Справа № 2а-2213/08/5
Суддя: Сидоренко Д.В.
Дата ухвалення: 2008-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
вул. Київська, 150, м. Сімферополь, Автономна Республіка
ПОСТАНОВА

Іменем України

06.10.08

Справа №2а-2213/08/5

Окружний адміністративний суд АР Крим у складі
судді Сидоренко Д.В., при секретарі
Дадінській В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну
справу з адміністративним позовом

за позовом
ОСОБА_1, м. Армянськ

до Головного
управління Пенсійного фонду України в АР Крим, м. Сімферополь

Управління
Пенсійного фонду України в м. Армянськ АР Крим, м. Армянськ

про зобов'язання
нарахування недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги за
2006-2007р. у сумі 2733,30 грн.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернувся до Окружного адміністративного суду АР Крим з позовною заявою до
Управління Пенсійного фонду України в м. Армянськ АР Крим про зобов'язання
нарахувати та виплатити щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни
за 2006- 2007 рік в сумі 2733,30грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є дитиною
війни в розумінні Закону України “Про соціальний захист дітей війни” і має
право на пільги, передбачені цим Законом. Зокрема, посилаючись на статтю 6
Закону України “Про соціальний захист дітей війни”, позивач зазначив, що він
має право на отримання щомісячної доплати до пенсії у розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком.

Окрім того, позивач просить суд відновити пропущений
строк для звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів за
період з 01.01.06р. до 31.12.07р., оскільки про порушення прав він дізнався
тільки після висвітлення рішення Конституційного Суду України від 09.07.07р. у
засобах масової інформації.

У судове засідання позивач не з'явився, надав суду
клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач позов не визнав з підстав, викладених у
запереченнях на адміністративний позов, зазначив, що органи Пенсійного фонду
України мають використовувати кошти тільки на виплати, вичерпний перелік яких
визначений діючим законодавством України, до яких, на його думку, не
відносяться виплати підвищення пенсії відповідно до ст.6 Закону України “Про
соціальний захист дітей війни”.

Також, відповідач вважає, що згідно зі ст.ст. 99, 100
КАС України для звернення до адміністративного суду з позовними вимогами за
захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється строк в один рік, який
вираховується з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення своїх прав, свобод та інтересів, тобто позивачем цій строк пропущений.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у
справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно Тимчасової довідки НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1
позивач має право на пільги, передбачені Законом України “Про соціальний захист
дітей війни” (а.с.10).

Правовий статус дітей війни та основи їх соціального
захисту встановлені Законом України “Про соціальний захист дітей війни”.

Відповідно до ст. 1 Закону України “Про соціальний
захист дітей війни”дитина війни - особа, яка є громадянином України та якій на
час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується
паспортом серії НОМЕР_2, тобто станом на час закінчення Другої світової війни
йому було менше 18 років, тому він являється особою, яка віднесена до категорій
осіб, визнаних дітьми війни(а.с.8).

З огляду на наведене вище, суд прийшов до висновку, що
позивач відноситься до категорії громадян, які мали право на отримання
підвищення пенсії, яке передбачено Законом України “Про соціальний захист дітей
війни”.

Статтею 6 Закону України “Про соціальний захист дітей
війни”в редакції, яка діяла у 2006-2007 р.р., було визначено, що дітям війни
пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога,
що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком. Фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених
цім Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ст. 7
Закону України “Про соціальний захист
дітей війни”).

Згідно до ч.1 ст. 28 Закону України “Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" мінімальний розмір пенсії за віком
встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Відповідно до п. 5 ч.1 статті 62 Закону України від
19.12.2006 р. N 489-V “Про Державний бюджет на 2007 рік” затверджено на 2007
рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які
втратили працездатність: з 1 січня - 380 гривень, з 1 квітня - 406 гривень, з 1
жовтня - 411 гривень.

Відповідно до ч. 3 статті 62 Закону України від
19.12.2006 р. N 489-V “Про Державний бюджет на 2007 рік” для визначення
мінімального розміру пенсії за віком відповідно до абзацу першого частини
першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" з 1 квітня та з 1 жовтня 2007 року застосовується прожитковий
мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений абзацом п'ятим
частини першої цієї статті, збільшений на 1 відсоток. Відповідно розмір мінімальної пенсії за віком
становив з 01.04.2007р. по 30.09.2007р. 410,06грн.; з 01.10.2007р. по
31.12.2007р. -415,11грн.

У Прикінцевих положеннях Закону України “Про соціальний
захист дітей війни” Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до
Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у
відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у
відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими
центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність
із цим Законом.

Невиконання цього доручення суб'єктами владних
повноважень, колізії у застосування законодавчих актів, на думку суду, не
можуть бути визнані підставами для відмови у захисті прав позивача, які
встановлені та визнані державою.

За таких обставин суд вважає, що розрахунок щомісячної
державної соціальної допомоги дітям війни необхідно здійснювати за наступною
формулою:

Щомісячна державна соціальна допомога за 2007 р.
дорівнює 1453,59 гривень:

Січень - березень (380 гривень х 30%) х 3 місяця = 342
гривні;

Квітень-вересень (410,06 гривень х 30%) х 6 місяців =
738,00 гривень;

Жовтень-грудень (415,11 гривень х 30%) х 3 місяця =
373,59 гривень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем
недоплачена позивачу щомісячна державна соціальна допомога дітям війни за
2007рік в сумі 1453,59 гривні.

Згідно ст. 111 Закону України “Про Державний бюджет
України на 2007 рік” у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість
пенсії, відповідно до ст. 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”
виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону
України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”), у розмірі
50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Відповідно до п. 12 ст. 71 цього Закону з метою
приведення окремих норм законів у відповідність з цим Законом зупинена на 2007
рік дія ст. 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”.

З'ясовуючи питання про можливість застосування до
спірних правовідносин Закону України “Про Державний бюджет України на 2007
рік”суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 9 КАС України суд при вирішенні
справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі
Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У
разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України,
міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою
України, або іншому нормативному акту суд застосовує правовий акт, який має
вищу юридичну силу.

Крім того, у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 13.06. 2007 року № 8 “Про незалежність судової влади”визначено, що
відповідно до ст.ст. 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню
судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні
права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст
та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Ст. 1 Конституції України Україна проголошена
демократичною, соціальною, правовою державою. У ст. 2 Конституції України
визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи
та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави, а їх
утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави. Ст. 8 Конституції
України зафіксовано, що в Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі
Конституції України і повинні відповідати їх.

Відповідно до ст. 21 Конституції України права і свободи
людини є невідчужуваними та непорушними. Ст. 22 Конституції України
встановлено, що зміст та обсяг прав і свобод людини при прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений.

Суд вважає необхідним визначити, що, утверджуючи та
забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами Украйни
встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою
конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення
цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч.1 ст. 68
Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають
додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими
особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб
ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що
закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12
Європейської соціальної хартії (переглянутої),
вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені
України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від
14 вересня 2006 року № 137-V, відповідно до якої держава зобов'язана
підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний
рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

У Законі України “Про соціальний захист дітей війни”
визначено, що державні соціальні
гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або
скасовані іншими нормативно-правовими актами.

З наведеного стає зрозумілим, що зупинення дії положень
законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є
обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених
Конституцією України, в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний
строк.

Таким чином, будь-які закони, які регулюють правовідносини стосовно прав та свобод громадян,
у тому числі Закон України “Про державний бюджет на 2007 рік”, має відповідати
вимогам Конституції та Закону України “Про соціальний захист дітей війни”.

Суд вважає необхідним підкреслити, що встановлений ст.
95 Конституції України, ст.38 Бюджетного кодексу України перелік відносин, які
регулюються Законом України про Державний бюджет є вичерпним, а тому цей закон
не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і
гарантій, передбачених іншими законами України, зокрема, і Законом України “Про
соціальний захист дітей війни”, та не може будь-яким чином змінювати визначене
іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

На думку суду встановлення Законом України “Про
Державний бюджет України на 2007 рік” розміру та порядку виплати щомісячної
державної соціальної допомоги дітям війни в меншому розмірі, ніж передбачено
ст. 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”, обмежило обсяг прав
даної категорії громадян, визначених зазначеним Законом. Позбавивши певну
категорію осіб, які мають право на пільги як діти війни, права на отримання
щомісячної державної соціальної допомоги п. 12 ст. 71, ст. 111 Закону України “Про Державний бюджет
України на 2007 рік” було звужено обсяг цього права і водночас фактично
скасовано конституційну гарантію забезпечення належних умов існування дітей
війни.

Рішенням Конституційного суду України від 09.07.2007
року № 6-рп/2007 “У справі за конституційним поданням 46 народних депутатів
України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень
статей 29, 36 частини 2 статті 56, частини 2 ст. 62, ч. 1 ст.66, п. п. 7, 9,
12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 ст. 71, ст. 98, 101, 103, 111
Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”(справа про соціальні
гарантії) визнано такими, що не відповідають Конституції України ст. 111 та п.
12 ст. 71 Закону України “Про Державний
бюджет України на 2007 рік”.

Суд враховує, що зазначене рішення Конституційного Суду
України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції
при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок
дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України,
остаточним і не може бути оскаржене.

Таким чином, при визначені розміру щомісячної державної
соціальної допомоги дітям війни в 2007 року необхідно керуватися ст. 6 Закону
України “Про соціальний захист дітей війни”, а не положеннями Закону України
“Про Державний бюджет України на 2007 рік”, які визнані неконституційними, та
положеннями Закону України “Про Державний бюджет України на 2006 рік”, які
фактично позбавили осіб права, отримувати зазначену соціальну допомогу.

Посилання відповідача на те, що діючим законодавством не
передбачений обов'язок Пенсійного фонду України здійснювати виплати,
встановлені Законом України “Про соціальний захист дітей війни”, є
необґрунтованим. Так, згідно з п. 3
Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Постановою Кабінету
міністрів України № 1261 від 24.10.2007
р. (далі Постанова № 1261), до основних засад Пенсійного фонду України
відноситься, зокрема, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування
та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із
законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших
джерел, визначених законодавством. У п.8 вказаної Постанови до джерел
формування коштів Пенсійного фонду України відносяться також кошти державного
бюджету та державних цільових фондів, що перераховуються до Фонду у випадках,
передбачених законодавством.

Указом Президента України № 121/2001 від 01.03.2001 р.
затверджено Положення про Пенсійний фонд України, у п. 3 якого визначено, що до
основних засад Пенсійного фонду відносяться також відноситься забезпечення
збирання та акумулювання коштів, призначених для пенсійного забезпечення,
повного і своєчасного фінансування витрат на виплату пенсій, допомоги на
поховання та інших соціальних витрат.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що згідно з
Законом України “Про соціальний захист дітей війни” дітям війни виплачується
підвищення саме до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи
державної соціального допомоги, що виплачується замість пенсії, суд, керуючись
зазначеними вище положеннями Указу Президента України № 121/2001 від 01.03.2001
р. та Постанови №1261, приходить до
висновку, що саме органами ПФУ позивачу мало виплачуватись підвищення пенсії відповідно
до ст. 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”.

Доводи відповідача щодо неможливості задоволення
позовних вимог у в'язку з відсутністю бюджетних коштів, призначених на ці
виплати, судом не можуть прийняті до уваги. Суд вважає необхідним визначити,
що реалізація особою права, що пов'язане
з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного
законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань,
тобто посилання суб'єктами владних повноважень на відсутність коштів, як на
причину невиконання своїх зобов'язань, не приймається до уваги. Так, у справі
“Кечко проти України”Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає
аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не
можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань.

Крім того, суд також визначає, що державний орган не
може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, у тому числі
той, що підтверджений судовим рішенням. Така відсутність коштів не може бути
визнана як виключна обставина, та це є порушенням пункту 1 статті 6, статті 13
Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої
Законом України від 11.09.1997 року, про що також зазначено в Рішенні
Європейського суду з прав людини Справа “Жовнер проти України”від 29.06.2004
року.

Статтею 99 КАС України
встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими
законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до
адміністративного суду визначені ст.100 КАС України, згідно з якою пропущення
строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

У запереченнях на адміністративний позов відповідач
наполягав на застосуванні наслідків пропуску строків звернення до
адміністративного суду.

У позовній заяві позивач просить відновити пропущений
строк для звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів.
Причиною пропуску строку позивач вказує на те, що про порушення своїх прав йому
стало відомо тільки після висвітлення рішення Конституційного Суду України від
09.07.07р. у засобах масової інформації.

Судом встановлено, що Рішення Конституційного суду
України від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007 “У справі за конституційним поданням 46
народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності)
положень статей 29, 36 частини 2 статті 56, частини 2 статті 62, частини 1
статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті
71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України “Про Державний бюджет України на
2007 рік”(справа про соціальні гарантії громадян) офіційно оприлюднене в
Офіційному віснику України, 2007, №52, 27.07.2007р.

Таким чином, позивач повинен був дізнатися, що його
право на отримання щомісячної державної соціальної допомоги за 2007р. порушено
саме з моменту оприлюднення зазначеного рішення Конституційного Суду України,
тобто з 27.07.2007 р., відповідно річний строк сплинув 27.07.2008р.
Адміністративний позов поданий до суду 27.08.08р., тобто після закінчення
річного строку з моменту, коли він міг би дізнатися про порушення його
права.

Частиною 2 ст. 100 КАС України встановлено, якщо суд
визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна
справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

Суд не вбачає поважних причин пропуску позивачем строку
звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, тому
вважає, що клопотання позивача не підлягає задоволенню.

На підставі наведених вище доводів суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме за серпень-грудень
2007року.

Щомісячна державна соціальна допомога за серпень-грудень
2007 р. дорівнює 619,63грн.:

Серпень-вересень (410,06 гривень х 30%) х 2 місяця =
246,04 гривень;

Жовтень-грудень (415,11 гривень х 30%) х 3 місяця =
373,59 гривень.

У позовні заяві позивач просить зобов'язати відповідача
нарахувати та виплатити недоплачену йому як дитині війни щомісячну державну
соціальну допомогу. Однак, при розрахунку допомоги позивач допустив помилку,
оскільки розрахунок здійснював виходячи з прожиткового мінімуму на одну особу в
розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність у 2007р., без
урахування ч.3 ст.62 Закону України “Про державний бюджет України на 2007р.”,
тобто без збільшення на один відсоток.

В свою чергу, частиною 2 ст.11 КАС України передбачено
право суду вийти за межі позовних вимог, тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист
яких вони просять.

Враховуючи необхідність повного захисту прав та
інтересів позивача, суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та
зобов'язати Управління Пенсійного фонду України
в м. Армянськ АР Крим сплатити позивачу щомісячну державну соціальну
допомогу як дитині війни за серпень-грудень 2007 р. у розмірі 619,63грн.,
здійснив розрахунок з урахуванням ч.3 ст.62
Закону України “Про державний бюджет України на 2007р.”.

Під час судового засідання, яке відбулось 06.10.2008 р.
були оголошені вступна та резолютивна частини постанови. Відповідно до ст. 163
КАСУ постанову складено 08.10.2008р.

Керуючись ст.ст. 11, 94, 98, 100, 160-163, 167 КАС
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м.
Армянськ АР Крим здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 (що мешкає:
АДРЕСА_1) щомісячну державну соціальну допомогу за серпень-грудень 2007 рік як
дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком у сумі 619,63грн.

3. В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору
у розмірі 0,77грн.

Постанова набирає законної сили через 10 днів з дня
складення у повному обсязі у разі неподання заяви про апеляційне оскарження
(апеляційної скарги).

Якщо після подачі заяви про апеляційне
оскарження апеляційна скарга не подана, постанова набирає законної сили через
20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Протягом 10 днів з дня складення постанови у повному
обсязі через Окружний адміністративний суд Автономної Республіки Крим до
Севастопольського адміністративного апеляційного суду може бути подана заява
про апеляційне оскарження, після подачі якої протягом 20 днів може бути подана
апеляційна скарга.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження (10 днів).

Суддя Окружного

адміністративного суду

Автономної Республіки Крим Сидоренко Д.В.