Справа № 2а-177/2007
Суддя: Скользнєва H.Г.
Дата ухвалення: 2007-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа
№ 2a-177
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2007 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді -Скользнєвої Н.Г,
при секретарі - Комліченко
B.C., з участю
представника позивачів -
ОСОБА_1,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні аідміністративну справу за позовом ОСОБА_1,
діючого в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на підставі
довіренностей до командира військової частини А - 1978 про стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення,
-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2007 р. ОСОБА_1,
діючий в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на підставі
довіренностей, звернувся до суду з позовом до командира військової частини А -1978 про стягнення
грошової компенсації за продовольче забезпечення.

В обгрунтування позовних вимог представник позивачів зазначив, що
припинення дії ст. 9 Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» в частині отримання військовослужбовцями продовольчих пайків або по їх бажанню
грошової компенсації замість них, у зв'язку з економією бюджетних коштів, з 11.03.2000 року Законом України № 1459-Ш від 17.02.2000 року, суперечить вимогам
Конституції України.

Сержант ОСОБА_2, прапорщик ОСОБА_3, старшина ОСОБА_4, старший сержант ОСОБА_5 проходили
військову службу в військовій частині А-2064, яка знаходилася на продовольчому забезпеченні військової частини А-1392,
правонаступником якої в теперішній час є військова ачстина А-1978. Позивач,
ОСОБА_2 за наказом № 222
від 24.10.2005 року був
звільнений в запас - за
скороченням штатів. Позивач, ОСОБА_3 за наказом № 163 від 06.08.2004
року був звільнений в запас -
за скороченням штатів. Позивач, ОСОБА_4 за наказом № 189 від 15.09.2004 року був
звільнений в запас - по
закінченню строку контракту.

Позивач, ОСОБА_5 за наказом № 102 від 23.05.2005 року був
звільнений в запас - по
закінченню строку контракту.

При цьому відповідач в період з 11.03.2000 року по момент звільнення не
виплатив їм грошову компенсацію замість продовольчого пайка на суму, відповідно:
ОСОБА_2 - 12734 грн. 69 коп.; ОСОБА_3 - 9307 грн. 90 коп.; ОСОБА_4 - 9582 грн. 07 коп.; ОСОБА_5 -11414 грн. 80 коп.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача в суджове засідання не зявився, але надав суду
заяву про розгляд справи без його участі, оскільки останній не
заперечує проти позовних вимог вищезазначених позивачів.

Вислухавши
пояснення представника позивачів ОСОБА_1,
а також дослідивши інші докази, суд приходить до висновку, що позов
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягає задоволенню в повному об'ємі.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей»
від 20.12.1991
року ніхто не має права обмежувати
військовослужбовців і членів їх сімей в правах і
свободах, визначених законодавством України. Ч. 2 ст. 9 Закону визначила, що
військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також
речове майно і продовольчі паяння або по їх бажанню
грошову компенсацію замість них.. Дія даної норми Закону в даній частині у
зв'язку з економією бюджетних коштів
з 11.03.2000 року було припинено Законом України
№ 1459-Ш від 17.02.2000 року.

Згідно ст. 17 Конституції
України виділяє військовослужбовців, як осіб, що вимагають додаткових гарантій
держави, зокрема, гарантій соціального захисту. Дані гарантії визначені Законом
України «Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців і членів їх сімей» і передбачають таке гідне забезпечення професійної
діяльності військовослужбовців, щоб останні могли надійно захистити суверенітет
і територіальну цілісність України, забезпечити її економічну і інформаційну
безпеку.

Пунктом 3 мотивувальної
частини Рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року відмічено, що багато з таких «пільг», встановлених
законодавством України для вищеназваних категорій громадян, що знаходяться на
службі у держави, є не пільгами, а гарантіями і іншими способами забезпечення
професійної діяльності даної категорії громадян, ефективного функціонування
відповідних органів.

Статею 22 Конституції
України визначає, що звуження змісту і об'єму існуючих прав і свобод при
ухваленні нових законів або зміні в діючі закони не допускається. Припинення
дії ч.2 ст. 9 Закону
України «Про соціальний захист військовослужбовців і членів їх сімей», в
частині отримання військовослужбовцями
продовольчих пайків або по їх бажанню грошової компенсації замість них -Законом України №1459-111 від 17.02.2000 року суперечить не тільки ст. 22, але і ст. 48 Конституції України, що гарантує,
зокрема, і військовослужбовцем достатній життєвий рівень, який забезпечується
також продовольчими пайком або грошовою компенсацією замість нього.

Крім того, в п. 6 вищезгаданого
Рішення Конституційного Суду України підкреслено, що оскільки для значного числа громадян пільги, компенсації і
гарантії, право на яке передбачене чинним законодавством, є доповненням до основних джерел існування,
необхідної складової конституційного права на забезпечення життєвого рівня (ст. 48 (інституції України)..., те звуження змісту об'єму цього
права шляхом внесення змін в чинне законодавство відповідно до ст. 22 Конституції не
допускається. Враховуючи дані обставини, суд вважає, що припинення вищезгаданим
нормативним актом права позивачів одержувати продовольчі пайки або за їх бажаннєм грошову компенсацію замість
них, суперечить вимогам Конституції України.

Згідно ст. 16 Закону України
«Про Озброєні Сили України» від 05.10.2000
року військовослужбовцям гарантується отримання за рахунок держави, зокрема
продовольчого забезпечення, куди входить: безкоштовне живлення у вигляді
гарячої їжі; продовольчі пайки або грошова компенсація замість них; виплата
путніх грошових коштів.

Більш того, ст.ст. 18,19 Статуту внутрішньої служби Озброєних
Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIY, військовослужбовці перебувають під
захистом держави і мають всю повноту прав і свобод, закріплених Конституцією України, а держава гарантує військовослужбовцям і
членам їх сімей соціальний і правовий захист.

Відповідно до роз'яснень п. Постановления Пленуму
Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя» суди при розгляді конкретних справ
мають право оцінювати зміст будь-якого закону або іншого нормативно-правового
акту з погляду їх відповідності Конституції
України і у всіх необхідних випадках застосовувати її як акт прямої дії.
Враховуючи дані обставини справи, а також те, що Закон України №1459-111 від 17.02.2000 року, прийнятий
після введення Конституції України, суперечить їй, суд безпосередньо застосовує
Конституцію України.

Зважаючи на вимоги ст.ст. 8,17,22,48 Конституції України, ст.ст.2,9
Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів
'їх сімей», ст. 16 Закону України «Про Озброєні Сили
України», ст.ст. 18,19 Статуту внутрішньої службу Озброєних Сил України, суд
вважає доводи позивачів обгрунтованими і кладе їх в основу постанови, а
позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягає
задоволенню.

На підставі
викладеного і керуючись ст. ст. 2,4,6,7,9,11,17,18,19,21,87,104,105,160,161,163
КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на підставі довіренностей до командира військової
частини А -1978 про
стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення задовольнити.

Стягнути грошову
компенсацію з Військової частини А 1978
на користь ОСОБА_2 в сумі 12734 грн. 69 коп.; ОСОБА_3 в сумі 9307 грн. 90 коп.; ОСОБА_4 в сумі 9582 грн. 07 коп.; ОСОБА_5 в
сумі 11414 грн. 80 коп.

Стягнути з Військової частини А1978 на користь держави державне мито у
розмірі 430 гривень 41 копійка.

Постанова може
бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через суд першої
інстанції шляхом подачі, протягом 10
днів з дня її проголошення, заяви про апеляційне оскарження і поданням
після цього, протягом 20
днів, апеляційної скарги, з подачею її копії до суду апеляційної інстанції
або в порядку ст. 187 КАС України.