Справа № 22-а-184/2007
Суддя: Фединяк В.Д.
Дата ухвалення: 2007-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04"
квітня 2007 року м. Івано-Франківськ

Колегія
судців судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі:

головуючого Фединяка
В.Д.,

суддів: Пнівчук
О.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Юрків
І.П.,

за
участю позивача ОСОБА_1 представника відповідача Масик Г.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду від 01 лютого 2007
року, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні
2006 року ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України у
м. Івано-Франківську про стягнення 6556
грн. боргу по недоплаченій пенсії і зобов'язати відповідача нараховувати
ОСОБА_1 пенсію в розмірах, встановлених
ст. ст. 58, 77
Закону України „Про пенсійне забезпечення", посилаючись на те, що відповідач з 1999 року по 2006 рік не
виплачує позивачу 50% мінімальної пенсії за віком, як доплати до призначеної пенсії
реабілітованій особі, яка шістнадцять
років перебував у засланні.

Постановою
Івано-Франківського міського суду від 1 лютого 2007 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Не
погоджуючись з постановою суду,
представник позивача ОСОБА_2
в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,
в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення і
задовольнити позов у справі, вказуючи на
те, що постанова суду не відповідає
вимогам закону. Зокрема, на думку
представника апелянта, судом не
враховано вимог ст. ст. 58,
77 Закону України „Про пенсійне забезпечення", якими встановлено зарахувати реалібітованим
особам час заслання до стажу роботи у потрійному розмірі та виплачувати
надбавку у розмірі 50% до мінімальної пенсії громадянам, які необгрунтовано зазнали політичних
репресій і в подальшому були реабілітовані і 25% членам їх сімей, яких було виселено.

У
судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав
доводи апеляційної скарги, просить її
задовольнити пояснюючи, що період
перебування в засланні з 1950 року по 1956 рік відповідач не зараховує до стажу
у потрійному розміру з якого нарахована йому пенсія.

Представник
Управління Пенсійного фонду України у м.
Івано-Франківську апеляційну скаргу не визнала, вважає цю скаргу безпідставною.

Заслухавши
пояснення сторін, дослідивши письмові
докази, колегія суддів приходить до
висновку про залишення без задоволення апеляційну скаргу з таких підстав.

Справа
№22-а-184/2007р. Головуючий
у Іін ст. Перегінець Л.В.

Категорія
13 Доповідач-суддя
Фединяк В.Д.

2

Відмовляючи
ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не представлено доказів про
те, який період часу він перебував у
засланні внаслідок чого на нього не поширюються вимоги ст.
ст. 1, 6 Закону
України „Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" та ст.
ст. 58, 77 Закону України «Про пенсійне
забезпечення".

Висновок суду
відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

За
змістом ст. З Закону України „Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні" встановлено реабілітувати всіх
громадян, засланих і висланих з
постійного місця проживання та позбавлення майна за рішенням органів державної
влади і управління з політичних,
соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом
боротьби з куркульством, противниками
колективізації, так званими
бандпосібниками та їх сім'ями.

Згідно ст. 58
Закону України „Про пенсійне забезпечення" громадянам, необгрунтовано притягнутим до кримінальної
відповідальності, необгрунтовано
репресованим і згодом реабілітованим,
час тримання під вартою, час
відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується
до стажу у потрійному розмірі.

Пунктом
„Г" ст. 77 цього Закону встановлено, що громадянам, які необгрунтовано зазнали політичних
репресій і згодом були реабілітовані,
призначені пенсії підвищуються на 50 процентів, а членам їх сімей, яких примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за
віком.

З
матеріалів справи вбачається, що ухвалою
Верховного Суду УРСР від 18 листопада 1966 року постанову від 28 квітня 1950
року щодо позивача ОСОБА_1
відмінено, а провадження у справі
закрито з поверненням конфіскованого майна чи його вартості.

Цим же
рішенням суду ОСОБА_1
реалібітований, що підтверджується
копією довідки, яка міститься на аркуші
справи 4.

Інших
доказів, які б достовірно стверджували
про період перебування позивача на засланні,
ОСОБА_1 суду не представив.

За таких
обставин, відповідно ст.
ст. 1, 3 Закону України „Про реабілітацію
жертв політичних репресій на Україні",
ст. ст. 58, 77 Закону України „Про пенсійне
забезпечення", суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позову, оскільки позивачем не представлено доказів
про перебування ним на засланні та періоду такого заслання.

Доводи
апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду, викладених в оскаржуваній постанові, тому задоволенню не підлягають.

Колегія
суддів вважає оскаржувану постанову по суті правильною і такою, що постановлена з дотриманням норм
матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цієї постанови за
доводами апеляційної скарги не встановлено.

На
підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 198, 200,
205, 206 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів , -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_1 залишити без задоволення, а
постанову Івано-Франківського міського суду від 01 лютого 2007 року без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця
до Вищого адміністративного суду України.