Справа № 22-а-2615/2008
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2008-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №22-а-2615/08 Головуючий 1 інстанції: Матвієнко В.М.
Категорія: 49 Доповідач:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2008 року

м.Харків

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді - Філатова Ю.М.

Суддів Шевцової Н.В.,
Водолажської Н.С.

за участю секретаря Житєньової Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за
апеляційними скаргами Державного казначейства України та Головного управління
Пенсійного фонду України в Полтавській області на
постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18.01.2008 року по справі №2-а-7/2007

за
позовом ОСОБА_1

до Центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат Головного управління праці та соціального захисту населення
Полтавської обласної державної адміністрації

Управління міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області

Державного казначейства України

Міністерства праці та соціальної
політики України

Міністерства фінансів України

Головного управління
Пенсійного фонду України в Полтавській області

про стягнення
недоплаченої щорічної грошової допомоги, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (надалі по
тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Центру
по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та
соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації
(надалі по тексту, перший відповідач), Управління міністерства внутрішніх справ України в
Полтавській області (надалі по тексту, другий відповідач УМВСУ в Полтавській області), Державного казначейства України (надалі по тексту, третій
відповідач ДКУ), Міністерства праці та соціальної політики
України (надалі по тексту, четвертий відповідач), Міністерства фінансів України
(надалі по тексту, п'ятий відповідач), Головного
управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі по тексту, шостий
відповідач ГУ ПФУ в Полтавській області), в якому
посилаючись на неправомірність дій
відповідачів щодо виплати йому щорічної
разової грошової допомоги до 5
травня за 2004 - 2007 роки просив суд
стягнути з першого відповідача не
донараховані суми щорічної допомоги в розмірі 8088 грн, в тому числі:

за 2004 рік-220 грн. '

за
2005 рік-2326 грн.

за
2006 рік - 2622 грн.

за
2007 рік - 2920 грн.

В судовому засіданні суду
першої інстанції позивач свої позовні вимоги підтримав, та просив суд визначити йому суму одноразової грошової
допомоги, виходячи із розміру мінімальної
пенсій за віком, встановленої Законом.

Представники відповідачів до суду не з'явились, про слухання справи повідомлені
завчасно, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності,
позов не визнавали .

Постановою Лубенського
міськрайонного суду Полтавської області
від 18.01.2008 року позовні вимоги задоволено. Зобов'язано Міністерство фінансів
України шляхом списання коштів з відповідних рахунків Державного казначейства
України виділити та перерахувати через Міністерство праці та соціальної
політики України Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та
соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації для виплати не
донараховані суми щорічної разової допомоги інваліду війни 3 та 2 групи в розмірі 9302 грн. за 2004-2007
роки включно. Зобов'язано
Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці
та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації виплатитиОСОБА_1 одержані
на його ім'я не донараховані суми щорічної разової допомоги, як інваліду війни 3 та 2 групи в розмірі 9302
грн. за 2004-2007 роки
включно.

Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області та Державне
казначейство України не погодившись з постановою суду першої інстанції подали апеляційні скарги, в яких посилаючись
на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, а
саме: ст..95 Конституції України,
ст.ст.12-15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» , п.7 ч.1 ст.2, ст..
21 Бюджетного кодексу України, просять, оскаржувану постанову скасувати та
прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач надав
заперечення на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та
обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити його без змін, а
апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та
доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу, як інваліду війни у січні 2004р. встановлена 3 група
інвалідності, в грудні 2004р - 2 група
інвалідності.

ОСОБА_1., як інвалід війни має право на
отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, передбачену Законом
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». В період з 2004 по 2007 рік позивач отримав 1070
грн. зазначеної допомоги .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив з Рішення
Конституційного суду України у справі за конституційним поданням 54 народних
депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності)
положень статей 44, 47, 78, 80 Закону України "Про Державний бюджет
України на 2004 рік" від
01.12.2004р., яким положення зазначеного закону щодо зменшення
сум щорічної разової грошової допомоги до 5 травня інвалідам війни визнано неконституційним. На підставі
зазначеного рішення, суд дійшов до висновку, що Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської
обласної державної адміністрації відповідно до ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування",
Закону України "Про затвердження прожиткового мінімуму на 2004 рік", Закону України "Про
державний бюджет на 2005 рік", Закону України "Про державний бюджет
на 2006 рік" зобов'язано здійснити позивачу перерахунок щорічної
разової допомоги у зв'язку з її
підвищенням.

Колегія суддів не
погоджується з такими висновками суду першої інстанції, щодо стягнення щорічної разової грошової
допомоги за 2004 -2006 р.р., виходячи з наступного.

Статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлений
річний строк звернення до адміністративного суду.

Згідно з ч. 1 зазначеної статті адміністративний позов може бути подано
в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом
або іншими законами.

Частиною 2 зазначеної норми встановлено, що для звернення до
адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Колегія суддів, вважає, що
строк звернення до адміністративного суду з позовом по справі повинен
рахуватися з 01.12.2004 року, тобто з моменту прийняття Конституційним судом
України рішення по справі №20-рп2004, відповідно до якого визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону
України „Про державний бюджет України на 2004 рік”, зокрема ст..44, якою
встановлено розмір виплати у 2004 році разової грошової допомоги відповідно до
Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.
Саме з цього часу особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення її прав на отримання у 2004 році разової
грошової допомоги до 5 травня у розмірах, встановлених Законом України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.

З матеріалів справи вбачається, що
позов було подано до адміністративного суду 21.11.2007 року, тобто з пропуском
строку, встановленого ст. 99 КАС України.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що позивачем пропущено строк
звернення до суду з позовом про стягнення недоплаченої разової щорічної
допомоги до 5 травня за 2004 рік.

Також, колегія суддів вважає, що позивачем пропущено строк звернення до
адміністративного суду з позовом про стягнення щорічної разової допомоги до 5
травня за 2005-2006р.р.

Відповідно до ч.5 ст.ст.12-15 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» виплата такої допомоги здійснюється
щорічно до 5 травня.

Сторонами не заперечувалось, що позивачеві в 2005 та в 2006 році була
здійснена виплата щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірах
встановлених Законами України «Про державний бюджет на 2005 рік» та «Про державний бюджет на 2006 рік»
відповідно.

Отже, позивач отримавши в 2005 та 2006 році щорічну разову грошову
допомогу до 5 травня у розмірі визначеному
бюджетними законами, а не у тому розмірі, в якому, на думку позивача ця
допомога повинна бути сплачена, позивач повинен був дізнатися про порушення
свого права.

Статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України визначені
наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України
пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із
сторін.

З матеріалів справи вбачається, що Міністерство Фінансів України та Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській
області наполягали на відмові в задоволенні позову з
підстав пропущення строку для звернення до адміністративного суду, встановленою
ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України ( а.с 42,64).

Приймаючи постанову про
задоволення позов, в частині вимог про
стягнення недоплаченої щорічної разової допомоги до 5 травня за 2004-2006 рік,
суд першої інстанції не звернув уваги на пропущення позивачем строку звернення
із позовом до адміністративного суду та на наявність у справі заперечень на позов, в яких відповідач
наполягає на відмові в задоволенні позовних вимог через пропущення строку
звернення до адміністративного суду, чим порушив норми процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, задовольняючи позов
в зазначеній частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того Законами України „Про державний
бюджет на 2005 рік” та «Про державний бюджет на 2006 рік» порушено права
позивача щодо виплати йому разової щорічної допомоги до 5 травня у розмірах, встановлених Законом
України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, що є
звуженням змісту та обсягу прав позивача та порушенням ст..22 Конституції України.
цій частині вимог,

Колегія суддів не може погодитися і з такими висновками суду, з
наступних підстав.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України та ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства України,
органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові чи
службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачено Конституцією та законами України.

Відповідно до Закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” щорічно до 5 травня
особам, зазначеним у цьому Законі, виплачується разова грошова допомога у
кратному розмірі до мінімальної пенсії за віком.

Статтею 34 Закону України «Про
державний бюджет на 2005 рік» та пунктом 18 статті 77 Закону України „Про
державний бюджет на 2006 рік” на 2005 та 2006 рік зупинено дію частин п'ятих
статей 12, 13, 14 та 15 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту”, які визначали кратність виплат щорічної допомоги до 5
травня залежно від розміру мінімальної пенсії за віком.

При цьому, статтею 34 Закону
України «Про державний бюджет на 2005 рік» та статтею 30 Закону України „Про
державний бюджет на 2006 рік” встановлений
фіксований розмір виплати щорічної разової грошової допомоги до 5
травня, відповідно до Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту”. Так, інвалідам війни 3 групи у 2005 році встановлено
розмір разової грошової допомоги у розмірі 330 гривень, а в 2006 році інвалідам
війни 2 групи - 270 гривень.

Сторонами по справі не
заперечувалося, що в 2005 році позивачеві було виплачено саме 330 гривень, а в
2006 році - 270 гривень, як разову грошову допомогу до 5 травня.

Таким чином, у 2005 - 2006 р.р.,
на момент виплати зазначеної допомоги певні положення Закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, які визначають розмір
таких виплат не діяли, оскільки були зупинені Законами України „Про державний
бюджет на 2005 рік” та «Про державний бюджет на 2006 рік», якими одночасно
встановлено розмір таких виплат на 2005-2006 р.р.

Враховуючи положення ч.2 ст.19
Конституції України та ч.1 ст.9 КАСУ України дії відповідачів по справі, не
можуть бути визнані неправомірними, оскільки вони здійснювали виплати на
підставі діючих Законів України „Про державний бюджет на 2005 рік”, «Про
державний бюджет на 2006 рік» та не мали повноважень застосовувати зупинені
норми Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту”.

Положення Законів України „Про державний бюджет на 2005
рік” та «Про державний бюджет на 2006 рік» рішеннями Конституційного Суду
України неконституційними не визнавались.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового
висновку щодо порушення відповідачами по справі прав позивача та ч.3 ст.22
Конституції України, оскільки відповідачі по справі виконували норми законів,
діючих на момент здійснення виплат та своїми діями не звужували права позивача
щодо отримання ним разової грошової допомоги до 5 травня у розмірах,
встановлених Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту”.

Отже, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення в частині
задоволення позову щодо виплати разової щорічної допомоги до 5 травня за
2004-2006 р.р., суд першої інстанції порушив норми процесуального права,
визначені ст.ст.99-100 КАС України. Крім того, задовольнивши позовні вимоги
щодо виплати разової щорічної допомоги до 5 травня помилково застосував норми
Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”,
які не діяли на момент виникнення спірних правовідносин та не застосував Закони
України „Про державний бюджет на 2005 рік” та «Про державний бюджет на 2006
рік», які підлягали застосуванню. Висновки суду щодо порушення відповідачами
прав позивача на отримання разової грошової допомоги до 5 травня у
2005-2006р.р. у розмірах, встановлених Законом України „Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту” не ґрунтуються на встановлених судом
обставинах справи та нормах права.

Зазначені порушення судом першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи,
призвели до неправильного вирішення справи в частині задоволення позову щодо
виплати разової щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2004-2006 р.р.

Таким чином, апеляційна скарга
відповідачів в частині скасування рішення суду частково підлягає
частковому задоволенню, постанова суду
першої інстанції підлягає в зазначеній частині скасуванню, з прийняттям нової
постанови про відмову в задоволенні позовних вимог про виплату разової щорічної
грошової допомоги до 5 травня за 2004-2006р.р.

Задовольняючи позовні вимоги, щодо
стягнення щорічної разової
грошової допомоги до 5 травня за 2007 рік, суд першої інстанції виходив з Рішення Конституційного Суду
України у справі
за конституційним поданням 46
народних депутатів України
щодо відповідності Конституції України (конституційності)
положень статей 29, 36, ч.2 ст. 62, ч.1 ст. 66, п.п.7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 ст.
71, ст.ст. 98, 101, 103, 111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" від 09.07.2007р., яким визнано
неконституційним ст.29 Закону
України "Про державний бюджет на 2007 рік", якою у 2007 році
встановлені абсолютні розміри виплати щорічної разової грошової допомоги до 5
травня. Таким чином, суд дійшов висновку, що така допомога у 2007 році
позивачеві повинна бути виплачена у розмірах, встановлених Законом України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Колегія
суддів погоджується з цим висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту” щорічно до 5 травня особам, зазначеним у цьому Законі,
виплачується разова грошова допомога у кратному розмірі до мінімальної пенсії
за віком.

Згідно ст. 17 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту”, фінансування витрат,
пов'язаних з введенням
в дію цього Закону, здійснюється за рахунок
коштів державного та місцевого бюджетів .

Відповідно до ст. 29 Закону України
«Про Державний бюджет на 2007 рік»,
зупинено дію частин п'ятих статей 12, 13, 14 та 15 Закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, які визначали
кратність виплат щорічної допомоги до 5 травня залежно від розміру мінімальної
пенсії за віком.

Рішенням Конституційного Суду України від
09.07.2007 року у справі за поданням 46
народних депутатів України щодо відповідності Конституції України
(конституційності) положень статей 29, 36 ч. 2 ст. 56, ч. 2 ст. 62, ч. 1 ст.
66, пп. 7, 9, 12, 13,14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46, ст. 71, ст. ст.
98, 101, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»
(справа про соціальні гарантії громадян), визнано таким, що не відповідає
Конституції України (є неконституційним)
ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік», яким зупинено
дію ч.5 ст.ст.12-15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне
значення для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень
статей зазначеного закону, що визнані неконституційними. Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України,
остаточним і не може бути оскаржене.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач 12.09.2007 року звертався до першого відповідача по справі, із заявою
про перерахунок здійсненої йому щорічної
разової грошової допомоги до 5 травня за 2004-2007 рік, у відповідності
до ст.13 закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту».

21.09.2007 року на своє звернення
позивач отримав відповідь, в якій перший відповідач відмовив у здійсненні
перерахунку зазначеної допомоги, посилаючись, що всі виплати позивачу було
здійснено у відповідності до ст. 29 Закону України «Про державний бюджет на
2007 рік», а тому підстави для її перерахунку відсутні.

Колегія суддів, вважає такі дії
відповідача не законними та неправомірними, оскільки з моменту прийняття
Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності положення ст.29 Закону України „Про Державний бюджет
на 2007 рік”, ця норма Закону втратила чинність, а тому на момент звернення
позивача із заявою до відповідача про перерахунок щорічної разової грошової
допомоги до 5 травня за 2007 рік були чинними частини п'ятих статей 12, 13, 14
та 15 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту”, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Посилання відповідачів в апеляційній
скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального права через
неврахування законодавче неврегульованість питання щодо механізму виплати
разової грошової допомоги до 5 травня , відповідно до Закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, колегія суддів,
вважає хибними, з таких підстав.

Стаття 46 Конституції України
гарантує громадянам право на соціальний захист.

Відповідно до статті 64 Конституції
України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути
обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно ч.ч.3 та 4 ст.8 Кодексу
адміністративного судочинства України звернення до адміністративного суду для
захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні
адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи
відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Таким чином, враховуючи ст.ст. 46,
64 Конституції України, ч.ч.3, 4 ст.8 КАС України та положення ч.5 ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни та гарантії Ії соціального захисту», яка була чинною на час виникнення між
сторонами спірних правовідносин та
встановлювала позивачеві право на соціальний захист щодо отримання щорічної
допомоги у розмірі кратному до мінімальної пенсії за віком, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо задоволення
позову в частині стягнення недоплаченої щорічної допомоги до 5 травня за 2007
рік у розмірі встановленому зазначеним законом та не мав права відмовляти
позивачу у задоволенні позову з підстав не визначення в законодавстві України
розміру мінімальної пенсії за віком,
який підлягає застосуванню при розрахунку разової щорічної допомоги до 5
травня відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії Ії
соціального захисту».

Відповідно до п.7 ст.9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює
відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини.

Згідно ст..62 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік»
встановлено, що для визначення мінімального розміру пенсії за віком відповідно
до абзацу першого ст..28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» з 01 квітня та з 01 жовтня 2007 застосовується
прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений абзацом
п'ятим частини першої ст..62 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік»,
збільшений на 1%.

Станом на 05 травня 2007 року, відповідно до ст..62 Закону України «Про
державний бюджет на 2007 рік» мінімальна пенсія за віком становила 410 гривень
(406х1:100=4,06; 406+4,06=410).

Зі змісту ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вбачається, що мінімальний
розмір пенсії за віком застосовується виключно для визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом.

Таким чином, законодавчо визначено лише розмір мінімальної пенсії за
віком, які призначені особам, згідно із Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», на рівні прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили працездатність, збільшений на 1%.

Отже, питання щодо визначення розміру
мінімальної пенсії за віком, який застосовується при обчисленні розміру пенсії,
призначеної за іншими законами та при розрахунку щорічної разової допомоги до 5
травня, законодавчо не визначено.

З урахуванням положення ч.7 ст.9 КАС України, колегія суддів, вважає, що
у зв'язку з відсутністю закону, який регулює спірні правовідносини, а саме,
розмір мінімальної пенсії за віком, який застосовується при обчисленні розміру щорічної разової допомоги до
5 травня, необхідно застосувати норми закону, який регулює подібні
правовідносини, а саме ст..62 Закону України «Про державний бюджет на 2007
рік».

Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня інвалідам війни
виплачується разова грошова допомога у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

Згідно ч.1 ст.17-1 зазначеного закону такі виплати здійснюють органи
праці та соціального захисту населення.

Таким чином, позивачу у 2007
році Центром по нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської
обласної державної адміністрації повинен був сплатити до 5 травня разову
грошову допомогу у розмірі 3280 гривень (410х8=3280), а сплатив лише 360
гривень, тобто не виплаченою залишилась сума у розмірі 2920 гривень
(3280-360=2920).

Посилання відповідачів в апеляційній скарзі, що розрахунок щорічної грошової допомоги до 5 травня,
повинен здійснюватися виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком встановленої
постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2002 року за №1 на рівні 19,19
грн, колегія суддів, вважає безпідставними, оскільки зазначена постанова не
передбачає застосування цього розміру пенсії для розрахунку щорічної допомоги,
передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2007
рік, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а
саме ст.62 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік», в частині
визначення розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки здійснив розрахунок щорічної допомоги до 5
травня, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком на рівні 380 гривень, що
призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду і в цій часті
підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, в частині стягнення з
першого відповідача недоплачену позивачу щорічну разову грошову допомогу до 5
травня за 2007 рік в сумі 2920 гривень.

Керуючись ст.ст. 160, 195, ч.3 ст. 198,
ч.4 ст. 202, ч.2 ст. 205, 207 КАС
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Державного
казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в
Полтавській області - задовольнити частково.

Постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18.01.2008 року по справі №2-а-7/2007 -
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат
Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської
обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 2920 (дві тисячі дев'ятсот
двадцять) гривень 00 копійок, недоплаченої щорічної разової грошової допомоги
до 5 травня за 2007 рік.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволення позову про стягнення на його користь з
Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління
праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної
адміністрації недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за
2004-2006 роки.

Постанова набирає
чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку
протягом місяця з дня складання постанови у повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий (підпис) Ю.М.Філатов

Судді: (підпис) Н.В. Шевцова

(підпис)
Н.С.Водолажська

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя

Харківського апеляційного

адміністративного суду Н.В.Шевцова