гривень за 2005 рік, з урахуванням того, що Закон України від 23 грудня 2004 року N 2285-IV
«Про держаний бюджет України на 2005 рік» в частині визначення розміру виплат
неконституційним не визнаний, а відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Натомість, суд першої інстанції, оцінюючи Закон України «Про Державний бюджет
України на 2005 рік» щодо встановлення
розміру щорічної разової допомоги інвалідам ІІ групи вийшов за межі
повноважень, оскільки відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів не
поширюється на публічно-правові спори, що віднесені до юрисдикції
Конституційного Суду України.

Апеляційний суд помилок суду першої інстанції не усунув, а відхиливши
доводи апеляційної скарги, у своєму рішенні не навів обставин якими
спростовується твердження відповідача про те, що останній діяв у межах
визначеної компетенції.

Наведені порушення вимог законодавства, що допущені судами попередніх
інстанцій є підставою для скасування
ухвалених рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої
інстанції, оскільки суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, а оскаржені рішення не
відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України
щодо законності та обґрунтованості.

Керуючись статтями 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Лисичанської міської ради Луганської області задовольнити частково.

Постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 2 червня 2006
року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 13 липня 2006 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена
до Верховного Суду України лише за винятковими обставинами у строк та у порядку
визначеними статтями 237 - 239 КАС України.

Головуючий
М.І.Цуркан

Судді:
С.Є. Амєлін

М.Г.
Кобилянський

Д.В.
Ліпський

В.В.
Юрченко