Справа № 2-а-1301/08
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2008-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
вул. Київська, 150, м. Сімферополь, Автономна Республіка
ПОСТАНОВА

Іменем України

14.10.08

Справа №2-а-1301/08

(12:44)
м. Сімферополь

Окружний адміністративний суд Автономної Республіки Крим
у складі головуючого судді Кушнової А.О.
, при секретарі Габрись П.С., розглянув у відкритому судовому
засіданніадміністративну справу за адміністративним позовом

за позовом
Військового прокурора Феодосійського гарнізону в інтересах особи ОСОБА_1

до Військової
частини А2272

про стягнення заборгованості по витратам на службові
відрядження

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився.

від відповідача: не з'явився.

від
Заступника військового прокурора Феодосійського гарнізону : Левандовський
Олександр Сергійович, слідчий військової прокуратури Феодосійського гарнізону
ВМС України, посвідчення №310.

Суть спору: Заступник військового прокурора
Феодосійського гарнізону в інтересах особи ОСОБА_1 звернувся до Окружного
адміністративного суду АР Крим з позовом про стягнення з відповідача
заборгованості по відшкодуванню витрат за службові відрядження у розмірі 813,88
грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є
військовослужбовцем, проходить військову службу в частині А2272, тому він має
право на відшкодування витрат на службові відрядження за рахунок в/ч А2272, які
до дня розгляду справи в сумі 813,88 гривень позивачу не виплачені.

14.10.08р. до Окружного адміністративного суду АР Крим
надійшла заява від позивача про розгляд справи у відсутність його
представника.

У судовому засіданні представник заступника військового
прокурора Феодосійського гарнізону наполягав на задоволенні позовних вимог у
повному обсязі, крім того, надав заяву б/н від 14.10.08р., у якій просить суд
вважати позивачем у справі «ОСОБА_1».

У судове засіданні представник відповідача не з'явився,
повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи.

Відповідач надіслав до суду пояснення на позовну заяву,
у яких повідомляє суду, що військова частина А2272 по всім видам постачання
залежить від довольчих оранів ВМС ЗС України. Виплата коштів на службові
відрядження не здійснювалась у зв'язку із відсутністю цільового фінансування по
видаткам на відрядження (КЕКВ 1140). Також, у поясненнях відповідач просить суд
у зв'язку із службовою навантаженністю розглянути справу без участі
представника відповідача.

Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника
відповідача, повідомленого належним чином, на підставі наявних у справі доказів
відповідно до частини 4 статті 128 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення
представника заступника військового прокурора та оцінивши докази по справі в їх
сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що майор ОСОБА_1 призначений на
посаду заступника командира військової частини А2272 з морської десантної
підготовки, наказом Командувача ВМС ЗС України №10 від 06.02.2007р., що
підтверджується довідкою відІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1 (а.с.7).

На момент розгляду справи ОСОБА_1 проходить військову
службу в Збройних Силах України у військовій частині А2272.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення
представника заступника військового прокурора, оцінивши докази по справі у їх
сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є
обґрунтованими та підлягають повному задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень.

Відповідно до п. 2 частини 1 статті 17 КАС України
компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття
громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 15 частини 1
статті 3 КАС України дано
визначення публічної служби, до якої відноситься діяльність на державних
політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба,
служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого
самоврядування.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»
№ 2232-XIІ від 25.03.1992 року Військова служба є державною службою особливого
характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом
здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни. Час
проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового
стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної
служби.

Таким чином, всі правовідносини, що виникають між
ОСОБА_1 та військовою частиною А2272, у
тому числі з командуванням зазначеної частини, з приводу проходження військової
служби, виконання всіх передбачених законодавством гарантій соціального та
правового захисту військовослужбовців, відносяться до публічної служби.

Статтею 40 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»
встановлено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які
виконують конституційний обов'язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються
відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про
соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей",
"Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких
інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту
військовослужбовців, які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням
Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Відповідно до статті 1 Закону України від 20.12.1991 №
2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів
їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави,
спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що
забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних
і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх
службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної
стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі
повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках,
передбачених законом.

Заборона обмежень прав військовослужбовців встановлена
статтею 2 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", згідно з якою
ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і
свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України від
20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує
військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в
обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення
кваліфікованих військових кадрів.

Норми відшкодування витрат на відрядження в межах
України та за кордон встановлені Постановою Кабінету Міністрів України від 23
квітня 1999 року № 663.

Згідно до пункту 11 Постанови КМ України від 23.04.1999
року № 663 "Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України
та за кордон" зазначено, що особливості направлення у відрядження
військовослужбовців, визначаються Міністерством оборони за погодженням з
Міністерством фінансів України.

На виконання вимог пункту 11 постанови Кабінету
Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 663 "Про норми відшкодування
витрат на відрядження в межах України та за кордон", Наказом Міністра
оборони України від 17.01.2000 року № 9 затверджено Інструкцію про порядок
відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил витрат на службові відрядження в
межах України.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції, службовим відрядженням
вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або
начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання
поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини
(підрозділу), в якій військовослужбовець проходить службу.

Пунктом 1.2. Інструкції передбачено, що у службові
відрядження військовослужбовці можуть направлятися в разі дійсної потреби та за
наявності коштів на відрядження з військових частин, які утримуються на
самостійних штатах, - командиром військової частини.

Згідно з частиною 2 пункту 1.1. Інструкції для покриття
особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюється виплата
добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на
проїзд до місця відрядження та назад.

Судом встановлено, що відповідно довідки військової
частини А2272 від ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_2 (а.с.8), заборгованість перед майором
ОСОБА_1 по видаткам на відрядження (КЕКВ 1140) за станом на 05.06.08р. складає
813,88коп.

Також,
судом встановлено, що станом на день розгляду справи зазначена заборгованість
по видаткам на відрядження позивачу не виплачена, а відповідач відмовляється
від її виплати посилаючись на відсутність цільового фінансування по видаткам на
відрядження, що підтверджується поясненнями, які надійшли до суду поштою
13.10.08р.

Судом встановлено, що факт наявності заборгованості по
видаткам на відрядження перед позивачем в сумі 813грн.88коп. фактично
визнається відповідачем у поясненні та підтверджується довідкою від
ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_2.

Згідно частини 2 статті 49 КАСУ, особи,
які беруть участь
у справі, зобов'язані добросовісно користуватися
належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач не надав суду доказів, підтверджуючих виплату
заборгованості по видаткам у розмірі 813грн.88коп., а також не довів суду
необґрунтованість позовних вимог, натомість позивач надав докази наявності
вищенаведеної заборгованості.

Посилання відповідача у поясненнях на позовну заяву, що
надійшли до суду поштою, на відсутність цільового фінансування по видаткам на
відрядження (КЕКВ 1140), як на підставу для відмови у зазначеній виплаті, до
уваги не приймаються за наступними підставами.

Суд звертає увагу учасників процесу, що реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена
у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання відповідачем на
відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, судом не
приймається до уваги. Так, у справі “Кечко проти України” Європейський Суд з
прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних
асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність
коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, невиконання або неналежне виконання
законів, якими передбачено певні соціальні гарантії, через відсутність коштів
для їх виплати не є підставою для виправдання дискримінуючої невиплати видатків
на відрядження.

Отже, приймаючи
рішення про задоволення адміністративного позову, суд виходить з того, що
позивач має законне право на відшкодування видатків на відрядження.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та
у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення
дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Стаття 19 Конституції України зобов'язує орган влади
діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені
Конституцією та законами України.

Отже «на підставі» означає, що суб'єкт владних
повноважень повинний бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та
законами України та зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб'єкт владних
повноважень повинен вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов'язків,
встановлених законами.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних повноважень
зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури вчинення дії, і
повинен обирати лише встановлені законом способи правомірної поведінки при
реалізації своїх владних повноважень.

Суд з'ясовує, чи використане повноваження, надане
суб'єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено
через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до
особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно;
розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих
моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом,
запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб;
пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними
інтересами та інтересами конкретної особи.

Щодо бездіяльності відповідача у невиплаті позивачу
витрат на відрядження в сумі 813грн.88коп. судом встановлено, що відповідач
діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без
дотримання розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної
особи, несправедливо та без використання повноваження з метою, з якою це
повноваження надано.

Суд також враховує, що суб'єкт владних повноважень
зобов'язаний діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних
повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів.

Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши
їх у сукупності, приходить до висновку, що бездіяльність командування військової
часини А2272 щодо невиплати позивачу заборгованості по відшкодуванню витрат на
службові відрядження у розмірі 813,88гривень є такою, що суперечить чинному
законодавству, тому позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі, як
обґрунтована та підтверджена документально.

У зв'язку зі складністю справи судом 14.10. 2008 року
проголошені вступна та резолютивна частина постанови, а 20.10.2008 року
постанова складена у повному обсязі.

Керуючись статтями 94,158-162 Кодексу адміністративного судочинства
України,

ПОСТАНОВИВ:

1.
Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Військової частини А2272 (м. Феодосія, вул.
Насипна, 3д, код ЄДР 22993757, МФО 824026 в управлінні Держказначейства у м.
Сімферополі АРК, р/р 2394) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, рахунки
невідомі) заборгованість з відшкодування витрат на службові відрядження в
розмірі 813 гривень 88 копійок.

Постанова набирає законної сили через 10 днів з дня
складення у повному обсязі у разі неподання заяви про апеляційне оскарження
(апеляційної скарги).

Якщо після подачі заяви про апеляційне оскарження
апеляційна скарга не подана, постанова набирає законної сили через 20 днів
після подання заяви про апеляційне оскарження.

Протягом 10 днів з дня складення постанови у повному
обсязі через Окружний адміністративний суд Автономної Республіки Крим до
Севастопольського апеляційного адміністративного суду може бути подана заява
про апеляційне оскарження, після подачі якої протягом 20 днів може бути подана
апеляційна скарга.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження (10 днів).

Суддя Окружного

адміністративного суду

Автономної Республіки Крим Кушнова А.О.