Справа № 22-а-1194/2008
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2008-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий по 1-й інстанції: Боровков Д.О.
Справа №
22-а-1194/08 Залізничний районний суд м.
№ 31
Справа
№ 2-а-301/07
Доповідач: Олендер І.Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

02
червня 2008 року м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду

в складі:

головуючого-судді Олендера І.Я.,

суддів Шавеля
Р.М., Заверухи О.Б.

при секретарі
Соколовській А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу військової частини А 2166 на постанову Залізничного районного суду
м.Львова від 01 серпня 2007 року в справі № 2-а-301/07р. за адміністративним позовом
військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах ОСОБА_1 до військової
частини А 2166 про стягнення грошової компенсації за належне до видачі речове
майно, -

в с т а н о в и л
а :

01 серпня 2007 року Залізничним
районним судом м. Львова прийнято постанову по справі № 2-а-301/07р. за адміністративним позовом військового прокурора
Львівського гарнізону в інтересах ОСОБА_1 до військової частини А 2166 про
стягнення грошової компенсації за належне до видачі речове майно, якою позов
задоволено та стягнено з військової частини А 2166 на користь ОСОБА_1
грошову компенсацію в сумі 2311 гривень 78 копійок за належне до видачі речове
майно.

Прийняту постанову суд першої
інстанції мотивував тим, що відповідач не провів забезпечення позивача речовим
майном згідно норм та в терміни передбачені положеннями, які затверджені
постановами Кабінету міністрів України № 1135 від 22.07.1998 року та № 1444 від
28.10.2004 року, та під час звільнення ніякого належного позивачу речового майна
або компенсації за неотримане речове майно йому не видав.

Вказану постанову суду в
апеляційному порядку оскаржив відповідач - військова частина А 2166,
представник якої в поданій апеляційній скарзі покликається на те, що
оскаржувана постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм
матеріального права, в зв'язку з чим просить постанову скасувати та постановити
нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Як
на доводи в своїй апеляційній скарзі представник військової частини А 2166
покликається на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що ст. 9
Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів
їх сімей” від 20.12.1992р. призупинено з 11.03.2000 року Законом України „Про
деякі заходи щодо економії бюджетних коштів”, а з 01.01.2007 року ст. 9-1
вищевказаного закону із змінами, внесеними Законом України № 238-v від 03.11.2006 року зупинена Законом України „Про
державний бюджет на 2007 рік” від 19.12.2006р.

Прокурор та особа в інітересах
якої подано позов в судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної
скарги та просять таку відхилити.

Представник апелянта - військової частини А 2166, в судове засідання не явився, хоча належним
чином був повідомлений про час, дату та місце апеляційного розгляду, тому на
підставі ч.4 ст.196 КАС України такий
проведено у його відсутності.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної
скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Так,
суд першої інстанції підставно виходив з вимог ст. 22 Конституції України, відповідно до якої
конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При
прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч. 2
ст. 16 Закону України „Про Збройні Сили України" військовослужбовцям
гарантується одержання за рахунок держави житла, фінансового, речового,
продовольчого, медичного (у тому числі санаторно-курортного) та інших видів
забезпечення у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України і
враховують характер та умови службової діяльності, стимулюють заінтересованість
громадян України у військовій службі.

При прийнятті постанови, суд першої
інстанції підставно та правильно зазначив, що відповідно до ст. ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий
захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує
військовослужбовцям матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють
заінтересованість громадян України у військовій службі. А також, згідно ст. ч.
2 ст. 9 вищевказаного Закону військовослужбовці одержують за рахунок держави
грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням
військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Судом
першої інстанції було правильно встановлено ту обставину, що позивач не був
забезпечений речовим майном на суму 2311, 78 грн. відповідно до довідки
розрахунку № 63 від 20.11.2006 року під час проходження військової служби (а.
с. 5), а також останній наказом командира Повітряних сил Збройних сил України №
405 від 30.10.2006 року підполковника ОСОБА_1 вважати таким, що звільнено з
військової служби в запас з правом носіння військової форми одягу (а. с. 7).

Судом
першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до ст. 2 Закону України „Про деякі заходи щодо економії
бюджетних коштів” призупинено дію ч. 2 ст. 9 Закону України „Про соціальний та
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в частині одержання
військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової
компенсації замість них та замість речового майна.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про те, згідно п. 27 Положення про речове
забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у
мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1444 від
28.10.2004 року військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом
носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке
вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами
на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас
або відставку, після закінчення контракту, за належне їм, але не отримане
протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація
пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до
дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової
компенсації.

А
тому, судом першої інстанції правильно встановлено, що військова частина А 2166
була зобов'язана забезпечити позивача речовим майном згідно норм та в терміни
передбачені Положеннями, які затверджені постановами Кабінету Міністрів України
№ 1135 від 22.07.1998 року та № 1444 від 28.10.2004 року, проте не провела
відповідне забезпечення, під час звільнення відповідач ніякого належного
позивачу речового майна або компенсації за недотримане речове майно йому не
видав.

Колегія суддів вважає, що постанова суду
ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, відповідає
вимогам ст.ст.10,11,71,138,143,159,161-163 КАС України, ст.16 Закону України
„Про Збройні Сили України”, ст.9 Закону України “Про соціальний та правовий
захист військовослужбовців та членів їх сімей ”, доводи апеляційної скарги її
не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції не
має.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206
КАС України, колегія суддів -

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу військової частини А 2166, - залишити
без задоволення, а постанову Залізничного
районного суду м. Львова від 01 серпня 2007 року в справі № 2-а-301/07р. за адміністративним позовом
військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах ОСОБА_1 до військової
частини А 2166 про стягнення грошової компенсації за належне до видачі речове
майно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом одного місяця шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі прийняття ухвали в порядку
ч.3ст.160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення такої в повному
обсязі.

Головуючий суддя : І.Я.Олендер

Судді:
Р.М.Шавель

О.Б.Заверуха