Справа № 22-а-5299/2008
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2008-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

07 липня 2008
року
м. Львів

Колегія суддів
Львівського апеляційного адміністративного суду

в складі:

головуючого-судді Олендера І.Я.,

суддів Шавеля
Р.М., Заверухи О.Б.

при
секретарі
Романишин О.Р.,

з участю осіб :

від позивача - ОСОБА_3,ОСОБА_4
- представники,

від відповідача - не
явився,

від третьої
особи - ОСОБА_5 - представник, ОСОБА_6 - адвокат,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Сколівського районного суду
Львівської області від 19 жовтня 2007 року в справі № 2-а-32/07

за адміністративним позовом ОСОБА_1

до Корчинської сільської ради Сколівського району Львівської
області,

треті особи без
самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Сколівський районний
відділ земельних ресурсів, ОСОБА_2

про визнання нечинним рішення Корчинської
сільської ради Сколівського району Львівської області № 124 від 27 лютого 2004
року, -

в с т а н о в и л
а :

В
березні 2007 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Сколівського районного суду
Львівської області з адміністративним позовом до Корчинської сільської ради
Сколівського району Львівської області, треті особи
без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Сколівський
районний відділ земельних ресурсів, ОСОБА_2 про визнання
нечинним рішення Корчинської сільської ради Сколівського району Львівської
області № 124 від 27 лютого 2004 року.

19
жовтня 2007 року Сколівським районним судом Львівської області прийнято
постанову в даній справі № 2-а-32/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Корчинської сільської ради Сколівського району Львівської області, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Сколівський районний відділ земельних ресурсів, ОСОБА_2 про
визнання нечинним рішення Корчинської сільської ради
Сколівського району Львівської області № 124 від 27 лютого 2004 року, якою
позов було задоволено.

Прийняту
постанову суд першої інстанції мотивує тим, що позивачу належать 0,62 га паю,
хоча фактично йому має належати 1,11 га паю, за рахунок паю позивача в розмірі
0,49 га, третій особі ОСОБА_2 незаконно на підставі оскаржуваного рішення
виділена земельна ділянка, яка була передана у власність. Незаконність
прийнятого рішення вбачається з матеріалів кримінальної справи по обвинуваченню
ОСОБА_5 Крім того вилучення у позивача земельної ділянки відбулось всупереч
вимог ст.ст.140,141 ЗК України.

Вказану
постанову суду в апеляційному порядку оскаржив представник третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5,
який покликається, що така прийнята з порушенням норм матеріального права,
висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, що призвело до
прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, тому просить постанову
скасувати та прийняти нову про відмову в задоволенні позову.

Як на доводи в
своїй апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що судом першої інстанції
було помилкового зроблено висновок, що саме земельна ділянка позивача була
надана ОСОБА_2 Не враховано, що хоча позивач і має сертифікат на земельну
ділянку (пай), однак він володіє лише майновим правом на земельну ділянку, а не
володіє чи користується нею в натурі, докази чого відсутні, а тому покликання
суду на вилучення такої ділянки у позивача є безпідставними. Крім того, є
безпідставними покликання суду на матеріали кримінальної справи про
обвинувачення ОСОБА_5, оскільки на час прийняття постанови в даній
адміністративній справі вирок по такій постановлено не було.

Представники
апелянта в судовому засіданні доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали та
просять таку задовольнити.

Представники
позивача в судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги та
просять таку відхилити.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення представників апелянта на підтримання
доводів апеляційної скарги, пояснення представників позивача на заперечення
проти доводів такої, вивчивши матеріали справи, судова колегія вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити, постанову суду першої інстанції -
скасувати та прийняти нову про відмову в задоволені позову.

Так, як
вбачається зі змісту постанови суду першої інстанції задовольняючи позовні
вимоги суд виходив з того, що позивачу належать 0,62 га паю, хоча фактично йому
має належати 1,11 га паю, за рахунок паю позивача в розмірі 0,49 га, третій
особі ОСОБА_2 незаконно на підставі оскаржуваного рішення виділена земельна
ділянка, яка була передана у власність. Незаконність прийнятого рішення
вбачається з матеріалів кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_5 Крім того
вилучення у позивача земельної ділянки відбулось всупереч вимог ст.ст.140,141
ЗК України.

Колегія суддів
вважає, що такі покликання не могли стати підставою для задоволення позовних
вимог в даній адміністративній справі виходячи з наступного.

Розглядаючи
спір та приймаючи постанову про задоволення позову в частині скасування рішення
відповідача № 124 від 27 лютого 2004 року суд першої інстанції необґрунтовано
виходив виключно з вимог Земельного кодексу України, в частині права, щодо
давності користування земельною ділянкою, передбаченого ст.119 ЗК України,
вилучення земельної ділянки, а тому дійшов до неправильного висновку про
неправомірність дій суб'єкту владних повноважень, щодо прийняття оскаржуваного
рішення.

Так,
судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для
прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це
рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При
цьому судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ч.1 ст.10 Закону
України “Про місцеве самоврядування в Україні” міські ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування,
визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Як
вбачається з матеріалів справи Корчинською сільською радою Сколівського району
Львівської області 27 лютого 2004 року на підставі повноважень та у спосіб
передбачений Законом України “Про місцеве самоврядування в Україні” було
прийнято рішення № 124 „Про розгляд заяви гр.ОСОБА_2 „Про затвердження проекту
забудови та проект відведення земельної ділянки площею 0,18302 га в урочищі
„Передні” для обслуговування житлового будинку та 0,04013 га для ведення
сільського господарства, яким передано у приватну власність земельну ділянку
для обслуговування та будівництва житлового будинку (а.с.33).

З огляду
на встановлені обставини таке рішення прийнято на підставі заяви 3-ї особи
ОСОБА_2, тобто обґрунтовано, та позивачем не наведено жодного доказу, що таке
рішення суперечить вимогам Закону України “Про місцеве самоврядування в
Україні” та вимогам Земельного кодексу України в частині, що передбачає
процедуру набуття права користування та власності на земельні ділянки.

Колегія
суддів вважає, що дії відповідача узгоджуються з вимогами ст.7 Конституції
України згідно якої в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування,
та ст.144 Конституції України відповідно до якої органи місцевого самоврядування
в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території, а тому визнає, що відповідач у справі,
приймаючи оскаржуване рішення, станом на час його прийняття, діяв на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і чинними законами
України, тобто правомірно, що ним доведено, як в суді першої так і апеляційної
інстанції.

При
прийняті постанови суд першої інстанції не врахував, що згідно вимог ч. 1 та 2
ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу, та що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому судом
не враховано, що згідно нині чинного ЗК України, а також земельного
законодавства УРСР в редакції 1970 року, ЗК УРСР, в редакції 1990 року,
земельні ділянки надавались в користування та у власність громадян лише на
підставі рішень органів місцевого самоврядування - сільських, районних міських
рад, їх виконавчих органів.

Колегія
суддів апеляційної інстанції вважає, що наявність в погосподарській книзі
Корчинської сільської ради запису про те, що за ОСОБА_1 закріплено певний
розмір земельної ділянки (а.с.11-22) не є свідченням того, що земельна ділянка
надавалась ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, а тому з огляду на це факт
наявності в погосподарській книзі запису про закріплення певного розміру
земельної ділянки, а також фактичне користування земельною ділянкою не є
підставою виникнення в особи - ОСОБА_1 права власності чи права користування
спірною земельною ділянкою.

Крім того з
даних погосподарської книги на думку колегії суддів не вбачається, що спірна
земельна ділянка розташована саме в урочищі „Передні”, однак суд першої інстанції робить протилежний висновок, хоча
жодних інших документів, які б підтверджували права ОСОБА_1 на спірну земельну
ділянку суду першої інстанції, ні суду апеляційної, надано не було.

Колегія суддів
вважає помилковими покликання суду першої інстанції на те, що за рахунок паю
позивача в розмірі 0,49 га, третій особі ОСОБА_2 незаконно на підставі
оскаржуваного рішення виділена земельна ділянка, яка була передана у власність.

Так, дійсно у
позивача наявно право на земельну частку (пай), підтверджене відповідним
сертифікатом від 03.07.1996 року (а.с.9)., однак позивач, як вбачається з
матеріалів справи та пояснень його представників, не скористався своїм правом
вимоги на відведення паю в натурі на місцевості відповідно до законодавства, а
тому твердження суду про те, що частку паю ОСОБА_1 зменшено на 0,49 га, які
виділено ОСОБА_2 є безпідставним та не підтверджується зібраними у справі
доказами.

На думку колегії
суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції безпідставно зробив висновок
про те, що саме земельна ділянка позивача була надана ОСОБА_2, хоча в
матеріалах справи відсутні будь-які докази про відведення земельної ділянки
позивачеві, який, маючи Державний сертифікат на пай, володіє лише майновими
правами на земельну ділянку, а не володіє чи користується нею в натурі.

З наведеного
вище вбачається, що спірна земельна ділянка не могла бути вилучена у позивача,
оскільки така йому у передбаченому земельним законодавством порядку не
відводилась.

При цьому
колегія суддів вважає, що право на одержання паю позивачем в натурі існує, і
таким він може в будь-який час скористатись в передбаченому земельним
законодавством порядку, однак надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки в
урочищі „Передні” жодним чином не зачіпає та не порушує законних прав та
інтересів позивача, щодо одержання такого паю.

Крім того
безпідставними є покликання суду в мотивувальній частині постанови на ст. 119
ЗК України - набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю,
оскільки така норма вступила в дію з 01 січня 2002 року та має пряму дію в
часі, а тому не може поширюватись на
правовідносини, які існували до прийняття вказаної норми.

Щодо покликань
суду першої інстанції на порушення кримінальної справи відносно сільського
голови с. Корчин ОСОБА_5 та його засудження, то колегія суддів апеляційної
інстанції встановила, що згідно вироку Сколівського райсуду від 31.10.2007 р. у
справі за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 365
ч.3, 366 ч.1, 2 КК України (а.с.92-93) спірна земельна ділянка не була
предметом злочинних дій сільського голови ОСОБА_5, а тому притягнення до
кримінальної відповідальності та засудження ОСОБА_5 не має жодного відношення
до даної адміністративної справи

Вироком суду,
зокрема, встановлено, що в рішенні №124 Корчинської сільської ради від
27.02.2004 р. сільським головою ОСОБА_5 було зроблено дописку про те, що
ОСОБА_2 Корчинською сільською радою окрім земельної ділянки площею 0,18302 га
для будівництва та обслуговування житлового будинку було також передано
земельну ділянку площею 0,0401 га для ведення особистого селянського
господарства, тобто вказане рішення було незаконним лише в частині виділення
ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0401 га. Саме цю земельну ділянку згідно
вироку суду було повернуто громаді с. Корчин, як незаконно отриману.

Дана обставина
спростовує твердження суду про незаконність рішення Корчинської сільської ради
№ 124 від 27.02.2004 р. в частині земельної ділянки площею 0,18302 га для
будівництва та обслуговування житлового будинку

Крім того, як
вбачається з довідки № 233 від 27.03.2008 р. Корчинською сільською радою
рішення про надання земельної ділянки в
урочищі в урочищі „Передні” гр. ОСОБА_1 не приймалось (а.с.116), а згідно
довідки №234 від 27.03.2008 р. Корчинської сільської ради землі урочища
„Передні” не відносяться до земель пайового фонду (а.с.117).

Також суд
апеляційної інстанції вважає, підставними покликання апелянта на заперечення
визнання позову ОСОБА_5 - представником ОСОБА_2, так як про це вказано в
описовій частині постанови, оскільки таке твердження суду спростовується
протоколами судових засідань, із змісту яких не вбачається визнання позову
представником третьої особи.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав,
свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

Колегія суддів
апеляційного суду вважає, оскільки публічно - правові відносини в даному
випадку, щодо прийняття рішення про надання у власність спірної земельної
ділянки третій особи, виникли не між сторонами, позивачем не надано жодних
об'єктивних доказів, щодо законного користування чи перебування у його
власності, саме спірної земельної ділянки, то рішення відповідача, що
оскаржується в даній адміністративній справі не порушує прав, свобод та
інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, оскільки жодних доказів, які-б про це
вказували суду не надано.

Враховуючи
наведене колегія суддів вважає, що висновки суду не відповідають встановленим
обставинам справи, спростовуються вказаними доказами, та вказують на
правомірність дій відповідача.

Суд першої
інстанції на думку колегії суддів, вирішуючи даний адміністративний спір по
суті належної оцінки даним фактам не надав, як наслідок невірно застосував
норми матеріального права.

Відповідно
до ст.159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно
до ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення
суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції
може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час
апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які
призвели до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що постанова
суду першої інстанції ґрунтується на неповно, не об'єктивно і всебічно не
з'ясованих обставинах, не відповідає вимогам
ст.ст.2,10,11,71,72,86,138,143,159,161-163 КАС України, прийнята з порушенням
норм матеріального права, доводи апеляційної скарги відповідача її
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207
КАС України, колегія суддів -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача ОСОБА_2, - задовольнити.

Постанову
Сколівського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2007 року в справі
№ 2-а-32/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Корчинської сільської ради
Сколівського району Львівської області, треті особи
без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Сколівський
районний відділ земельних ресурсів, ОСОБА_2 про визнання
нечинним рішення Корчинської сільської ради Сколівського району Львівської
області № 124 від 27 лютого 2004 року, - скасувати та прийняти нову
постанову.

В задоволенні
позову ОСОБА_1 до Корчинської сільської ради Сколівського району Львівської
області, треті особи без самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача Сколівський районний відділ земельних ресурсів,
ОСОБА_2 про визнання нечинним рішення
Корчинської сільської ради Сколівського району Львівської області № 124 від 27
лютого 2004 року, - відмовити.

Постанова
набирає законної сили негайно після проголошення.

На
постанову апеляційного суду може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після
проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до
ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя
: І.Я.Олендер

Судді:
Р.М.Шавель

О.Б.Заверуха