Справа № 22а-1095/2008
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2008-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 квітня 2008 року

м. Одеса

Колегія
суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого -

Димерлія О.О.

суддів -

Яковлева Ю.В., Стас Л.В.

при секретарі -

Вихренко К.П.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.06.2007 року за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до департаменту праці та соціального захисту населення
виконавчого комітету Миколаївської міської ради про захист права на соціальне
забезпечення,

ВСТАНОВИЛА:

21.06.2006 року позивач звернувся до суду вказаним вище
позовом та просив: визнати дії департаменту праці і соціального захисту
населення у Ленінському районі м. Миколаєва по недоплаті щорічної грошової
допомоги як ветерану війни за 2005-2006 роки протиправними; стягнути на його
користь заборгованість з департаменту праці та соціального захисту населення
Ленінського району м. Миколаєва в сумі - 2995 грн.

22 травня 2007 року позивач доповнив свої вимоги та
просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість по виплаті
грошової допомоги до Дня Перемоги за три роки: 2005 рік - 1410; 2006 рік - 1545
грн.; 2007 рік - 1770 грн., а всього стягнути - 4725 грн.30 коп.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від
13.06.2007 року у задоволені позову ОСОБА_1. було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного
вирішення справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нову
постанову про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах апеляційної скарги законність та
обґрунтованість постанови суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є ветераном
війни, учасником бойових дій.

Згідно до ст. 12 Закону України „Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту", з змінами від 25.12.1998 року №
367-ХІУ, 22.12.1995 № 488/95-ВР позивачу як учаснику бойових дій, щорічно до
5-го травня повинна виплачуватись одноразова грошова допомога в розмірі 5-ти
мінімальних пенсій.

Фактично, на підставі: Закону України "Про Державний
бюджет на 2005" у 2005 році - 250 гривень; Закону України "Про
Державний бюджет на 2006 р." у 2006 році - 250 гривень; Закону України
"Про Державний бюджет на 2007 рік" у 2007 році - 280 грн.

При цьому, мінімальна пенсія за віком встановлювалась:
згідно з Законом України № 2291-ІУ від 23.12.2004 року "у 2005 році - 332,
00 гривень, у 2006 році згідно зі ст. 65 Закону України „Про Державний бюджет
України на 2006 рік" складає з 1 квітня 2006 року - 359 гривень; Законом
України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" - 410грн. 06 коп.

Таким чином, всупереч вимогам закону призначена позивачу
грошова допомога за, 2005, 2006, 2007 роки виплачувалася в неповному обсязі.

На підставі ст. 12 Закону України „Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту", з змінами від 25.12.1998 року №
367-ХІУ, 22.12.1995 № 488/95-ВР позивачу як учаснику бойових дій, щорічно до
5-го травня повинна виплачуватись одноразова грошова допомога: у 2005 році - 332,
00 гривень х 5 = 1660,00 гривень; у 2006 році - 359, 00 гривень х 5 = 1795, 00
гривень; у 2007 році 410 грн. 06 коп. х 5 =2050 грн.30 коп.

Недоплата ОСОБА_1 щорічної одноразової допомоги склала: в
2005 році - 1410,00 гривень; в 2006 році - 1545, 00 гривень; в 2007 році - 1770
грн. 30 коп., а всього 4725,30 гривень.

Керуючись ст. 22 Конституції України колегія суддів
вважає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів,
держава не вправі допускати звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Нормативно-правові акти органів державної влади і органів місцевого
самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені
Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту", з змінами від 25.12.1998 року № 367-ХІУ, 22.12.1995 № 488/95-ВР,
є недійсними.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги правову
позицію Конституційного Суду України, який неодноразово розглядав питання щодо
конституційності положень Законів України про Державний бюджет України на 2004,
2007 рік у частині обмеження пільг, компенсацій і гарантій, на які відповідно
до чинного законодавства мають право окремі категорії громадян.

У своїх рішеннях
Конституційний Суд України вказав, що для значної кількості громадян
України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачено чинним
законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою
конституційного права на забезпечення достатнього життєвого рівня (ст. 48
Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового
мінімуму, встановленого Законом (ч. 3 ст. 46 Конституції України), тому
звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або
внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається.

Конституційний Суд України звернув увагу і на те, що
практика ревізування пільг, компенсацій і гарантій триває, а це суперечить
вимогам ст. 2 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", згідно з якою права та пільги для ветеранів і членів
їх сімей, встановлені раніше, законодавством України і законодавством
колишнього Союзу РСР не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни (ч. 2).
Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування,
які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є
недійсними (ч. 3).

За таких підстав колегія суддів вважає, що положення
Законів України „Про Державний бюджет", які звужують права та законні
інтереси ветеранів війни , учасників бойових дій інвалідів війни не можуть бути
застосовані, оскільки вони суперечать нормам Конституції України що стверджують
про недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України „Про виконання рішень
та застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди України,
при розгляді справ, застосовують Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду
- як джерело права.

Статтею 1 Протоколу № 1 вказаної вище Конвенції, кожна
фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути
позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги
розглядаються у сенсі поняття „власності", яке міститься у ч. 1 ст. 1
Протоколу № 1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та
залежать від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що
становлять майно, можуть також розглядатись як „майнові права" і, таким
чином, як власність.

Європейський Суд з прав людини при розгляді справи
„ОСОБА_2 проти України" зауважив, що в межах свободи дій держави визначати
які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може
вводити, припиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні
зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату
певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи влади не
можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
У зв'язку з чим Європейський суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про
колізію двох нормативних актів - Закону України, відповідно якому встановлені
надбавки з бюджету і який є діючим, та Закону України „Про державний бюджет"
на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку Уряду України,
превалювали як lex specialis. Європейський суд не прийняв і аргумент Уряду
України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. А
оскільки правові положення, які передбачають виплату разової щорічної допомоги
членам сім'ї загиблих ветеранів війни до Дня Перемоги є чинними, позивач, який
є членом сім'ї загиблого, має право на її одержання, то органи державної влади
не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах.

З огляду на все вище викладене, колегія суддів вважає не
обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Відповідно до п.3, 4 ч.1, ст.. 202 КАС України
"Підставами для
скасування постанови або
ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність
висновків суду
обставинам справи,
порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до
неправильного вирішення справи".

Пунктом 3, ч.1,
ст.. 198 КАСУ передбачено: "За наслідками розгляду апеляційної скарги на
постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати
її та прийняти нову постанову суду".

На підставі
цього, судова
колегія вважає за
необхідне скасувати
постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.06.2007 року та прийняти нову постанову.

Керуючись:
ст.ст. 185, 195, 196, 198, 202, 207 КАС України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від
13.06.2007 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до департаменту праці та
соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради
про захист права на соціальне забезпечення - скасувати та прийняти нову
постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати дії посадових осіб департаменту праці та
соціального захисту населення Ленінського району м. Миколаєва по недоплаті
ОСОБА_1 щорічної до п'ятого травня одноразової грошової допомоги як ветерану
війни за 2005-2007 роки - протиправними.

Стягнути з департаменту праці та соціального захисту
населення Ленінського району м. Миколаєва на користь ОСОБА_1 заборгованість по
виплаті щорічної до п'ятого травня одноразової грошової допомоги як ветерану
війни за 2005-2007 роки у сумі 4725,30 (чотири тисячі сімсот двадцять п'ять
грн. 30 коп.) гривень.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її
проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного
суду України протягом одного місяця.

Головуючий суддя:

Судді