Справа № 22а-216/2007
Суддя: Карпусь С.А.
Дата ухвалення: 2007-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2007
року м.
Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді
Карпусь С.А., суддів : Харчука В.М., Кізюн О.Ю. при секретарі Хмельницькій Ю А.
з участю:

представника позивача ОСОБА_1
ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3

представників відповідача
управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому Баженової А.І.,
Лісової М.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні
адміністративну справу № 22а-216 за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1ОСОБА_2на постанову Хмельницького міськрайонного суду від 5 лютого 2007
року за позовом ОСОБА_1до управління Пенсійного фонду України у м.
Хмельницькому про визнання дій неправомірними, встановлення періоду роботи за
науковою спеціальністю, з якої присуджено наукові ступені, зобов'язання
призначити пенсію наукового працівника та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши
доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів,

встановила:

В листопаді 2006
року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що йому
відповідачем було безпідставно відмовлено в призначенні пенсії наукового
працівника відповідно до ст. 24 Закону України „Про наукову і науково-технічну
діяльність", оскільки він в період з 13 березня 1992 року по 30 квітня
1996 року працював на посаді головного наукового співробітника лабораторії
планування та управління промисловим виробництвом
програмних виробів Інституту проблем інформатики та управління Національної академії
наук Республіки Казахстан і у відповідності зі ст.5, ч.2 ст.6 Угоди про
гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі
пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року цей період роботи зараховується до
стажу наукової роботи. Також до стажу наукової роботи у відповідності з ч.2 ст.
22-1 зазначеного вище Закону слід зарахувати період з 22 листопада 1988 року по
7 грудня 1990 року, в який він працював на посадах директора, керівника
Представництва спільного радянсько-франко-італійського підприємства
„Інтерквадро" у м. Алма-Аті, за науковою спеціальністю „Стандартизація та
управління якістю продукції", з якої раніше йому був присуджений науковий
ступінь кандидата технічних наук, а результатом роботи став захист докторської
дисертації. Неправомірними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду. З
огляду на викладене просив визнати неправомірною відмову відповідача у
зарахуванні до стажу наукової роботи період з 13 березня 1992 року по 30 квітня
1996 року на посаді головного наукового співробітника Інституту

Головуючий у першій інстанції - Романішин В.Л. Справа № 22а-216

Доповідач - Карпусь С А. Категорія № 21

2

проблем
інформатики та Управління Академії наук Казахської РСР; встановити, що в
період з 22 листопада 1988 року по 7 грудня 1990 року він працював за науковою
спеціальністю, з якої йому присуджені наукові ступені кандидата та доктора
технічних наук, зобов'язати відповідача призначити йому пенсію наукового
працівника та стягнути з нього на його користь 10000 грн. грошової компенсації
за завдану моральну шкоду та судові витрати.

Постановою
Хмельницького міськрайонного суду від 5 лютого 2007 року позов ОСОБА_1 залишено
без задоволення.

В апеляційній
скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вважає постанову суду незаконною та
необгрунтованою, просить скасувати та прийняти нову постанову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту судового
розгляду. Суд не з'ясував, чи зарахував відповідач позивачу до загального
трудового стажу період роботи з 1.11.1991 року по 30.04.1996 року на посаді
головного наукового співробітника Інституту проблем інформатики та управління
Академії наук Республіки Казахстан, у справі відсутні документи підрахунку стажу.
Суд не звернув уваги на те, що відповідач не виконав положень ст. 10 Угоди про
гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі
пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року щодо встановлення основного виду
діяльності спільного підприємства „Інтерквадро" у м. Алма-Аті, при тому,
що ОСОБА_1 повідомляв його про неможливість надання відповідних документів.

Судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких
мотивів.

Судом вірно
з'ясовані фактичні обставини, дана їм належна оцінка, його висновки
підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на нормах діючого
законодавства.

Згідно ч.2 ст.
24 Закону України „Про наукову і науково-технічну діяльність" від 13
грудня 1991 року № 1977-ХП пенсія науковому (науково-педагогічному) працівнику
призначається при досягненні пенсійного віку: чоловікам - за наявності стажу
роботи не менше 25 років, у тому числі стажу наукової роботи не менше 20 років;
жінкам - за наявності стажу роботи не менше 20 років, у тому числі стажу
наукової роботи не менше 15 років.

Відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що наявного у
нього стажу роботи наукового працівника недостатньо для призначення пенсії, а
періоди роботи на посаді головного наукового співробітника Інституту проблем
інформатики та управління Академії наук Казахської РСР з 13 березня 1992 року
по 30 квітня 1996 року та на посаді директора, керівника Представництва
спільного радянсько-франко-італійського підприємства „Інтерквадро" в м. Алма-Ата з 22 січня 1988
року по 7 грудня 1990 року у відповідності з діючим законодавством не
підлягають включенню до необхідного для призначення пенсії стажу роботи, у
зв'язку з чим дії управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому щодо
відмови йому в призначенні пенсії є правомірними і відсутні підстави для
відшкодування моральної шкоди.

Такі висновки суду узгоджуються з матеріалами справи та
відповідають закону.

Згідно даних
трудової книжки ОСОБА_1, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи,
він працював на посаді головного наукового співробітника Інституту проблем
інформатики та управління Академії наук Казахської РСР з 1 листопада 1991 року
по 30 квітня 1996 року.

Відповідно до
ч.2 ст. 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності
Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, що набула чинності
13.03.1992 року, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на
пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди
враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, в
також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цієї Угоди.

З врахуванням
положень зазначеної Угоди управління Пенсійного фонду України у м.
Хмельницького зарахувало позивачу до стажу наукової роботи час роботи на цій
посаді з 1 листопада 1991 року по 13 березня 1992 року. Підстав для зарахування
стажу наукового працівника після 13 березня 1992 року у пенсійного органу не
було.

Відповідно до
ст. 1 Закону України „Про наукову і науково-технічну діяльність" науковий
працівник - вчений, який за основним місцем роботи та відповідно до трудового
договору (контракту) професійно займається науковою, науково-технічною,
науково-організаційною або науково-педагогічною діяльністю та має відповідну
кваліфікацію 2

3

незалежно від наукового ступеня або
вченого звання, підтверджену результатами атестації. Абзацем 11 цієї статті
визначено, що науково-дослідною установою є юридична особа незалежно від форми власності, що створена в
установленому законодавством порядку, для якої наукова або
науково-технічна діяльність є основною і становить понад 70 відсотків
загального річного обсягу виконаних робіт.

Згідно
відомостей трудової книжки позивача в період з 22 листопада 1988 року по 7
грудня 1990 року він працював на посадах директора, керівника представництва
спільного радянсько-франко-італійського підприємства „Інтерквадро" в м.
Алма-Аті. В даній трудовій книжці відсутні відомості про те, що основною
діяльністю зазначеного підприємства була наукова або науково-технічна
діяльність. З показів позивача вбачається, що дане підприємство ліквідовано.
При відсутності підтверджуючих документів про правовий статус підприємства у
пенсійного органу на було підстав для включення даного періоду роботи до стажу
наукового працівника.

Оцінивши зібрані
по справі докази в їх сукупності, врахувавши вимоги наведеного чинного
законодавства, суд обгрунтовано відмовив позивачу в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наступними
обставинами.

Відповідно до п.20
Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або
відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету міністрів
України від 12.08.1993 року № 637 за відсутності записів у трудовій книжці про
відомості, що визначають право на пенсію, для підтвердження спеціального стажу,
в даному випадку наукового, зацікавлена особа надає уточнюючу довідку
підприємства або організації, в якій зазначаються періоди роботи, що
зараховуються до спеціального стажу, професія або посада, характер виконуваної
нею роботи, вид діяльності підприємства, з яким вона перебувала в трудових
відносинах, відомості про правовий статус підприємства, що підтверджують
науковий напрямок його діяльності, дані про те, що науково-технічна діяльність
підприємства була основним видом діяльності і становила понад 70% загального
річного обсягу виконаних робіт та первинні документи за час виконання роботи
особою, на підставі яких видана зазначена довідка.

Як вбачається з
матеріалів справи, така довідка позивачем при призначенні пенсії не була надана
відповідачу, тому посилання позивача на те, що обов'язок по витребуванню такої
довідки покладається на відповідача не ґрунтується на законі.

Оскільки
спеціальний стаж не підтверджується показаннями свідків, суд вірно не прийняв
до уваги пояснення осіб, які працювали разом з позивачем у представництві
спільного радянсько-франко-італійського підприємства „Інтерквадро" в м.
Алма-Аті.

Не спростовують висновків суду першої інстанції і інші
доводи апеляційної скарги.

Постанова суду
ґрунтується на повно, всебічно досліджених обставинах справи, ухвалена з
дотриманням вимог матеріального і процесуального права і підстав для її
скасування в межах доводів апеляційної скарги та заявлених в суді першої
інстанції вимог не вбачається.

Керуючись ст. ст. 195, 198, 200,
206, ч.5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу представника ОСОБА_1ОСОБА_2залишити без задоволення.

Постанову
Хмельницького міськрайонного суду від 5 лютого 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого
Адміністративного Суду України протягом одного місяця після набрання нею
законної сили.