Справа № 22-а-6459/2008
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2008-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у I інстанції: Максимюк Р.Ю. Справа № 22-а-6459/08
міськрайонний суд Івано-Франківської області
звіту № 47
№
Суддя-доповідач:
ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2008 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду в складі :

головуючого-судді - Онишкевича
Т.В.,

суддів - Улицького
В.З., Багрія В.М.,

при секретарі - Гідеї
К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України у м. Коломия Івано-Франківської області на постанову
Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2007
року у справі № 2-а-272/2007 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України у м. Коломия Івано-Франківської області про перерахунок пенсії ,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у
якому просив встановити йому з
01.10.2007 року пенсію у розмірі 3810,65 грн. та зобов'язати управління Пенсійного
фонду України у м. Коломия Івано-Франківської області у подальшому виплачувати пенсію відповідно до
Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”.

Оскаржуваною
постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26
грудня 2007 року у справі № 2-а-272/2007 позов було задоволено, зобов'язано
управління Пенсійного фонду України у м. Коломия Івано-Франківської області
провести перерахунок пенсії позивача у відповідності до ст.ст. 49, 50, 54
Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”, ст. 13 Закону України “Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, ст. 28 Закону України “Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування” та проводити у подальшому перерахунок пенсії у
відповідності до змін у чинному законодавстві. Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив із того, що позивач є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії, визнаний інвалідом ІІ
групи внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової
служби по ліквідації наслідків аварії на
ЧАЕС. Відповідно до ст. 49 Закону
України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” пенсії осіб, віднесених до 1-4 категорій,
складаються з державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, яка щодо позивача становить
75% від мінімальної пенсії.

Згідно із
вимогами ст. 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” пенсія особам, віднесеним до І
категорії, які є інвалідами ІІ групи внаслідок ліквідації Чорнобильської
катастрофи, не повинна бути нижчою восьми мінімальних пенсій за віком.

Одночасно судом було зроблено висновок про те,
що розмір пенсії позивача слід розраховувати, виходячи з мінімальної пенсії за
віком, встановленої законодавством на конкретний період з урахуванням
щомісячної додаткової пенсії у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком
відповідно до положень ст. 49 Закону України “Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та підвищення
пенсії на 40% від мінімальної пенсії за віком на підставі ст. 13 Закону України
”Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” з виплатою 50
грн. щомісячної грошової допомоги.

Виходячи
з положень ст. 28 Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування” мінімальний розмір пенсії
встановлено у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили
працездатність.

Відповідно
до положень Закону України “Про Державний бюджет на 2007 рік” такий з
01.01.2007 року становив 380 грн., з 01.04.2007 року - 406 грн., з 01.10.2007
року - 411 грн.

З огляду на наведене суд зробив висновок про підставність
вимог позивача, погодившись із наведеним ним та наявним у матеріалах справи
розрахунком.

Управління
Пенсійного фонду України у м. Коломия Івано-Франківської області у поданій
апеляційній скарзі просить зазначену постанову суду скасувати та прийняти нову
про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 У обґрунтування своїх вимог
покликається на порушення судом норм матеріального права, оскільки при
розрахунку пенсії позивача не враховано положення ч. 3 ст. 28 Закону України
“Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”, яка визначає, що
мінімальний розмір пенсії за віком, визначений абзацом 1 ч. 1 цієї статті
застосовується виключно для визначення розмірі пенсій, призначених згідно з цим
законом, а пенсія позивачу призначена згідно із Законом України “Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”. Вважає, що при розрахунку розміру пенсій позивачу необхідно
керуватися положеннями ч. 4 ст. 54 Закону України “Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та
постановою Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2002 року “Про підвищення
розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів,
фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету”.

Представник
апелянта у ході апеляційного розгляду вимоги, викладені у апеляційній скарзі,
підтримав повністю, давши пояснення, аналогічні до викладеного у самій скарзі.

Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні
вимоги апелянта заперечили, вважають оскаржувану постанову суду законною та
обґрунтованою, просять залишити оскаржувану постанову суду першої інстанції без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників апеляційного
розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Відповідно
до вимог ст. 8 КАС України, адміністративний суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість
діяльності держави, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно
ст. 17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики
Європейського Суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ
Конвенцію і практику Суду як джерело права. У своєму рішенні у справі “Кечко
проти України” від 08.11.2005 року Європейський Суд з прав людини звертає увагу
на те, що у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм
працівникам з бюджету. Держава може вводити, припиняти або закінчувати виплату
цих надбавок. Проте, якщо правове положення, що діє, передбачає виплату певних
надбавок, і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади
не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, поки відповідне положення є таким,
що діє (п. 23). Одночасно Європейський Суд з прав людини не прийняв аргумент
уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність засобів як на причину невиконання своїх
зобов'язань (п. 26).

Пленуму
Верховного Суду України у пункті 5 постанови № 9 від 01.11.1996 року “Про
застосування Конституції України при здійсненні правосуддя” звернув увагу на
те, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого
державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради
України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України,
нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення
Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого
самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як
Конституції, так і закону.

Якщо
при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав
застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний
застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Відповідно
до положень ст. 17 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні
соціальні гарантії” основні державні соціальні гарантії встановлюються законами
з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий
рівень. До числа основних державних соціальних
гарантій включаються мінімальний розмір заробітної плати, мінімальний розмір
пенсії за віком, неоподатковуваний мінімум доходів громадян, розміри державної
соціальної допомоги та інших соціальних виплат.

З
урахуванням наведених норм, колегія суддів приходить до переконання, що
законодавством України Кабінету Міністрів України не надано повноважень щодо
встановлення розміру мінімальної пенсії за віком або по встановленню в
абсолютних цифрах розмірів соціальних виплат, які відповідно до чинного
законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної пенсії за віком або
розміру мінімальної заробітної плати. Встановлюючи в п. 2 Постанови від
03.01.02 р. № 1 “розмір для розрахунку пенсій” вказаний суб'єкт владних
повноважень вийшов за межі своїх повноважень, оскільки не уповноважений Законом
України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” зменшувати встановлені останнім конкретні розміри
доплат, пенсій і компенсацій. У вказаному Законі викладено основні положення
щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я. Пільги, компенсації,
гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень. Тому звуження підзаконним актом змісту та обсягу
права, наданого Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, є неправомірним і
безпідставним.

При
цьому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про
необхідність при визначенні розміру пенсії позивача ОСОБА_1 виходячи з положень
ч. 1 ст. 28 Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування” та ст.ст. 17, 18 Закону України “Про державні соціальні стандарти
та державні соціальні гарантії” виходити із встановлених відповідними законами
України про Державний бюджет розмірами прожиткового мінімуму.

Наведений
позивачем ОСОБА_1 розрахунок належних йому у відповідності до положень ст.ст.
49, 50, 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” ст. 13 Закону України “Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, ст. 28 Закону України
“Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”(а.с. 9), з правильністю
якого погодився суд першої інстанції, апелянтом під сумнів не ставиться.

Відтак
колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції було повно і
правильно встановлено фактичні обставини справи та ухвалено судове рішення з
додержанням вимог матеріального та процесуального права. Доводи апелянта не
спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення.

Керуючись ст.ст.
195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у
м. Коломия Івано-Франківської області залишити без задоволення, а постанову
Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2007
року у справі № 2-а-272/2007 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та
може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий Т.В.Онишкевич

Судді
В.З.Улицький

В.М.Багрій