Справа № 2-а-384/08
Суддя: Трещова О.Р.
Дата ухвалення: 2008-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
вул. Київська, 150, м. Сімферополь, Автономна Республіка
ПОСТАНОВА

Іменем України

12.09.08

Справа №2-а-384/08

Окружний адміністративний суд Автономної Республіки Крим
у складі головуючої судді Трещової
О.Р., при секретарі Єжової Н.М., Марущенко О.О., за участю

представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовом
ОСОБА_5

до
Верховної Ради Автономної Республіки Крим

про визнання відсутності компетенції, визнання
протиправним та скасування рішення.

Сутність спору: до Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим із позовною заявою звернувся ОСОБА_5 до Верховної
Ради Автономної Республіки Крим про визнання відсутності компетенції Верховної
Ради автономної Республіки Крим щодо погодження призначення на посаду
заступника Міністра внутрішніх справ України - начальника Головного управління
МВС України в Автономній Республіці Крим, скасування рішення Верховної Ради
Автономної Республіки Крим від 18 червня 2008 року № 902-5/08 «Про відмову в
погодженні призначення ОСОБА_5 на посаду начальника Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим».

Ухвалою Окружного адміністративного суду АРК від 14
липня 2008 року відкрито провадження по справі.

У судовому засіданні представники позивача позовні
вимоги підтримали у повному обсязі та заявили, що рішенням Верховної Ради
Автономної Республіки Крим від 18 червня 2008 року № 902-5/08 було відмовлено в
погодженні призначення ОСОБА_5 на посаду начальника Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим. Як заявили
представники позивача, зазначене рішення являється незаконним та підлягає
скасуванню, оскільки під час його ухвалення відповідачем порушені вимоги
Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим, та інших
нормативних актів. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги представники позивача
зазначили, що Законом України «Про міліцію»
передбачено, що керівником підрозділу внутрішніх справ в АРК являється
заступник Міністра внутрішніх справ - начальник Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України в АРК, який призначається та звільняється
з посади Кабінетом Міністрів за поданням Міністра внутрішніх справ України.
Таким чином, діюче законодавство не передбачає погодження з Верховною Радою
автономної Республіки Крим кандидатури заступника Міністра внутрішніх справ -
начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ. У зв'язку з чим
позивач вважає, що у ВР АРК відсутня компетенція щодо погодження призначення
кандидатури на зазначену посаду. Крім
того, представники позивача заявили, що у відповідача були відсутні підстави
для винесення рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим від 18 червня
2008 року № 902-5/08, оскільки з таким погодженням до неї ні Кабінет Міністрів
України, ні Міністр МВС України не звертався. Під час ухвалення зазначеного
рішення не виконані відповідачем нормативні акти Верховної Ради АР Крим, якими
саме і регулюється порядок погодження або відмови в погодженні призначення осіб
на посаду начальника ГУМВС України в АРК. Представники позивача також заявили, що рішення відповідача є необґрунтованим, тому
що не зазначено, саме з яких підстав відмовлено ОСОБА_5 у погодженні
призначення на посаду. Крім того, представники позивача зазначили, що ВР АРК
прийнято рішення про відмову у погодженні призначення на посаду начальника
ГУМВС України в АРК, якої на момент прийняття такого рішення вже не існувало.
Тому рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим.

В судовому засіданні представники відповідача проти
позову заперечували, та пояснили, що відповідно до Конституції АРК до
повноважень Верховної Ради АРК відноситься погодження призначення на посаду та
звільнення з посади начальника ГУМВС України в АРК. Таке повноваження
делеговане ВР АРК на підставі статті 138 Конституції України, в якій зазначено,
що до відання АРК належить участь у забезпеченні прав і свобод громадян, національної злагоди,
сприяння охороні правопорядку та громадської безпеки. Стосовно питання
відсутності компетенції ВР АРК
погоджувати призначення заступника Міністра внутрішніх справ - начальника
ГУМВС України представники відповідача заявили, що відповідач не здійснював
будь-яких дій стосовно призначення ОСОБА_5 на таку посаду, а тому його права
ніяким чином не порушені, тому не підлягають захисту. Стосовно другого пункту
позовних вимог, представники відповідача зазначили, що, дійсно, до відповідача
не зверталися з клопотанням про погодження ОСОБА_5, але це не означає, що це
питання не може бути вирішено в порядку
внесення проектів нормативно-правових
актів до ВР АРК. Саме в цьому порядку депутатом Верховної Ради АРК - головою
постійної комісії ВР АРК з правових
питань, питань правопорядку і надзвичайних ситуацій Лубіною Л.Є. до Президії ВР
АРК внесений проект рішення про відмову
в погодженні призначення ОСОБА_5 на посаду начальника ГУМВС України в АРК. Як
пояснили представники відповідача, враховуючи, що ОСОБА_5, тривалий час виконує
обов'язки начальника ГУМВС, але його призначення не погоджується з Верховною
Радою АРК, у зв'язку з погіршенням криміногенної обстановці в регіоні, а також
у зав'язку з оскарженням попереднім начальником ГУМВС Могильовим свого
звільнення, Верховною Радою АРК 18.06.2008 року було прийнято рішення про
відмову у погоджені призначення ОСОБА_5
Крім того, спростовуючи довід позивача, що ВР АРК прийнято рішення про відмову
у погодженні призначення на посаду начальника ГУМВС України в АРК, якої на
момент прийняття такого рішення вже не існувало, представники відповідача
зазначили, що у зв'язку з зупиненням дії розпорядження Кабінету Міністрів
України про призначення позивача заступником Міністра внутрішніх справ -
начальником ГУМВС України в АРК та залишенням ОСОБА_5 виконуючим обов'язки
начальника ГУМВС України в АРК, доводи позивача є необґрунтованими.

Під час
судового розгляду справи представником відповідача заявлено клопотання про
зупинення провадження по справі у зв'язку з тим, що в провадженні Окружного
адміністративного суду Автономної Республіки Крим знаходиться справа №
2-а-294/08 за позовом Верховної Ради Автономної Республіки Крим до Кабінету
Міністрів України про визнання незаконним і нечинним Розпорядження Кабінету
Міністрів України від 18.06.2008 року «Про призначення ОСОБА_5 заступником
Міністра внутрішніх справ України - начальником головного управління МВС
України в АРК».

Ухвалами суду від
28.07.2008, від 12.09.2008 року у задоволенні клопотання відмовлено.
Мотивуючи зазначене рішення судом встановлено, що позовні вимоги про скасування
рішення Верховної Ради АРК від 18.06.2008 року № 902-5/08 «Про відмову в
погодженні призначення ОСОБА_5 на посаду начальника Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим» не
пов'язані з розглядом справи № 2-а-294/08 за позовом Верховної Ради Автономної
Республіки Крим до Кабінету Міністрів України про визнання незаконним і
нечинним Розпорядження Кабінету Міністрів України від 18.06.2008 року. Оскільки
предметом оскарження є різні акти, видані різними суб'єктами владних
повноважень. Як зазначив представник відповідача, рішення ВР АРК було прийнято
взагалі, не у зв'язку з погодженням призначення ОСОБА_5 на посаду, оскільки з
таким поданням до відповідача не зверталися, це лише думка Верховної Ради АРК стосовно цієї кандидатури на посаду.

Стосовно питання про зупинення провадження в частині
вимог про визнання відсутності компетенції
Верховної Ради АРК щодо погодження призначення на посаду заступника Міністра
внутрішніх справ - начальника Головного управління МВС України в АРК суд не
знайшов підстав для задоволення клопотання, оскільки суд мав вирішити питання чи пов'язані ці вимоги з вимогами про
визнання незаконним і нечинним Розпорядження Кабінету Міністрів України від
18.06.2008 року виключно після
дослідження та оцінки доказів по справі, яке можливо зробити під час ухвалення
рішення по справі по суті.

Досліджуючи це питання суд приходить до наступного
висновку. По справі № 2-а-294/08 за позовом Верховної Ради Автономної
Республіки Крим до Кабінету Міністрів України про визнання незаконним і
нечинним Розпорядження Кабінету Міністрів України від 18.06.2008 року «Про призначення
ОСОБА_5 заступником Міністра внутрішніх справ України - начальником головного
управління МВС України в АРК» вирішується питання чи мав Кабінет Міністрів
повноваження призначати ОСОБА_5, тобто конкретну особу, на посаду заступника Міністра внутрішніх справ України
- начальника Головного управління МВС України в АРК без погодження з ВР АРК.

По справі № 2-а-384/08
вирішується питання чи має ВР АРК взагалі компетенцію погоджувати
призначення на таку посаду, тому зазначені справи, безумовно пов'язані, але
зупиненню в цьому випадку підлягає
справа № 2-а-294/08, оскільки неможливо вирішити питання про
законність призначення конкретної особи,
без попереднього вирішення питання про наявність взагалі компетенції суб'єкта
владних повноважень погоджувати призначення будь-яких осіб на певну посаду.

Крім того, судом встановлено, що Указом Президента
України № 618/2008 від 04.07.2008
року зупинена дія Розпорядження Кабінету
Міністрів України від 18.06.2008 року «Про призначення ОСОБА_5 заступником
Міністра внутрішніх справ України - начальником головного управління МВС
України в АРК» та на зазначений акт Президентом України внесено конституційне
подання до Конституційного Суду України щодо перевірки відповідності його
положень Конституції України.

Але на момент ухвалення постанови по справі, судом
встановлено, що за конституційним
поданням Президента України конституційне провадження не відкрито, тому у суду
відсутні передбачені п. 3 частини 1
статті 156 КАС України підстави для зупинення провадження по справі,
оскільки суду не надані докази, що
конституційне подання розглядається в
порядку конституційного провадження.

Таким чином, будь-які підстави для зупинення провадження
по справі у суду відсутні, тому справу належить розглядати по суті.

Вислухавши пояснення представників позивача та
відповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх
сукупності, суд,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з
частиною 1 статтю 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних
осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб,
інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України до
адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких
рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено
інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 частини 1 статті 17 КАС України
компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Частиною 2 статті 18 КАС України встановлено, що
окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією
зі сторін є орган влади Автономної
Республіки Крим.

Крім того, частиною 3 статті 105 КАС України встановлено, що позивач має право обрати
такий спосіб захисту свого право, як звернення до адміністративного суду з
позовними вимогами про встановлення наявності або відсутності компетенції
суб'єкта владних повноважень, скасування або визнання нечинним рішення
відповідача суб'єкта владних повноважень.

Пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України визначено
поняття суб'єктів владних повноважень, до яких належать орган державної влади,
орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт,
який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі
на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до
частини 3 статт1 Конституції Автономної Республіки Крим, затвердженої
Законом України від 23.12.1998 року № 350-ХІV, Верховна Рада автономної
Республіки Крим (далі ВР АРК) являється представницьким органом Автономної
Республіки Крим та здійснює представницькі, нормотворчі, контрольні функції та
повноваження в межах своєї компетенції.

Статтею 21 Конституції Автономної Республіки Крим також
визнано, що ВР АРК являється представницьким органом Автономної Республіки
Крим, що представляє інтереси громадян, об'єднує інтереси населення,
територіальних громад, місцевого самоврядування, Автономної Республіки Крим в
цілому, та здійснює свої повноваження з метою сприяння та забезпечення
реалізації їх прав та інтересів, а також вирішення питань збалансованого
соціально-економічного, культурного та іншого розвитку Автономної Республіки.

Відповідно до частини 2
статті 26 Конституції Автономної Республіки до компетенції ВР АРК
відноситься прийняття нормативно-правових актів, затвердження бюджету,
встановлення податків, вирішення питань адміністративно-територіального устрою,
призначення на посади посадових осіб органів виконавчої влади Автономної
Республіки Крим, погодження призначення на посади посадових осіб територіальних
підрозділів центральних органів виконавчої влади, та інше.

Таким чином, здійснюючи
передбачені Конституцією та законами України повноваження, Верховна Рада
АРК, являючись органом влади Автономної Республіки Крим, у правовідносинах з
фізичними та юридичними особами виступає суб'єктом владних повноважень.

Враховуючи викладене, всі спори, що виникають між Верховною Радою Автономної Республіки
Крим, як суб'єктом владних повноважень,
який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, та
фізичними та юридичними особами, мають ознаки публічно правових спорів, а
справи стосовно вирішення зазначених спорів являються справами адміністративної
юрисдикції.

Оцінюючи
правомірність дій відповідача, суд керувався критеріями, закріпленими у частині
3 статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної
процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень
владного суб'єкта.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та
у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення
дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Стаття
19 Конституції України зобов'язує орган влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені
Конституцією та законами України.

Отже «на
підставі» означає, що суб'єкт владних повноважень повинний бути утворений у
порядку, визначеному Конституцією та законами України та зобов'язаний діяти на
виконання закону, за умов та обставин,
визначених ним.

«У межах
повноважень» означає, що суб'єкт владних повноважень повинен вчиняти дії, не
виходячи за межі прав та обов'язків, встановлених законами.

«У
спосіб» означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися
встановленої законом процедури вчинення дії, і повинен обирати лише встановлені
законом способи правомірної поведінки при реалізації своїх владних повноважень.

Суд
з'ясовує, чи використане повноваження, надане суб'єкту владних повноважень, з
належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії;
безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої
вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто
доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів;
з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно;
досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної
особи.

Згідно зі статтею 136 Конституції України
представницьким органом Автономної Республіки Крим є Верховна Рада Автономної
Республіки Крим. Повноваження, порядок формування і діяльності Верховної Ради
Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим
визначаються Конституцією України та законами України, нормативно-правовими
актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим з питань, віднесених до її
компетенції.

Частиною 2 статті
1 Конституції Автономної Республіки Крим також встановлено, що
повноваження, порядок формування і діяльності Верховної Ради Автономної
Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим визначаються
Конституцією України і законами України, Конституцією Автономної Республіки
Крим і нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим з
питань, віднесених до її компетенції.

Судом встановлено, що Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 18 червня 2008 року № 855-р ОСОБА_5 призначений заступником
Міністра внутрішніх справ України - начальником головного управління МВС України
в АРК.

На
виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 18 червня 2008 року №
855-р наказом міністерства внутрішніх справ № 1074 о/с від 18.06.2008 року
ОСОБА_5 призначений заступником Міністра внутрішніх справ України - начальником
головного управління МВС України в АРК та звільнений від виконання
обов'язків за посадою начальника
Головного управління МВС України в АРК.

Рішенням
Верховної Ради Автономної Республіки Крим від 18 червня 2008 року № 902-5/08
відмовлено в погодженні призначення ОСОБА_5
на посаду начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ
України в Автономній Республіці Крим.

Зазначені дії стали підставою виникнення публічно-правового спору між
Верховною Радою АРК та ОСОБА_5, який вважаючи, що його права та законні
інтереси порушені відповідачем, просить суд встановити відсутність компетенції
ВР АРК погоджувати призначення на посаду заступника Міністра внутрішніх справ
України - начальника Головного управління МВС України в Автономній Республіці
Крим.

У той же час
перевіряючи питання про наявність або відсутність компетенції Верховної
Ради Автономної Республіки Крим щодо погодження призначення на посаду
заступника Міністра внутрішніх справ України - начальника Головного управління
МВС України в Автономній Республіці Крим судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 2 Конституції Автономної Республіки
Крим правовою основою статусу і повноважень Автономної Республіки Крим,
Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим є Конституція України, закони України, Конституція Автономної
Республіки Крим. У разі протиріччя положень нормативно-правових актів Верховної
Ради Автономної Республіки Крим та актів Ради міністрів Автономної Республіки
Крим Конституції України, законам України діють положення Конституції України,
законів України.

Відповідно до пункту 25 статті 26 Конституції АРК до
повноважень Верховної Ради АРК належить погодження призначення на посаду і
звільнення з посади начальника Головного управління Міністерства внутрішніх
справ України в Криму.

Відповідно до частин 8, 10 статті 7 Закону України
"Про міліцію" від 20.12.90 року №565-XII в Республіці Крим міліцією керує заступник
Міністра внутрішніх справ - начальник Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Криму, який призначається на посаду і звільняється з
посади Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ
України. Відповідно до п. 10 частини 1
статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України здійснює повноваження,
визначені Конституцією та законами України.

Пунктом 3 частини
9 статті 22 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 16.05.2008 року
№ 279-VІ передбачено, що Кабінет Міністрів призначає на посаду та звільняє з
посади перших заступників та заступників
міністрів за поданням міністрів.

Згідно з частиною 11 статті 7 Закону України «Про
міліцію» начальники головних управлінь, управлінь МВС України в областях,
містах Київ та Севастополь та на транспорті призначаються на посаду та
звільняються з посади Міністром внутрішніх справ.

Судом встановлено, що відповідно до Наказу МВС України
від 28.07.2007 року № 304 дск затверджений штат Головного управління МВС
України в АРК, в якому посада керівника зазначена заступник Міністра внутрішніх
справ - начальник Головного управління МВС України в АРК.

Таким чином, порядок призначення осіб на таку посаду
визначений частинами 8, 10 статті 7
Закону України "Про міліцію", пунктом 3 частини 9 статті 22 Закону України «Про
Кабінет Міністрів України».

Судом встановлено, що Наказом Міністерства внутрішніх
справ України від 07.08.2008 року № 388 затверджені функціональні обов'язки
перших заступників, заступників Міністра внутрішніх справ України, відповідно
до яких на заступника Міністра внутрішніх
справ України - начальника ГУМВС України в АРК покладені обов'язки, пов'язані з
безпосереднім керівництвом діяльності в підпорядкованому структурному
підрозділі, а також обов'язки щодо координації діяльності оперативно підпорядкованих управлінь МВС
України в Запорізькій, Миколаївській, Херсонській областях та м. Севастополі,
організації в південному регіоні реалізації комплексу заходів за напрямками
боротьби з організованою злочинністю, тероризмом, охорони громадського порядку
під час курортного сезону, прикордонного співробітництва та співпраці в
питаннях забезпечення митного контролю.

Таким чином, суд приходить до висновку, що
повноваження заступника Міністра
внутрішніх справ - начальника головного управління МВС України в АРК розповсюджуються не лише на територію
Автономної Республіки Крим, але й в деяких випадках на весь південний регіон, у
тому числі Запорізьку, Миколаївську, Херсонську області та м. Севастополь.

Статтею 134 Конституції України встановлено, що
Автономна Республіка Крим є невід'ємною складовою частиною України і в межах
повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її
відання. Відповідні положення містяться і у частині 1 статті 1 Конституції
Автономної Республіки Крим, в якій зазначено, що республіка є невід'ємною складовою частиною України і в
межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені
до її відання. Автономна Республіка Крим здійснює також повноваження,
делеговані законами України відповідно до Конституції України.

Розкриваючи зміст зазначеної статті Основного Закону
України Конституційний суд в своєму рішенні від 27.02.2001 року №
1-рп/2001(справа про правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим)
також зазначив, що суверенітет України поширюється на всю її територію (частина
перша статті 2 Конституції України), невід'ємною складовою частиною якої є
Автономна Республіки Крим (статті 134 Конституції України). Тому Верховна Рада
Автономної Республіки Крим може вирішувати лише питання, які віднесено до відання
Автономної Республіки Крим та належать до повноважень Верховної Ради Автономної
Республіки Крим.

Відповідно до пункту 12 частини1 статті 92, частини 2
статті 120 Конституції України організація і порядок діяльності центральних та
місцевих органів виконавчої влади визначаються Конституцією і законами України.

Питання про порядок призначення посадових осіб, порядку
внесення пропозицій щодо цих кандидатур, погодження призначення на посаду,
перебуває саме в площині діяльності органів виконавчої влади і правових основ
державної служби і тому має регулюватися виключно законами України. Адже
йдеться про порядок призначення посадових осбі, які є керівниками відповідних
державних органів, і невизначеність їх правового статусу, порядку призначення
на посаду, погодження призначення, прямо впливає на законність та ефективність
їх діяльності.

Згідно зі статтею 1
Закону України "Про міліцію" від 20.12.90 N 565-XII міліція в
Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя,
здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси
суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно зі ст.7 України «Про міліцію» від 20 грудня 1990
року565-XII міліція є єдиною системою
органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України,
виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову,
кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах)
функції.

Вирішуючи спір, суд виходить з положень Конституції
України, Закону України «Про міліцію», згідно з якими міліція становить єдину систему, а
організація та порядок діяльності її органів визначаються виключно законом. Ці
правові положення не допускають будь-яких винятків щодо врегулювання правовими
актами Верховної Ради АРК організації і порядку діяльності органів внутрішніх
справ, у тому числі, призначення на посаду заступника Міністра внутрішніх справ
України.

Аналізуючи зміст статей 137 та
138 Конституції України, якими визначена фактично сфера повноважень Автономної
Республіки Крим, у тому числі питання, з яких вона здійснює нормативне регулювання, підвідомчі сфери діяльності, суд приходить до
висновку, що до таких повноважень не відноситься визначення організаційної
структури правоохоронних органів України.

Той факт, що до відання Автономної Республіки Крим
належить сприяння охороні правопорядку та громадської безпеки, не наділяє
Верховну Раду АРК повноваженнями приймати участь у призначені на посаду
заступника Міністра внутрішніх справ, компетенція якого поширюється на лише на
території Республіки, але й на всю південну територію країни.

Розкриваючи зміст статті 19 Конституції України, суд
зазначає, що органи влади, посадові особи мають діяти лише за однією правовою
формулою - Заборонено все, що не дозволено, на відміну від приватних суб'єктів,
які керуються простим дозволом, визначеним наступним правилом - Дозволено все,
що не заборонено законом.

Відповідно до положень частини 19, статті 134
Конституції України сфера відання Автономної Республіки Крим і коло питань, з
яких Автономна Республіки Крим здійснює нормативне регулювання, не можуть бути
довільно розширені за правові межі, визначені Конституцією України.

Відповідно до статті 138 Конституції України законами
України Автономній Республіці Крим можуть бути делеговані також інші
повноваження, але приймаючи до уваги, що повноваження погодження призначення на
посаду заступника Міністра внутрішніх справ України - начальника ГУМВС України
в АРК, Верховній Раді АРК не делеговані, Верховна Рада АРК має приймати рішення
виключно в межах, встановлених пунктом 25 статті 26 Конституції Автономної Республіки Крим.

Отже, суд приходить до висновку, що у Верховної Ради
Автономної Республіки Крим відсутня компетенція погоджувати призначення на
посаду заступника Міністра внутрішніх справ України - начальника Головного
Управління МВС України в АРК, та позовні вимоги в цій частині підлягають
задоволенню.

Посилання представників відповідача, що суд не може
брати до уваги надані позивачем функціональні обов'язки, так як вони
затверджені лише у серпні 2008 року, а не у червні, коли було видане
розпорядження КМУ, суд не приймає до уваги з наступних підстав.

1.Суд не перевіряє законність та обґрунтованість
розпорядження КМУ від 18.06.2008 року № 855-р, судом лише встановлюється
наявність компетенції ВР АРК погоджувати призначення на посаду заступника Міністра внутрішніх справ України
- начальника ГУМВС України в АРК, у зв'язку з
чим перевіряється обсяг повноважень, який закріплений взагалі за особою,
яка буде займати таку посаду, на день розгляду справи.

2.Більш того, відповідно до підпункту 2 пункту 4
Положення Про Міністерство внутрішніх справ,
МВС відповідно до покладених на нього завдань самостійно визначає
основні напрями діяльності підпорядкованих йому органів, підрозділів та
механізм їх реалізації. Суд враховує, що МВС України уповноважено змінювати
обсяг повноважень, закріплений за певною посадою, не залежно від того, коли
відбуваються ці зміни - до призначення особи на таку посаду, або під час
виконання повноважень посадовою особою,
якщо такі зміни здійснюються компетентною особою, у порядку, на підставах та у
спосіб, передбачений законом.

Представники відповідача заявили у судовому засіданні,
що приймаючи до уваги, що права позивача відповідачем не порушені, ОСОБА_5 не
має права вимагати від суду визнання відсутності компетенції у відповідача погоджувати призначення на посаду заступника
Міністра внутрішніх справ - начальника ГУМВС України в АРК.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості зазначених
доводів, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є захист не лише прав, а й свобод та інтересів осіб від порушень у сфері
публічно-правових відносин. При цьому, як зазначив Конституційний Суд Україні в
своєму рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний
законом інтерес), охоронюваний законом
інтерес перебуває виключно у
логічно-смисловому зв'язку із суб'єктивними правами, але прямо ними не
опосередковується, тобто виходить за межі останніх.

Конституційний Суд також зазначив, що виходячи зі змісту
частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес
перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що
панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому
розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Таким чином, зміст прав і свобод громадянина у сфері
публічно-правових відносин , на захист яких спрямовується діяльність
адміністративного судочинства, визначається Конституцією України, спеціальними
законами, а інтерес у цій сфері підлягає захисту, якщо є правовим. При цьому
суд враховує позицію Конституційного Суду України, викладену в Рішенні від
1.12.2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), в якому
Суд зазначив, що інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним
матеріальним або нематеріальним благом,
як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у
суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом
судового захисту та інших засобів правової охорони, які не суперечать
Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Таким чином, суд приходить до висновку, що захисту в
адміністративному судочинстві підлягає не лише порушено суб'єктивне право, а і
законний інтерес фізичної чи юридичної особи.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту
є диспозитивним правом позивача, а
частиною 3 статті 105 КАС України
встановлено, що позивач має право обрати такий спосіб захисту свого
права, як звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про
встановлення наявності або відсутності компетенції суб'єкта владних
повноважень, якщо цього потребує захист його законного охоронюваного інтересу.

Статтею 3 Конституції АРК визначені основні принципи
Автономної Республіки Крим, до яких також належить дотримання та забезпечення
прав і свобод людини та громадянина; законність. Відповідно до статті 9 Конституції
Автономної Республіки Крим права і свободи людини і громадянина в Автономній
Республіці Крим встановлюються і гарантуються Конституцією України та законами
України і відповідно до них - Конституцією Автономної Республіки Крим.
Конституція Автономної Республіки Крим і нормативно-правові акти органів влади
Автономної Республіки Крим не можуть обмежувати права і свободи громадян,
встановлені Конституцією України і законами України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що охоронювані
законом права та інтереси позивача, з моменту прийняття відповідачем 18.06.2008
року рішення «Про відмову в погодженні
призначення ОСОБА_5 на посаду начальника ГУМВС України в АРК», у зв'язку з
оскарженням Розпорядження Кабінету Міністрів України від 18 червня 2008 року №
855-р про його призначення заступником Міністра внутрішніх справ України -
начальником головного управління МВС України в АРК, порушені та, отже,
підлягають судовому захисту.

Суд не
погоджується з думкою представників відповідача в тій частини, що Закон України
«Про міліцію», в частині визначення керівника міліцією в Республіці Крим, як
заступника Міністра внутрішніх справ - начальника Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України в Криму,
не підлягає застосуванню, оскільки цей закон суперечить статті 26
Конституції Верховної Ради АРК.

Судом
встановлено, що в зазначеному випадку відсутня колізія правових норм, оскільки
умовами виникнення колізій є введення в дію загальних та спеціальних актів,
норми яких суперечать один одному в
наслідок часткового співпадіння обсягів їх регулювання, обумовлених
специфікою суспільних відносин.

Процедура призначення на посаду уявляє собою систему певних заходів, які
необхідно виконати в певній послідовності.

Судом встановлено,
що пункт 25 статті 26 Конституції АРК регулює лише порядок погодження
призначення на посаду начальника ГУМВС України в АРК, в частині одного елементу
зазначеної системи дії - погодження Верховної Ради АРК.

Статтею
7 Закону України «Про міліцію» взагалі встановлюється організація міліції та її
підпорядкованість.

Законодавством України
чітко визначена процедура призначення на посади начальників головних
управлінь Міністерства внутрішніх справ України та заступників Міністрів, у
тому числі заступника Міністра - начальника головного управління МВС України в
АРК.

Начальники головних управлінь призначаються на посаду
Міністром внутрішніх справ, а якщо мова йде про Автономну Республіку Крим, то в
цьому випадку відповідно до п. 25 статті 26 Конституції АРК таке призначення
начальника ГУМВС України в АРК погоджується з Верховною Радою АРК, шляхом
внесення подання, яке розглядається у порядку, визначеному законом.

Заступники міністра внутрішніх справ, у тому числі
заступник Міністра внутрішніх справ - начальник ГУМВС України в АРК
призначається Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх
справ, як це передбачено і законом України «Про міліцію» і Законом України «Про
Кабінет Міністрів України» і Конституцією України. Погодження призначення на
посаду заступника Міністра внутрішніх справ - начальника ГУМВС України в АРК з
Верховною Радою АРК жодним нормативним актом не передбачено.

Таким чином, суд встановив, що не існує суперечностей,
колізії у застосування правових норм, існує лише різний порядок призначення
осіб залежно від посади, на яку він претендує, виконання якого, є умовою
легітимності призначення особи на посаду.

З'ясовуючи питання законності та обґрунтованості
прийняття відповідачем рішення про відмову у погодженні призначення ОСОБА_5 на
посаду начальника ГУМВС України в АРК суд виходить з наступного.

Відповідно до
пункту 25 частини 2 статті 26 Конституції АРК до повноважень Верховної Ради АРК
належить погодження призначення на посаду і звільнення з посади начальника Головного
управління Міністерства внутрішніх справ України в Криму.

Частиною 2 статті
1 Конституції Автономної Республіки Крим встановлено, що повноваження,
порядок формування і діяльності Верховної Ради Автономної Республіки Крим
визначаються Конституцією України і законами України, Конституцією Автономної
Республіки Крим і нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної
Республіки Крим з питань, віднесених до її компетенції.

Порядок, підстави, процедура надання погодження
Верховною Радою АРК призначення на
посаду начальника ГУМВС України АРК визначені Постановою ВР АРК «Про заходи
щодо посилення кадрової роботи в Автономній Республіці Крим» від 20.01.1999
року, Рішенням Президіуму Верховної Ради Автономної Республіки Крим від
01.03.1999 року № 380-2/99 “Про затвердження Порядку розгляду питань,
пов'язаних з призначенням, погодженням на посади, звільненням від посади
керівників установ, організацій, підприємств”,
які являються нормативно-правовими актами ВР АРК, прийнятими відповідно
до Конституції ВР АРК та які є обов'язковими для виконання відповідачем під час
реалізації зазначених повноважень.

Відповідно до пункту 3 Постанови ВР АРК «Про заходи щодо
посилення кадрової роботи в Автономній Республіці Крим» від 20.01.1999 року на
підставі Конституції ВР АРК з метою створення
чіткої системи підзвітності керівних кадрів, удосконалення практики погодження, призначення та звільнення
керівників затверджена Номенклатура (перелік) посад осіб, які обираються,
призначаються, погоджуються при призначенні на посади та звільнені з посад
Верховної Радою АРК, її Президією та Головою Верховної ради АРК.

Згідно з пунктом 7 Постанови постійній комісії ВР АРК з
законодавства, законності, правопорядку та військовим питанням зобов'язані
забезпечити попереднє обговорення та внесення пропозицій по кандидатурам
керівників правоохоронних органів, які призначаються на посади чи звільняються з посад за
погодженням з Верховною Радою або Головою Верховної Ради АРК, всемірно сприяти
тому, щоб в правоохоронних органах працювали компетентні, чесні, принципові та
морально стійки особи.

Відповідно до пункту 12 Постанови погодження призначення на посади та
звільнення з посад керівників органів державної виконавчої влади, розташованих в Автономній Республіці
Крим, здійснюється в випадках та у порядку, передбаченому законами та іншими
нормативно-правовими актами України.

Пунктом 11 Постанови ВР АРК «Про заходи щодо посилення
кадрової роботи в Автономній Республіці Крим» від 20.01.1999 року встановлено,
що Номенклатура (перелік) посад осіб, які обираються, призначаються,
погоджуються при призначенні на посади та звільнені з посад Верховної Радою
АРК, її Президією та Головою Верховної ради АРК дії в частині, що не суперечить
Конституції України, законам України та
іншим нормативно-правовим актам, Конституції Автономної Республіки Крим та цієї
Постанови.

Судом встановлено, що рішенням Президії Верховної Ради
Автономної Республіки Крим від 01.03.1999 року № 380-2/99 затверджений Порядок
розгляду питань, пов'язаних з призначенням, погодженням на посади, звільненням
від посади керівників установ, організацій, підприємств.

Відповідно до пункту 1 Порядку всі питання погодження призначення на посади відповідно
з Номенклатурою (переліком) посад осіб,
які обираються, призначаються, погоджуються при призначенні на посади та
звільнені з посад Верховної Радою АРК, її Президією та Головою Верховної ради
АРК, затвердженою Постановою ВР АРК «Про заходи щодо посилення кадрової роботи
в Автономній Республіці Крим» від 20.01.1999 року розглядаються за поданням,
документам особової справи та результатам співбесід, оформлених в установленому
порядку.

Крім того, зазначений Порядок встановлює які саме
документи, долучаються до подання, які відомості повинно містити таке подання,
визначається процедура проходження співбесіди.

Пунктом 6 Порядку встановлено, що за результатами
співбесід відділ кадрів готує висновок про погодження або проекти рішень Верховної Ради АРК про
призначення, погодження кандидатури на посаду або звільнення з посади.

Відповідно до списку керівників установ, організацій, підприємств, які
вносять пропозиції про посадові призначення, звільнення, погодження,
затверджених рішенням Президії Верховної
Ради Автономної Республіки Крим від 01.03.1999 року № 380-2/99 подання на
погодження призначення начальника ГУМВС України в АРК вноситься Міністром
внутрішніх справ України.

Судом встановлено, що рішенням Верховної Ради Автономної
Республіки Крим від 18 червня 2008 року № 902-5/08 відмовлено в погодженні
призначення ОСОБА_5 на посаду начальника
Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній
Республіці Крим.

Судом встановлено, що при прийнятті рішення «Про відмову
в погодженні призначення ОСОБА_5 на посаду начальника ГУМВС України в АРК»
відповідачем не виконані вимоги статті 19, 138
Конституції України, пункту 25 частини 2 статті 26 Конституції
Автономної Республіки Крим, рішення
Президії Верховної Ради Автономної Республіки Крим від 01.03.1999 року №
380-2/99 «Про затвердження Порядку розгляду питань, пов'язаних з призначенням,
погодженням на посади, звільненням від посади керівників установ, організацій,
підприємств”, Постанова ВР АРК «Про заходи щодо посилення кадрової роботи в
Автономній Республіці Крим» від 20.01.1999 року.

Судом встановлено, що до Верховної Ради Автономної
Республіки Крим подання Міністра внутрішніх справ України про погодження
призначення ОСОБА_5 на посаду начальника ГУМВС України в АРК, яке є єдиною
умовою розгляду такого питання відповідачем, не
надходило.

Судом встановлено, що до Верховної Ради АРК не надходили
будь-які документи особової справи, не проводилися співбесіди, не готувалися
висновки про погодження або відмову у погодженні, це питання не обговорювалося
в постійній комісії ВР АРК з законодавства, законності, правопорядку та
військовим питанням.

В судовому засіданні представники відповідача заявили,
що рішення приймалося не в порядку, передбаченому пунктом 25 статті 26
Конституції АРК, а як загальний
нормативно-правовий акт.

В обґрунтування своєї позиції, що рішення про відмову у
погодженні призначення ОСОБА_5 було прийнято в порядку розгляду проектів
нормативно-правових актів, відповідачем надано суду наступні докази:

Звернення депутата ОСОБА_6 до Президії ВР АРК від 11.06.2008 року про внесення на
розгляд на пленарному засіданні ВР АРК доопрацьованого проекту рішення ВР АРК
«Про відмову у погодженні призначення ОСОБА_5 на посаду начальника ГУМВС
України в АРК».

Пояснювальна записка до
доопрацьованого проекту рішення ВР АРК «Про відмову у погодженні
призначення ОСОБА_5 на посаду начальника ГУМВС України в АРК», в якій
зазначено, що ОСОБА_5, тривалий час виконує обов'язки начальника ГУМВС, але
його призначення не погоджується з Верховною Радою, крім того, погіршилася
криміногенна обстановка в регіоні, що є підставою для відмови у погодженні
ОСОБА_5

Суд не погоджується з зазначеними доводами з наступних
підстав.

Судом встановлено, що суб'єкт владних повноважень
повинен використовувати повноваження виключно з метою, з якою воно було надано.
Відповідно до статті 26 Конституції АРК
до компетенції ВР АРК
відноситься виключно погодження
призначення на посаду і звільнення з посади начальника ГУМВС України в АРК. Будь-яке
погодження означає, що йому передує звернення уповноваженої особи, яке
розглядається і після вивчення та оцінки
обґрунтованості такого звернення, приймається рішення про погодження або
відмову у погодженні. При цьому, процедура прийняття рішення про погодження
повинна дотримуватися суб'єктом владних повноважень, як це передбачено статтею
19 Конституції України.

Суд вважає, що отримання погодження призначення на
посаду це лише окремий елемент встановленої законом процедури призначення особи
на посаду, яка розпочинається з прийняття рішення про необхідність призначення
особи на посаду, визначення кандидата на таку посаду, а закінчується прийняттям
рішення про призначення. Отже, процедура призначення на посаду не може
розпочатися з відмови у погодженні кандидата, коли взагалі не були прийнято рішення про
необхідність призначення будь-якої особи на посаду.

Більш того, судом встановлено, що Міністром внутрішніх
справ рішення про можливість призначення
ОСОБА_5 на посаду саме начальника ГУМВС України в АРК взагалі не
приймалося.

В даному випадку суд погоджується з доводами представників позивача, в частині, що на момент
прийняття відповідачем рішення навіть посада начальника ГУМВС України АРК не
існувала. Судом встановлено, що відповідно до Наказу МВС України від 28.07.2007
року № 304 дск затверджений штат Головного управління МВС України в АРК, в
якому посада керівника зазначена заступник Міністра внутрішніх справ -
начальник Головного управління МВС України в АРК.

Таким чином, якщо ВР АРК надане повноваження лише на погодження призначення, то воно може
бути належним чином реалізовано лише якщо йому передувало звернення Міністра
внутрішніх справ про погодження призначення на посаду, та якщо взагалі
розпочата процедура визначення кандидатури на посаду, готується рішення про
його призначення. ВР АРК не має повноваження приймати рішення про відмову у
погодженні призначення на посаду на майбутнє.

Таким чином, таке повноваження надане ВР АРК лише з
єдиною метою погоджувати призначення на посаду і звільнення з посади начальника
ГУМВС України в АРК.

Відповідно до частини 2 статті 135 Конституції України
нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим та рішення
Ради міністрів Автономної Республіки Крим не можуть суперечити Конституції і
законам України та приймаються відповідно до Конституції України, законів
України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України та на їх
виконання.

Відповідно до статті 2 Конституції Автономної Республіки
Крим правовою основою статусу і повноважень Автономної Республіки Крим,
Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим є Конституція України, закони України, Конституція Автономної
Республіки Крим. У разі протиріччя положень нормативно-правових актів Верховної
Ради Автономної Республіки Крим та актів Ради міністрів Автономної Республіки
Крим Конституції України, законам України діють положення Конституції України,
законів України.

Судом встановлено, що у вступній частині рішення
зазначено, що воно прийнято у відповідності з пунктами 13, 25 частини 2 статті
26 Конституції Автономної Республіки Крим, пунктом 7 частини 1 статті 138 Конституції України, пунктом 40
розділу ІV Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року № 114.

Посилання Верховною Радою АРК в рішенні на пункти 13, 25
частини 2 статті 26 Конституції Автономної Республіки Крим, як на матеріальну
та процесуальну підставу його прийняття, підтверджує висновки суду, що інші
підстави розгляду такого питання, крім погодження призначення вже внесеної кандидатури на посаду начальника
ГУМВС України в АРК, у відповідача відсутні.

Крім того, частиною 1 статті 138 Конституції України визначений виключний
перелік питань, з яких ВР АРК має право здійснювати нормативно-правове
регулювання, тобто приймати нормативно-правові акти. То таких питань не
відноситься визначення кадрової та організаційної структури правоохоронних
органів.

Таке правове становище, визначене Конституцією України
та відповідно до неї Конституцією Автономної Республіки Крим, виключає
можливість вирішувати кадрові питання територіальних підрозділів центральних
органів виконавчої влади в загальному порядку прийняття нормативно-правових
актів, на чому наполягає відповідач, а обмежує таке повноваження лише однією
підставою, зазначеною пунктом 25 частини 2 статті 26 Конституції Автономної
Республіки Крим.

Суд не погоджується з доводами представників
відповідача, що підставою для прийняття рішення про відмову у погодженні
призначення ОСОБА_5 начальником ГУМВС України в АРК була ще й та обставина, що
попереднім керівником зазначеної установи
оскаржено таке звільнення до суду.

Як вже зазначалося, судом встановлено, що само рішення
прийнято відповідачем передчасно, безпідставно та незаконно, в порушення вимог
статті 19 Конституції України, але
оцінюючи всі доводи відповідача, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 звернувся до Донецького
окружного адміністративного суду з
позовом до Міністра внутрішніх справ ОСОБА_8та Кабінету Міністрів України про
скасування розпорядження КМУ від 24.12.2007 року № 1199 про звільнення та
наказу Міністра внутрішніх справ України від 24.12.2007 року № 1729 о/с про звільнення та поновлення я на посаді.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 травня 2008 року по справі
відкрито провадження. Справа не розглянута до цього часу.

Суд враховує, що звернення до суду за захистом своїх
прав, ще не є об'єктивною умовою існування будь-яких перешкод для реалізації
законних прав та інтересів іншими особами. Суд не поновив ОСОБА_7 на посаді, не
скасував накази про його звільнення, на час прийняття рішення ВР АРК від
18.06.2008 року будь-якого конфлікту інтересів між позивачем та ОСОБА_7 не
існувало.

Більш того, в рішенні Верховної Ради АРК, яке повинно
бути вмотивованим та обґрунтованим, така підстава відмови, як наявність спору в
суді попереднього керівника ОСОБА_7 не зазначена, тому посилання на це
представників відповідача у судовому засіданні є необґрунтованим.

Суд не визнає обґрунтованими доводи представників
відповідача в тій частині, що факт наявності на момент прийняття Верховною
Радою АРК оскаржуваного рішення посади начальника ГУМВС України в АРК
підтверджується наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2008
року № 1246, відповідно до якого на виконання Указу Президента України від
04.07.2008 року № 618/08 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів
України від 18.06.2008 року № 855-р»
зупинена дія наказу МВС від 18.06.2008 року № 1074 про призначення ОСОБА_5 заступником Міністра
внутрішніх справ - начальником ГУМВС України в АРК, залишивши його виконуючим
обов'язки начальника ГУМВС України в АРК.

Зазначений наказ підтверджує лише той факт, що ОСОБА_5
поки не вирішене питання про призначення його на посаду заступника Міністра
внутрішніх справ України - начальника ГУМВС України в АРК, виконує покладені на
нього обв'язки начальника ГУМВС України АРК. А той факт, що керівником ГУМВС
України в АРК являється заступник Міністра
внутрішніх справ України - начальника ГУМВС України в АРК
підтверджується всіма дослідженими судом доказами в їх сукупності.

Таким чином, судом встановлено, що всі зазначені
порушення призвели до прийняття відповідачем необґрунтованого рішення, в якому
не зазначені підстави відмови в погодженні, та незаконного, оскільки воно прийнято
не в порядку та не у спосіб, передбачений законом.

Статтею 3 Конституції АРК визначені основні принципи
Автономної Республіки Крим, до яких також належать народовладдя; верховенство
права; конституційність; дотримання та забезпечення прав і свобод людини та
громадянина; законність; виборність; колегіальність; гласність; поєднання
інтересів Автономної Республіки Крим і загальнодержавних інтересів України.

Відповідно до статті 9 Конституції Автономної Республіки
Крим права і свободи людини і громадянина в Автономній Республіці Крим
встановлюються і гарантуються Конституцією України та законами України і
відповідно до них - Конституцією Автономної Республіки Крим. Конституція
Автономної Республіки Крим і нормативно-правові акти органів влади Автономної Республіки
Крим не можуть обмежувати права і свободи громадян, встановлені Конституцією
України і законами України.

Судом встановлено, що прийняття незаконного та
необґрунтованого рішення порушило права та законні інтереси позивача, які
охороняються Конституцією України та Конституцією Автономної Республіки Крим,
тому вони підлягають судовому захисту.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС України суд може
вийти за межі позовних вимог тільки в
разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб. Приймаючи
до уваги, що позивач неповно зазначив
позовні вимоги про скасування рішення, а не про визнання його протиправними та
скасування, як це передбачено для актів індивідуальної дії, суд вважає можливим
в цій частини вийти за межи позовних вимог, оскільки це необхідно для повного
захисту прав та інтересів сторін по справі.

Суд враховує, що рішення, дії суб'єкта владних
повноважень не можуть бути упередженими,
тобто здійснюватися дискримінаційно через власний, у тому числі фінансовий,
корпоративний інтерес. Приймаючи рішення
по справі або вчинюючи дію, суб'єкт владних повноважень не може ставати на
сторону будь-якої з осіб та не може проявляти себе заінтересованою стороною у
справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не
випливає із завдань цього суб'єкта, визначених законом.

Суд також враховує, що суб'єкт владних повноважень
зобов'язаний діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних
повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів.

На підставі викладеного, суд вважає, що рішення
Верховної Ради Автономної Республіки Крим від 18 червня 2008 року № 902-5/08
«Про відмову в погодженні призначення ОСОБА_5 на посаду начальника Головного
управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим»
не може бути визнане таким, що прийнято на підставі закону, у межах
повноважень, у спосіб, що передбачений Конституцією України. Таке рішення не
являється безстороннім (неупередженим),
обґрунтованим та добросовісним, воно прийнято з використанням повноваження, але
не для досягнення мети, з якою це повноваження надано.

Суд також вважає, що будучи наділеним повноваженням
погодження кандидатури на посаду начальника Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України, враховуючи мету, з якою це повноваження було надано,
у відповідача відсутня компетенція погоджувати призначення на посаду заступника
Міністра внутрішніх справ України - начальника Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України в АРК.

Таким
чином, позовні вимоги являються обґрунтованими та підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету
України.

У зв'язку зі складністю справи судом 12 вересня 2008
року оголошена вступна та резолютивна частина постанови, а 17 вересня 2008 року постанова складена у повному
обсязі.

На
підставі вищевикладеного, керуючись статтями 158-162 Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити.

2.Визнати відсутності на момент розгляду справи
компетенції Верховної Ради Автономної Республіки Крим щодо погодження
призначення на посаду заступника Міністра внутрішніх справ України - начальника
Головного управління МВС України в Автономній Республіці Крим.

3.Визнати протиправним та скасувати рішення Верховної
Ради Автономної Республіки Крим від 18 червня 2008 року № 902-5/08 «Про відмову
в погодженні призначення ОСОБА_5 на посаду начальника Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим».

4.Стягнути на користь ОСОБА_5 з Державного бюджету
України сплачений судовий збір у розмірі 3.40 гривень

Постанова набирає законної сили через 10 днів з дня
складення у повному обсязі у разі неподання заяви про апеляційне оскарження
(апеляційної скарги).

Якщо
після подачі заяви про апеляційне оскарження апеляційна скарга не подана,
постанова набирає законної сили через 20 днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Протягом 10 днів з дня складення постанови у повному
обсязі через Окружний адміністративний суд Автономної Республіки Крим до
Севастопольського апеляційного адміністративного суду може бути подана заява
про апеляційне оскарження, після подачі якої протягом 20 днів може бути подана
апеляційна скарга.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження (10 днів).

Суддя Окружного

адміністративного суду

Автономної Республіки Крим Трещова О.Р.