Справа № 22-а-3000/2007
Суддя: Горбань В.В.
Дата ухвалення: 2007-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року липня
місяця „16" дня колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого,
судді: Курської А.Г.

Суддів: Горбань
В.В.

Шаповалової О.
А.

При
секретарі: Іванові
O.K.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі адміністративну справу
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Алушта Автономної
Республіки Крим про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання
прийняти рішення та стягнення моральної шкоди, за апеляційними скаргами
Управління Пенсійного фонду України в м. Алушта
Автономної Республіки Крим, ОСОБА_1 на постанову Алуштинського міського
суду Автономної Республіки Крим від 14 лютого 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

07 листопада
2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду
України в м. Алушта Автономної
Республіки Крим про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання
прийняти рішення та стягнення моральної шкоди. Вимоги мотивовані тим, що вона
має загальний трудовий стаж - 29 років 10 місяців і 1 день, у тому числі, і
стаж роботи на посадах державних службовців - 24 роки 3 місяці і 13 днів. 11
липня 2006 року вона звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії
по досягненню 55 років на підставі ст. 37 Закону України „Про державну
службу" за наявності страхового стажу не менше 20 років, у тому числі,
стажу державної служби не менше 20 років на посадах, віднесенених до категорій
посад державних службовців. Рішенням відповідача № 272/03 від 20.09.2006 року в
призначенні пенсії згідно зі ст. 37 Закону України „Про державну службу"
їй було відмовлено, оскільки посади керівників і спеціалістів державної
податкової адміністрації /інспекції/, на яких вона працювала 10 років 6 місяців
і 9 днів, не віднесені до відповідної категорії посад державних службовців,
встановлених ст. 25 Закону. Просить зазначене рішення Управління Пенсійного
фонду України в м. Алушта АРК скасувати, оскільки державна податкова
адміністрація України є центральним органом виконавчої влади і витрати на її
забезпечення фінансуються з держбюджету, посадові особи податкової служби
являються державними службовцями, на яких розповсюджується Закон України „Про
державну службу". Крім того, стаття 37 Закону не містить вимоги того, що
категорії посад державних службовців встановлюються виключно статтею 25 Закону,
категорії посад можуть встановлюватися і іншими нормативно-правовими актами, а
саме Законом України „Про державну податкову службу в Україні", Положенням
про спеціальні звання посадових осіб державної податкової служби і іншими.
Вважає, що має право на призначення пенсії згідно зі ст. 37 Закону України „Про
державну службу" і просить визнати незаконним і скасувати рішення
Управління Пенсійного фонду України в м. Алушта Автономної Республіки Крим №
272/3 від 20.09.2006 року і зобов'язати відповідача призначити їй з 01.07.2006
року пенсію згідно зі ст. 37 Закону України „Про державну службу" як особі
за наявності страхового стажу не менше 20 років, в тому числі не менше 20 років
стажу на посадах, віднесених до категорій державних службовців.

Справа №
22-а-3000/2007 р Головуючий
в 1 інстанції Любинецький М.В.

Доповідач Горбань
В.В.

В
доповненнях до позову позивачка
просила стягнути
на її користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн., яку обґрунтовує тим, що їй
тривалий час не призначається пенсія в порушення Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідачем були
порушені строки прийняття рішення про відмову в призначенні пенсії, такими
діями відповідача було порушено її нормальні життєві зв'язки, оскільки
погіршився її матеріальний стан і рівень життя, що вимагало від неї додаткових
зусиль для організації свого життя, вона ніде не працює за станом здоров'я,
інших доходів не має, і пенсію їй не призначають.

Постановою
Алуштинського міського суду Автономної Республіки Крим від 14.02.2007 року
адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення управління
Пенсійного фонду України в м. Алушта Автономної Республіки Крим № 272/3 від 20
вересня 2006 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком за Законом
України „Про державну службу" визнано протиправним та скасовано.
Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м. Алушта Автономної
Республіки Крим прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 з 1 липня 2006 року
пенсію за віком за Законом України „Про державну службу". У задоволенні
позову про стягнення з управління Пенсійного фонду України у м. Алушта Автономної
Республіки Крим на користь ОСОБА_1 моральної шкоди відмовлено.

На
вказану постанову суду Управлінням Пенсійного фонду України в м. Алушта Автономної
Республіки Крим принесено апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову
суду з ухваленням нової про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1, посилаючись
на порушення норм матеріального і процесуального права, на неповне з'ясування
обставин, які мають суттєве значення для розгляду справи, на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам справи.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду в частині відмови в
задоволенні її позову і з ухваленням в цій частині нової постанови про
стягнення на її користь з відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.,
посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

У
запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить постанову суду в частині
задоволення її позову залишити без змін, вважає її законною, а апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду України у м. Алушті відхилити, як
необгрунтовану.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних
скарг, заперечення на апеляційну скаргу, вислухавши пояснення позивачки, її
представника та представника відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга управління Пенсійного фонду України в м. Алушта не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1
підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи
постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив
із того, що робота позивачки на посадах керівних працівників та спеціалістів
Державної податкової адміністрації (інспекції) в м. Алушта підлягає
зарахуванню до стажу державної служби та надає їй право на призначення пенсії
державного службовця на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу».
При цьому визнав встановленим, що рішення № 272/3 від 20 вересня 2006 року
управління Пенсійного фонду України в м. Алушта
про відмову у призначенні пенсії за віком за законом України «Про державну
службу» є незаконним та підлягає скасуванню.

З такими
висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони
відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

При
розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що позивачка на протязі 10
років 7 місяців 7 днів працювала на посадах керівних працівників та
спеціалістів Державної податкової адміністрації (інспекції) в м. Алушта. 26.04. 1999 року

Яблочкіна Т.М
була звільнена з посади головного державного податкового інспектора відділу
податків з фізичних осіб на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи
Яблочкіній Т.М. у призначенні пенсії за віком на підставі ст. 37 Закону України
«Про державну службу», управління Пенсійного фонду України в м. Алушта виходило з того,
що на час досягнення пенсійного віку позивачка посад, віднесених до категорій
посад державних службовців, не обіймала. А стаж роботи на посадах керівних
спеціалістів та спеціалістів державної податкової адміністрації, яким
присвоюються спеціальні звання, не відноситься до стажу державної служби.

Згідно
зі ст. 37 Закону України «Про державну службу» право на одержання пенсії
державних службовців мають особи, які досягли встановленого законодавством
пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25
років, для жінок - не менше 20 років, та які на час досягнення пенсійного віку
працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20
років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних
службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.

Таким
чином, правила даного закону передбачають право на одержання пенсії державних
службовців осіб, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах,
віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця
роботи на час досягнення пенсійного віку. При цьому виникнення у них права на
одержання такої пенсії не пов'язано з обійманням ними на час досягнення
пенсійного віку посад, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно
до вимог статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба в
Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних
органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та
одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Частиною
2 статті 2 Закон України «Про державну службу» передбачено, що посадовими
особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники
керівників державних органів та їх аппарату,
інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами
покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих
функцій.

Статтею
25 Закон України «Про державну службу» до другої-сьомої категорії посад
державних службовців відносяться, у тому числі, - інші відповідні посади
структурних підрозділів інших центральних органів державної виконавчої влади.

Згідно
зі ст. 4 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» державна
податкова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади. Їй
підпорядкована державна податкова адміністрація в Автономній Республіці Крим, а
останній - державні податкові інспеції у районах та містах.

Фінансування
органів державної податкової служби України здійснюється з державного бюджету
(ст. 6 Закону).

Згідно з
правилами статей 8-10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»
на посадових осіб державної податкової служби України покладено здійснення
організаційно-розпорядчих функцій.

Аналізуючи
вимоги відповідних Законів України «Про державну службу» та «Про державну
податкову службу в Україні», суд першої інстанції дійшов обгрунтованого
висновку про те, що керівні працівники та спеціалісти органів державної
податкової служби є державними службовцями.

Підтвержденням
правового становища керівних працівників та спеціалістів органів державної
податкової служби як державних службовців також є те, що з часу набрання
чинності Закону України «Про державну службу» працівники органів державної
податкової служби відповідно до ст. 17 Закону приймають присягу державного
службовця, відповідно до
ст. 13 Закону
заповнюють Декларації про
доходи та

зобов'язання
фінансового характеру, відповідно до ст.4
Закону проходять конкурсний відбір при працевлаштуванні до державних
податкових органів.

Зі
змісту трудової книжки, яку було оглянуто в суді апеляційної інстанцій, вбачається,
що в 1994 році ОСОБА_1 приймала присягу державного службовця.

З
відповіді начальника ДПІ в м. Алушта
від 13.06.2007 року слідує, що з 1994 року державні службовці ДПІ в м. Алушта заповнюють
Декларації про доходи (а.с. 139).

Відповідно
до п. 2 абз. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 283 від 03 травня 1994
року (зі змінами та доповненями) «Про порядок обчислення стажу державної
служби» до стажу державної служби зароховується робота (служба) на посадах
керівників і спеціалістів в апараті державної податкової служби.

Виходячи
з наведенного, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку, що час роботи позивачки на посадах
керівних працівників та спеціалістів Державної податкової адміністрації
(інспекції) в м. Алушта,
яким присвоюваються спеціальні звання, слід зарахувати до стажу державної
служби, яке дає право на призначення пенсії державного службовця на підставі
ст. 37 Закону України «Про державну службу», та визнав рішення № 272/3 від 20
вересня 2006 року управління Пенсійного фонду України в м. Алушта про відмову у
призначенні пенсії позивачці за віком на підставі Закону України «Про державну
службу» незаконним.

На
підставі викладеного, колегія суддів вважає, що порушень судом першої інстації
норм матеріального і процессуального
права при вирішенні цього питання не допущено, правова оцінка обставин по справі
дана вірно, а тому апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України слід
залишить без задоволення, а постанову суду в цієй частині - без змін.

Доводи
апеляційної скарги не містять правових підстав для скасування постанови суду.

Згідно
зі статтею 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи
в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з необґрунтованості позовних вимог на підставі ст. 107 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Проте з такими
висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Зі
змісту позовної заяви позивачки вбачається, що спричинення моральної шкоди
позивачка пов'язує з незаконними діями посадових осіб управління у зв'язку з
прийняттям рішення про відмову у призначенні пенсії за віком на підставі Закону
України «Про державну службу», а також з неправомірною бездіяльністю посадових
осіб відповідача щодо прийняття рішення про призначення пенсії за нормами
Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». При
цьому просила задовольнити вимоги на підставі ст. ст. 1167, 1172 ЦК України та ст.
107 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Вирішуючи спір,
суд першої інстанції не звернув уваги на дані обставини.

Відповідно
до правил статті 107 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну
особам внаслідок несвоєчасного або неповного призначення (перерахунку) та
виплати пенсій, передбачених цим Законом, несуть відповідальність згідно із
законом.

Згідно з
ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичний або юридичній особі неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності
вини.

Вирішуючи
спір, суд першої інстанції встановив порушення відповідачем прав позивачки на
призначення пенсії за віком як державному службовцю на підставі Закону України
«Про державну службу» та визнав рішення відповідача про відмову у призначенні
пенсії незаконним.

Але при
цьому не дав правової оцінки доводам позивачки, що незаконними діями
відповідача їй були причинені душевні страждання, які викликані порушенням її
права на своєчасне призначення пенсії, чим спричинена моральна шкода.

Приймаючи
до уваги дані обставини, колегія суддів погоджується, що незаконними діями
відповідача позивачці були спричинені деякі незручності. Але стягнення 10000
грн. моральної шкоди буде надмірним, оскільки дії відповідача пов'язані з
прийняттям рішення про відмову у призначенні пенсії за Законом України «Про
державну службу» і незручності позивачки з цим мали місце у зв'язку з
неналежним врегулюванням даного питання діючим законодавством.

У
зв'язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне застосувати норми Конвенції
про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), а також рішення
Європейського Суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001р.),
яке більш змістовно розкриває поняття справедливості сатисфакції (ст. 41
Конвенції).

Враховуючи,
що Конвенція є частиною національного законодавства, а відповідне рішення є
прецедентним, тому можливе посилання на дане рішення як на джерело права.

Зокрема,
у вищезазначеному рішенні при визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди
Європейський Суд використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного
права являється достатнім для справедливої сатисфакції.

За таких
обставин, оскільки суд першої інстанції визнав факт порушення прав позивачки на
призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про державну службу» та
поновив її порушене право, колегія суддів вважає це достатнім для відмови в
позові про відшкодування моральної шкоди в грошовому виразі, оскільки цивільне
право передбачає і інші форми для задоволення таких вимог.

Оскільки
судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, колегія суддів
вважає необхідним постанову суду в цієй частині скасувати і ухвалити нову
постанову про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди в
грошовому виразі.

Виходячи
з наведеного та керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 202, 205, 206 КАС
України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Алушта відхилити.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову
Алуштинського міського суду Автономної Республіки Крим від 14.02.2007 року в
частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди
скасувати і ухвалити нову постанову.

У
задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в грошовому виразі
відмовити.

В решті цю ж
постанову залишити без змін.

Постанова
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Постанову
може бути оскаржено протягом одного місяця з дня набрання нею законної сили безпосередньо
до Вищого адміністративного суду України.

Вирішуючи
спір, суд першої інстанції встановив порушення відповідачем прав позивачки на
призначення пенсії за віком як державному службовцю на підставі Закону України
«Про державну службу» та визнав рішення відповідача про відмову у призначенні
пенсії незаконним.

Але при
цьому не дав правової оцінки доводам позивачки, що незаконними діями
відповідача їй були причинені душевні страждання, які викликані порушенням її
права на своєчасне призначення пенсії, чим спричинена моральна шкода.

Приймаючи
до уваги дані обставини, колегія суддів погоджується, що незаконними діями
відповідача позивачці були спричинені деякі незручності. Але стягнення 10000
грн. моральної шкоди буде надмірним, оскільки дії відповідача пов'язані з
прийняттям рішення про відмову у призначенні пенсії за Законом України «Про
державну службу» і незручності позивачки з цим мали місце у зв'язку з
неналежним врегулюванням даного питання діючим законодавством.

У
зв'язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне застосувати норми Конвенції
про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), а також рішення
Європейського Суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001р.),
яке більш змістовно розкриває поняття справедливості сатисфакції (ст. 41
Конвенції).

Враховуючи,
що Конвенція є частиною національного законодавства, а відповідне рішення є
прецедентним, тому можливе посилання на дане рішення як на джерело права.

Зокрема,
у вищезазначеному рішенні при визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди
Європейський Суд використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного
права являється достатнім для справедливої сатисфакції.

За таких
обставин, оскільки суд першої інстанції визнав факт порушення прав позивачки на
призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про державну службу» та
поновив її порушене право, колегія суддів вважає це достатнім для відмови в
позові про відшкодування моральної шкоди в грошовому виразі, оскільки цивільне
право передбачає і інші форми для задоволення таких вимог.

Оскільки
судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, колегія суддів
вважає необхідним постанову суду в цієй частині скасувати і ухвалити нову
постанову про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди в
грошовому виразі.

Виходячи
з наведеного та керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 202, 205, 206 КАС
України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Алушта відхилити.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову
Алуштинського міського суду Автономної Республіки Крим від 14.02.2007 року в
частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди
скасувати і ухвалити нову постанову.

У
задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в грошовому виразі
відмовити.

В решті цю ж
постанову залишити без змін.

Постанова
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Постанову
може бути оскаржено протягом одного місяця з дня набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.