Справа № 2а-1988/08/8
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2008-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

16.10.08

Справа №2а-1988/08/8

(14:56)

Окружний адміністративний суд
Автономної Республіки Крим у складі головуючого судді Кушнової А.О. , при секретарі Габрись П.С., розглянув
у відкритому судовому засіданніадміністративну справу

за позовом ОСОБА_1, м. Керч

до
Військового комісаріату АР Крим, м. Сімферополь

про зобов'язання присвоїти статус
учасника бойових дій

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, паспорт
НОМЕР_1 виданий 10.02.1998р.

від відповідача: ОСОБА_2,
довіреність від 21.01.2008р. НОМЕР_2

Суть спору: позивач звернувся до
Керченського міського суду АРК із адміністративним позовом до Керченського
міського військового комісаріату про зобов'язання присвоїти статус учасника
бойових дій.

Ухвалою Керченського міського суду
АРК від 16.07.2008 р. позовна заява залишена без руху.

Ухвалою Керченського міського суду
АРК від 05.08.2008 р. справу передано до Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим за підсудністю.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 19.08.2008р. відкрито провадження по
адміністративній справі за позовом ОСОБА_1до Керченського міського військового
комісаріату.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 19.08.2008р. закінчено підготовче
провадження та справу призначено до судового розгляду на 30.09.08.

30.09.08 відповідач надіслав на
адресу суду клопотання про залучення до участі у адміністративній справі іншого
відповідача, а саме Військовий комісаріат АРК, у зв'язку з тим, що Керченський
міський військовий комісаріат не має власних повноважень до встановлення
статусу учасника бойових дій. Позивач у судовому засіданні 30.09.08 повністю
підтримав зазначене клопотання.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 30.09.2008р. замінений первісний відповідач
- Керченський військовий комісаріат належним відповідачем - Військовим
комісаріатом АРК.

В ході судового засідання по
справі, яке відбулося 16.10.08 представником відповідача були надані суду
наступні документи: письмові заперечення проти позову, в яких відповідач
просить відмовити у задоволенні позову, копію протоколу №22/2 від 20.10.2003р.
засідання комісії Військового комісаріату АР Крим щодо вирішення питань
стосовно встановлення статусу ветеранів війни.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
в 1962-1965 роках позивач проходив військову службу, а саме з 1963 по 1965 р.р.
приймав участь у бойових діях в Республіці Куба, що підтверджується
відповідними довідками Центрального архіву Міністерства оборони РФ і військовим
квитком позивача. Відповідач за думкою позивача безпідставно відмовляє йому у
присвоєнні статусу учасника бойових дій, тому позивач звернувся до суду про
зобов'язання відповідача присвоїти йому такий статус.

Відповідач проти позову заперечує та в своїх письмових
запереченнях проти позову зазначає, що для встановлення такого статусу позивачу
необхідною умовою є особиста участь позивача у бойових діях або забезпеченні
бойової діяльності військ, тоді як документи, надані позивачу для розгляду на
комісію не дають підстав вважати, що позивач приймав особисту участь у бойових
діях або забезпеченні бойової діяльності військ. Крім того, відповідач
наполягає на застосуванні до позивача наслідків пропущення строку звернення до
суду згідно ст.. 99 КАС України, оскільки право позивача було порушено в 2003
році.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши докази по справі в їх сукупності, заслухавши позивача та представника
відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_1року на ім'я ОСОБА_1,
04.08.1942 року народження, виданий військовий квиток серіїНОМЕР_3 (а.с.10).

27.12.1962 року позивач згідно
наказу №313 зарахований до списків в/ч 67616, що підтверджується записом в
графі 15 військового квитка «Проходження
дійсної військової служби» (а.с. 10).

09.10.1963 року згідно наказу №242
позивач направлений для проходження служби до в/ч 25780, що підтверджується
архівною довідкою Центрального архіву Міністерства оборони РФ від 25.04.2003
року №8/128624 (а.с. 11) та 12.10.1963 року позивач прибув до Республіки Куба
для проходження військової служби.

16.11.1963 року позивач згідно
наказу №03 зарахований до в/ч 75380, що підтверджується довідкою ЦАМО РФ та
вибув із цієї частини 07.07.1965 року до СРСР в/ч 67616 згідно наказу №156
(а.с. 11). Запис про зарахування 16.11.1963 року позивача до в/ч 75380 у
військовому званні рядового на службу поваром міститься також в військовому
квитку позивача в графі 15 «Проходження дійсної військової служби» (а.с. 10).

Відповідно до довідки Центрального
архіву Міністерства оборони РФ зазначено, що особовий склад в/ч 75380 приймав
участь у наданні інтернаціональної допомоги на території Куби.

Позивач звернувся до комісії
Військового комісаріату АР Крим про встановлення йому статусу учасника бойових
дій, однак відповідно протоколу №22/2 від 20.10.2003р. засідання комісії
Військового комісаріату АР Крим (а.с. 35-37) комісією прийнято рішення №176 від
20.10.2003р. про відмову позивачу у присвоєнні статусу учасника бойових дій,
оскільки за рішенням комісії факт участі
у бойових діях на о.Куба архівна довідка не підтверджує (а.с. 12).

У судовому засіданні позивач
пояснив, що 12.10.1963 року прибув на о.Куба у складі військової частини 75380,
військовослужбовців озброїли кулеметами із розрахунку 1 кулемет на 3 осіб, з
12.10.1963 по 16.11.1963р. позивач ніс військову службу, приймав безпосередню
участь у бойових діях, а з 16.11.1963р. був направлений поваром на кухню.
Вважає, що військова служба на кухні безпосередньо відноситься до забезпечення обороноздатності
військ. В період проходження служби на о.Куба постійно забезпечував харчуванням
військовослужбовців, супроводжував судна, які приймали участь у бойових діях.
Вважає, що має право на присвоєння статусу учасника бойових дій, оскільки всім
його знайомим, які проходили таку ж службу на о.Куба, в тому числі будучи
поварами, давно присвоєний такий статус.

Представник відповідача у судовому
засіданні пояснив, що необхідною умовою для встановлення статусу учасника
бойових згідно п.2 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» для осіб, які за рішенням уряду СРСР проходили службу,
працювали або перебували у відрядженнях в державах, де в цей період велися
бойові дії і які брали участь в бойових
діях або забезпеченні бойової діяльності військ є факт участі у бойових діях
або забезпеченні бойової діяльності військ, тоді як доказів того чи іншого позивач
не надав. Вважає, що надані довідки ЦАМО РФ не підтверджують особистої участі позивача в бойових діях на
о.Куба або забезпеченні бойової діяльності військ, а отже рішення про відмову у
присвоєнні статусу учасника бойових дій №176 від 20.10.2003р. є законним та
обґрунтованим. Крім того вважає, що позивачем пропущений річний строк звернення до суду, встановлений
ст. 99 КАС України і тому просить застосувати наслідки пропущення строку
звернення до адміністративного суду, передбачені ст. 100 КАС України та
відмовити у задоволенні позову повністю.

Проаналізувавши матеріали справи та
пояснення позивача та представника відповідача у судовому засіданні, оцінивши
докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС
України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2
КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України
встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 частини 1 статті
17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних
чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Справою адміністративної юрисдикції
(адміністративною справою) є переданий на вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.1 ч.1 ст.3
КАС України).

Пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС
України визначено поняття суб'єктів владних повноважень, до яких належать орган
державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова
особа, інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Зазначений спір має ознаки
публічно-правового спору та підлягає розгляду в порядку адміністративного
судочинства.

Оцінюючи правомірність дій
відповідача, суд керувався критеріями, закріпленими у частині 3 статті 2 КАС
України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які
повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного
суб'єкта.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС
України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням
принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Стаття 19 Конституції України
зобов'язує орган влади діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами
України.

Отже «на підставі» означає, що
суб'єкт владних повноважень повинний бути утворений у порядку, визначеному
Конституцією та законами України та зобов'язаний діяти на виконання закону, за
умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що
суб'єкт владних повноважень повинен вчиняти дії, не виходячи за межі прав та
обов'язків, встановлених законами.

«У спосіб» означає, що суб'єкт
владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури
вчинення дії, і повинен обирати лише встановлені законом способи правомірної
поведінки при реалізації своїх владних повноважень.

Суд з'ясовує, чи використане
повноваження, надане суб'єкту владних повноважень, з належною метою;
обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без
проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія;
добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки
зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням
принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації,
тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення
розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної
особи.

Щодо правомірності відмови
відповідача у встановленні та підтвердженні наявності підстав, які дають право
вважати позивача учасником бойових дій в Республіці Куба, відповідач діяв
упереджено, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття
рішення, без дотримання розумного балансу між публічними інтересами та
інтересами конкретної особи, несправедливо та без використання повноваження з
метою, з якою це повноваження надано.

Відповідно до статті 2 Закону
України “Про військовий обов'язок і
військову службу” №2232-XIІ від 25.03.1992 року військова служба є державною
службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до
неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом
Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до
їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до
стажу державної служби.

Статтею 40 Закону України “Про військовий обов'язок і військову службу”
встановлено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які
виконують конституційний обов'язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються
відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про
соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей",
"Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких
інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту
військовослужбовців, які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням
Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Правовий статус ветеранів війни,
забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння
формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначені Законом України
від 22.10.1993 № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" відповідно до преамбули цього Закону (із змінами та
доповненнями).

У відповідності до статті 1 Закону
України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"
цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов
для підтримання здоров'я й активного довголіття; організації соціального та
інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для
цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання
цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання
пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно
до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Учасниками бойових дій відповідно
до статті 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань
по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з'єднань, об'єднань
всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських
загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Разом з тим відповідно до п. 2 ч.1
ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ колишнього СРСР, які за рішенням Уряду СРСР проходили службу,
працювали чи перебували у відрядженням в
державах, де в цей час велися бойові дії, і брали участь в бойових діях чи
забезпеченні бойової діяльності військ.

Відповідно до ч. 1 Положення про
комісії по розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу ветеранів війни
та визначення осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту", затвердженого наказом Міністерства юстиції України 28 серпня
1996 року за № 484/509, на комісію покладається, зокрема, вирішення питань про
встановлення статусу учасника бойових дій стосовно всіх категорій громадян,
крім пенсіонерів Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України,
Національної гвардії України та Цивільної оборони України.

У своїй діяльності комісії
керуються Конституцією України, Законом України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту", іншими законами України, указами,
розпорядженнями Президента України, постановами Верховної Ради України,
постановами Кабінету Міністрів України, нормативно - правовими актами МО
України.

Порядок розгляду питань, пов'язаних
із встановленням статусу учасника бойових дій і прийняття відповідних рішень
визначений постановою Кабінету Міністрів України № 458 від 26 квітня 1996 року та наказом
Міністерства Оборони України від 26 липня 1996 року №208.

Відповідно до 4. Положення про
комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу ветеранів
війни та визначенням осіб, на яких поширюється чинність Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"",
затвердженого наказом Міністерства оборони України від 26.07.1996 № 208
підготовку матеріалів для розгляду комісії, проведення пошукових заходів,
спрямованих на допомогу громадянам в одержанні відповідних архівних довідок,
здійснюють районні (міські) військові комісаріати.

Комісії зобов'язані приймати
документи для розгляду, реєструвати їх у спеціальній книзі обліку, уважно
вивчати документи, інформувати заявника про прийняття документів на розгляд і
дату засідання комісії. Заслуховувати пояснення громадян, які їх подали,
свідків, представників організацій, установ та громадських організацій
ветеранів, досліджувати інші докази громадян і в десятиденний термін з дня
одержання документів прийняти відповідне рішення про встановлення статусу, про
що інформувати заявника. У разі відмови громадянину у встановленні йому
відповідного статусу ветерана війни, комісії сповіщають причину (мотиви)
відмови. При необхідності комісії можуть повертати документи до
райміськвійськкоматів на доопрацювання для повторного їх подання на розгляд
комісії. З усіх розглянутих питань рішення комісії вносять до протоколу, який
підписують всі члени комісії і затверджує військовий комісар.

Згідно до п.8 зазначеного Положення
у разі звернення громадян до суду стосовно встановлення факту участі у бойових
діях чи інших подіях, які дають право на отримання статусу ветерана війни, і
прийняття судом відповідного позитивного рішення, це рішення суду розглядає
комісія як документ, що підтверджує право громадянина на встановлення
відповідного статусу. Витяг з рішення суду, на підставі якого комісія винесла
рішення, підлягає збереженню, а у подальшому - передачі у Центральний архів
Міністерства оборони України.

Згідно вказаних нормативно-правових
актів встановлення відповідного статусу учасника бойових дій є компетенцією
відповідних комісій. Комісія виносить рішення колегіально, рішення вважається
прийнятим, якщо за нього проголосувало більшість членів комісії від її
загального складу.

Досліджуючи підстави відмови
позивачу у встановленні статусу учасника бойових дій та дотримання порядку
прийняття рішення судом встановлено наступне.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 8 лютого 1994 року за № 63
"Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту" затверджено Перелік
держав, яким надавалася допомога
за участю військовослужбовців Радянської
Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового,
начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ,
військовослужбовців Збройних Сил,
Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових
формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ
колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території.

Відповідно до Переліку держав і
періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів
України від 08.02.1994р. № 63 "Про організаційні заходи щодо застосування
Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" до нього включено Кубу із періодом бойових дій з липня 1962 р. по
листопад 1963 р.

Загальновідомим та таким, що не
підлягає доказуванню є факт, що липня 1962 р. по листопад 1963 р. на острові
Куба за участю військ Радянської Армії проходила військово-стратегічна операція
"Анадирь" по вирішенню Карибської кризи.

Відповідно до довідки Центрального
архіву Міністерства оборони РФ від 25.04.2003 року №8/128624 (а.с. 11)
підтверджується, що в документах по обліку особового складу в/ч пп 75380 за
1963-1965 роки значиться старший повар Жуков Валерій Павлович, 1942 р.н., до
частини зарахований 16 листопада 1963 року (наказ №03), вибув із частини 07
липня 1965 року до СРСР в/ч 67616 м.Виборг (наказ №156). В довідці зазначено,
що особовий склад в/ч 75380 приймав участь у наданні інтернаціональної допомоги
на території Куби.

Судом встановлено, що з 27.12.62р.
по 07.07.65р. позивач проходив дійсну строкову службу у ВС СРСР у військовому
званні рядового, в тому числі проходив службу у Республіці Куба з 09.10.1963р.
по 07.07.1965р.р. поваром у військовій частині 75380, в той самий період, коли
відбувалася військова Карибська криза, що проголошена Директивою ГІП ВС
Російської Федерації від 05.08.2003р. №314/12/0410, тобто забезпечував бойову
діяльність військ.

З огляду на зазначене суд
задовольняє вимоги позивача, тому що наведені докази, підтверджені
документально, вважає достатньою підставою на підтвердження факту про те, що
позивач дійсно забезпечував бойову діяльність військ у Республіці Крим під час
проходження військової служби старшим поваром в період з 09.10.1963 р. по
07.07.1965 р, тобто приймав участь в забезпечені бойової діяльності військ СРСР
у складі військової частини № 75380, що приймала участь у військово -
стратегічній операції "Анадирь" під час Карибської (з 01.07.1962 р.
по 30.11.1963 р.).

Враховуючи наведене, суд приходить
до висновку, що рішення Комісії Військового комісаріату АР Крим щодо
встановлення статусу ветеранів війни №176 від 20 жовтня 2003 року, яким
позивачу відмовлено в наданні статусу учасника бойових дій, є неправомірним,
натомість достатніми та законними є підстави для визнання позивача учасником бойових дій.

Суд також враховує, що суб'єкт
владних повноважень зобов'язаний діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо
реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих
результатів.

На підставі викладеного, суд вважає,
що рішення відповідача по відмові у наданні позивачу статусу учасника бойових
дій, не може бути визнане таким, що вчинене на підставі, у межах повноважень,
безсторонньо (неупереджено) та добросовісно, тому позовні вимоги позивача
підлягають повному задоволенню.

Щодо строку звернення позивача до
суду суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 99
КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частина 2 статті 99 КАС України
встановлює, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод
та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та
інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші
строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3 ст.99 КАС України).

Наслідки пропущення строків
звернення до адміністративного суду встановлює ст.100 КАС України. Пропущення
строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із
сторін.

Судом встановлено, що позивач
дізнався про рішення Комісії Військового комісаріату АР Крим щодо встановлення
статусу ветеранів війни №176 від 20 жовтня 2003 року в жовтні 2003 року, отже
ще до прийняття Кодексу адміністративного судочинства України, тому річний
строк звернення до суду , встановлений ч.2 ст. 99 КАС України до позивача не
застосовується.

Натомість при визначенні строку для
звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів
позивача суд прийшов до висновку про те, що такий строк визначається цивільним
законодавством, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, а саме
Цивільним кодексом УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 71 Цивільного
кодексу УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Отже початок відрахування строку,
впродовж якого позивач мав право звернутися до адміністративного суду за
захистом своїх прав починається з 1 вересня 2005 року, а саме дати введення в
дію Кодексу адміністративного судочинства України і такий строк для позивача
становить три роки.

Позивач звернувся із позовом до
суду 15 липня 2008 року, про що свідчить відтиск штампу вхідної кореспонденції
Керченського міського суду АР Крим від 15.07.08 (вхідний №17653). Отже строк
звернення до адміністративного суду позивача у три роки починається з 01.09.05
та закінчується 01.09.08 в той час як позивач звернувся до суду до закінчення
цього строку, а отже позивач звернувся до суду в межах строку, і тому строк
звернення до суду позивача не є пропущеним, а отже підстав для поновлення
такого строку у суду немає.

Відповідно до частини 1 статті 94
КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

У зв'язку зі складністю справи
судом 16 жовтня 2008 року проголошені вступна та резолютивна частина постанови,
а 21 жовтня 2008 року постанова складена у повному обсязі.

Керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення Комісії Військового комісаріату АР Крим щодо встановлення статусу
ветеранів війни №176 від 20 жовтня 2003 року про відмову ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2
року народження, у встановленні його учасником бойових дій.

3. Зобов'язати Комісію Військового
комісаріату АР Крим щодо встановлення статусу ветеранів війни (АДРЕСА_1)
прийняти рішення про визнання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, учасником
бойових дій та видати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, посвідчення
встановленого зразка.

4. Стягнути з Державного бюджету України
(ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) 3,40 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили
через 10 днів з дня складення у повному обсязі у разі неподання заяви про
апеляційне оскарження (апеляційної скарги).

Якщо після подачі заяви про
апеляційне оскарження апеляційна скарга не подана, постанова набирає законної
сили через 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Протягом 10 днів з дня складення
постанови у повному обсязі через Окружний адміністративний суд Автономної
Республіки Крим до Севастопольського апеляційного адміністративного суду може
бути подана заява про апеляційне оскарження, після подачі якої протягом 20 днів
може бути подана апеляційна скарга.

Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження (10 днів).

Суддя Окружного

адміністративного суду

Автономної Республіки Крим Кушнова А.О.