Справа № 22-а-2608/2008
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2008-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2008 року

м.Харків

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді - Шевцової Н.В.

Суддів Бенедик А.П., Кононенко З.О.

за участю

секретаря Маймуліної О.В.

позивача: ОСОБА_1

представників позивача: ОСОБА_2

представників відповідача: Смоловик М.І., Волинцев І.В., Копилов В.А.

прокурора: Кріцина Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за
апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на постанову Господарського суду
Сумської області від 17.01.2008р. по справі № АС 12/667-07

за позовом
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Глухівської міжрайонної державної податкової
інспекції Сумської області

за участю Прокуратури Сумської області

про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа -
підприємецьОСОБА_1 (надалі по тексту позивач)
звернувся до суду з позовом до Глухівської міжрайонної державної податкової інспекції
Сумської області (надалі по тексту відповідач), в якому просив суд визнати протиправним
податкове повідомлення - рішення Глухівської міжрайонної
державної податкової інспекції Сумської області від 20.10.2007 року №
/0 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 128194,50 грн., в тому числі: основний платіж 80858 грн. та
штрафна санкція 47336,50 грн. та скасувати його.

Позовні
вимоги мотивував тим, що відповідач в
порушення вимог Закону України «Про державну податкову службу в Україні», «Про
банки і банківську діяльність» без рішення суду отримав в філії Глухівського
відділення № 241 ВАТ «Державний ощадний банк України» інформацію про рух коштів
по розрахунковому рахунку НОМЕР_1, та на підставі даних руху коштів,
неправомірно визначив виникнення податкових зобов'язань. Позивач вважає, що
такі докази отримані з порушенням закону, тому не повинні братися до уваги.

08.01.2007 року позивач
надав доповнення до позовної заяви, в якій
зазначав, що відповідач безпідставно відніс кошти, які було внесено на
його розрахунковий рахунок, як виручку від роздрібної торгівлі, оскільки це
були його власні кошти, які він самостійно
вносив на розрахунковий рахунок з метою поповнення оборотних коштів для
використання їх в господарській діяльності, і дані кошти не є «виручкою», як
вважає відповідач. Позивач також посилався на те, що рішенням Глухівського
міськрайонного суду від 07.11.2007 року по справі №2-0-84/07 відмовлено Глухівській
МДПІ в задоволенні позову про розкриття банківською установою інформації
відносно підприємця ОСОБА_1, а тому відомості отримані відповідачем щодо руху
коштів на розрахунковому рахунку, на думку позивача є неналежними доказами.

Відповідач проти позову заперечував,
посилаючись на порушення позивачем п.п. 7.3.1. п.7.3, п. 7.7. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану вартість» та правомірність прийняття
оскаржуваного позивачем податкового повідомлення-рішення..

Постановою Господарського суду Сумської області від 17.01.2008 року
в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою
суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,

_________________________________________________________________________________________

Справа № 22-а-2608/2008 Головуючий
1 інстанції: Костенко Л.В.

Категорія: 40 Доповідач:
Шевцова Н.В.

позивач просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову,
якою задовольнити позовні вимоги повністю.

В
обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом
першої інстанції при прийнятті постанови п.п.7.2.6 п. 7.2, п.п. 7.3.1 п. 7.3
ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до
неправильного вирішення справи. Крім того, позивач зазначає, що висновки суду
щодо здійснення ним роздрібної торгівлі не ґрунтуються на обставинах справи.

Відповідачем надані заперечення на
апеляційну скаргу, в яких посилаючись на ухвалення судом першої інстанції
постанови з дотриманням норм процесуального та матеріального права, просить суд
апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції без змін.

Перевіривши доводи апеляційної
скарги, рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
що на підставі направлення виданого начальником Глухівської
МДПІ від 28.09.2007 року № 428, від 12.10.2007 р. № 449, відповідачем була проведена
планова перевірка дотримання вимог законодавства про оподаткування приватного
підприємця ОСОБА_1 за період з 01.07.2004 року по 30.06.2007 року. Перевірка
проводилася з 28.09.2007 року. по 18.10.2007 рік, термін перевірки
продовжувався на підставі наказу начальника Глухівської МДПІ від 11.10.2007
року на 5 робочих днів з 12.10.2007 року по 18.10.2007 рік.

За результатами перевірки
відповідачем складений акт від 23.10.2007 року №1558/17/ та прийняте
податкове повідомлення-рішення від 29.10.2007 року №0025/61701/0, яким позивачу
визначено ПДВ - 128 194,50 грн., в тому числі 80 858 грн. основного платежу та
47 336,50 грн. фінансових санкцій.

Судом
також встановлено, що позивач здійснював підприємницьку
діяльність за період з 01.01.2005 року по 30.06.2007 рік застосовуючи спрощену
систему оподаткування обліку та звітності згідно Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» № 727/98 від 03.07.1998 року.

Позивач є платником податку на
додану вартість, свідоцтво НОМЕР_2 від 26.01.2006 року.

В ході перевірки встановлено, що
основним видом діяльності ПП ОСОБА_1 є оптова та роздрібна торгівля. Позивач
здійснював не тільки оптову торгівлю за безготівковими розрахунками, але й за
готівку. Доходів від інших видів діяльності даний підприємець не має. На
перевірку не було надано Книгу Ф-10, де повинна була відображатись отримана
виручка як у безготівковій формі так і в готівковій, також на перевірку не було
надано реєстри отриманих та виданих податкових накладних за 2006 рік, виданих
податкових накладних за 2006 рік, не було надано виписок банку по
розрахунковому рахунку за перевіряємий період. Як платник ПДВ позивач
зобов'язаний вести окремий облік операцій з продажу та придбання товарів
(робіт, послуг), що передбачено п.п. 7.2.8 п.7.2 ст.7 Закону України "Про
податок на додану вартість" від 03.04.1997 року № 168/97- ВР.

Судом також
встановлено, що відповідач звертався до суду із заявою про розкриття
банківської таємниці Глухівським відділенням № 241 ВАТ «Державний ощадний банк
України». На тій підставі, що Глухівське відділення № 241 ВАТ «Державний
ощадний банк. України» надало інформацію про рух коштів Глухівській МДПІ, суд
відмовив у задоволенні заяви.

Згідно
даних декларацій по ПДВ обсяги поставки за 2006 рік та І півріччя 2007 року
склали 399396 грн. (з ПДВ).

Згідно даних перевірки та згідно даних інформації, щодо надходження
коштів на розрахунковий рахунок ПП ОСОБА_1 за перевіряємий період виручка від
реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) у суб'єкта склала 884545,21 грн.
(з ПДВ).

Таким чином суд дійшов висновку, що позивачем занижено виручку від
реалізації в сумі 485 552 грн., а саме:

1 у 2006 році - на 52470 грн.

2 у І - II кв. 2007 року - на 433082 грн.

В
результаті аналізу звітності, судом зазначено, що розбіжність між даними
декларацій по ПДВ, звітів платника єдиного податку та даними перевірки, виникла за рахунок того, що позивач не в
повному обсязі відображав суму коштів, яка фактично отримана на розрахунковий
рахунок від здійснення операцій з продажу товарів. Обсяг заниження виручки від
реалізації за перевіряємий період становить 485148 грн. (з ПДВ), чим порушено
п.п.7.3.1. п.7.3, п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»
від 03.04.97р. №168/97-ВР. Вищевказані порушення призвели до заниження сум
податкових зобов'язань на суму 80858 грн.

Виходячи з наведеного, суд
погодився з висновками відповідача, що сума ПДВ, яка підлягає нарахуванню до
сплати в бюджет становить 80858 грн, а штрафні санкції, відповідно до
п.п.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» - 47336,50 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того,
що у зв'язку з тим, що в даному випадку встановити, що першою подією була дата
відвантаження товарів не було можливості через відсутність документів,
податкове зобов'язання правомірно визначено відповідачем за датою зарахування
коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку, як
оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а в разі поставки
товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в
касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових
коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку. Крім того, з
порівняльного аналізу обсягів виручки, здійсненого в ході проведення
документальної перевірки, суд дійшов висновку, що фактично отримана підприємцем
на розрахунковий рахунок від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) та
виручка, зазначена у звітах суб'єкта спрощеної системи оподаткування - платника
єдиного податку має розбіжності між даними звітів платника єдиного податку,
даних задекларованих в податкових деклараціях, та даними перевірки. При цьому,
суд зазначив, що така розбіжність утворилася в результаті неповного
відображення підприємцем ОСОБА_1 суми фактично отриманої на розрахунковий
рахунок виручки від здійснення операцій з продажу товарів. Обсяг виручки
підприємця ОСОБА_1 визначено згідно даних інформації,
що надійшла з Філії Глухівське відділення № 241 ВАТ "Державний Ощадний банк
України", приєднаними до справи.

Проте, колегія суддів не може погодитися з обґрунтованістю таких
висновків суду, виходячи з наступного.

З
акту перевірки № 155817 від 23.10.2007 року вбачається, що відповідачем встановлено
здійснення позивачем у перевіряємий період, як оптової, так і роздрібної
торгівлі.

В
ході проведення перевірки, відповідачем встановлено розбіжності між сумою
виручки, зазначеної у звітах позивача та задекларованою ним в податкових
деклараціях з податку на додану вартість та обсягами виручки, фактично отриманої
позивачем на розрахунковий рахунок від реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг).

Така розбіжність, за висновками відповідача, утворилась через не
врахування позивачем до обсягу виручки коштів, які були внесені позивачем на
розрахунковий рахунок, як виручка від здійснення роздрібної торгівлі.

Суд першої інстанції погодився із зазначеними обставинами та висновками
відповідача, що й стало підставою для відмови в задоволенні позову.

Проте, позивач, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі
наполягав, що за перевіряємий період він не здійснював роздрібної торгівлі за
готівку , а займався лише оптовою реалізацією товарів.

При цьому, посилався на те, що кошти, які, на думку відповідача було
внесено на розрахунковий рахунок в якості виручки від роздрібної реалізації
товарів, є його особистими коштами, які він вносив для поповнення свого рахунку
для збільшення обігових коштів.

Між тим, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції
не навів жодного мотиву з яких він відхилив доводи позивача та не навів жодного
доказу на якому ґрунтуються його висновки щодо здійснення позивачем, у
перевіряємий відповідачем період, роздрібної торгівлі та внесення позивачем на
розрахунковий рахунок коштів саме від такої діяльності, а не поповнення ним
рахунку власними коштами для збільшення обігових коштів.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.159 КАС
України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене судом на підставі повного і всебічного з'ясування обставин в
адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

При цьому, відповідно до п.1 ч.1
ст.161 КАС України під час прийняття постанови суд зобов'язаний вирішити чи мали
місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджені.

Суд першої інстанції дійшовши до
висновку щодо наявності обставин, якими відповідач обґрунтовував свої
заперечення, а саме здійснення позивачем роздрібної торгівлі та відхиливши
доводи позивача про поповнення розрахункового рахунку власними коштами, в
порушення ч.ч.1, 3 ст.159 та п.1 ч.1 ст.161 КАС України не навів жодного доказу
на підтвердження цих обставин та мотивів відхилення доводів позивача, а тому рішення
суду не можна вважати обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції
України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Конвенція з прав людини та
основоположних свобод, ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції
про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» 17.07.1997 року, а тому є частиною
національного законодавства, як і рішення Європейського суду з прав людини, які
розтлумачують її зміст.

Закон України «Про виконання рішень
та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що при
розгляді справ суди застосовують Конвенцію з прав людини та основоположних свобод
(надалі по тексту Конвенція) і практику Європейського суду з прав людини (надалі по тексту Європейський суд), як
джерело права.

Частина 2 статті 8 КАС України
зобов'язує адміністративні суди при розгляді справ застосовувати практику
Європейського суду з прав людини.

В практиці Європейського суду є рішенні від
18.07.2006 року, ухвалене по справі «Проніна проти України», в якому визнано
порушення п.1 ст.6 Конвенції, що передбачає право кожного на справедливий
розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

В обґрунтування свого рішення Європейський
суд зазначив, що національні суди
України не вчинили жодної спроби проаналізувати аргументи заявниці, не зважаючи
на її посилання на них у кожній судовій інстанції. Ігноруючи доводи заявниці,
на думку Європейського суду, національні суду не виконали свого обов'язку за
п.1 ст.6 Конвенції, яка зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення.

Суд першої інстанції дійшовши до
висновку щодо наявності обставин, якими відповідач обґрунтовував свої
заперечення, а саме здійснення позивачем роздрібної торгівлі та не врахування
отриманої від такої діяльності коштів в обсяги виручки, не навів жодного доказу
на підтвердження цих обставин та не проаналізував жодного аргументу позивача
щодо відсутності зазначених обставин.

Таким чином, колегія суддів, вважає,
що постанова суду не може вважатися обґрунтованою та ухвалена з порушенням норм
процесуального права, а саме ч.2 ст.8, ч.ч.1, 3 ст.159 та п.1 ч.1 ст.161 КАС
України та без урахування практики Європейського суду.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

На пропозицію колегії суддів надати
докази на підтвердження здійснення позивачем роздрібної торгівлі та внесення на
розрахунковий рахунок коштів, отриманих від такої діяльності, представники відповідача
послалися на наявну в матеріалах справи роздруківку банку про рух коштів на
розрахунковому рахунку позивача та додані до заперечень на апеляційну скаргу
копії товарних чеків. При цьому представники відповідача пояснили, що товарні
чеки підтверджують здійснення позивачем роздрібної торгівлі, а роздруківка
банку про рух коштів, підтверджує внесення позивачем на свій розрахунковий
рахунок коштів від такої діяльності.

Позивач заперечував проти таких
доводів відповідача. В обґрунтування доводів позовної заяви та апеляційної
скарги надав колегії суддів копії заявок на переказ коштів та довідку Філії
«Глухівське відділення №241 ВАТ «Державний Ощадний банк України», в яких
містяться відомості про призначення платежу - поповнення рахунку.

Колегія суддів, дослідивши докази,
встановила, що товарні чеки, які надані відповідачем не містять будь-яких
відомостей щодо видачі їх приватним підприємцем ОСОБА_1, а в роздруківці банку
щодо руху коштів відсутні відомості щодо внесення позивачем на розрахунковий
рахунок коштів, отриманих від здійснення роздрібної торгівлі. (а.с. 80-94, 170)

Між тим, з довідки Філії «Глухівське
відділення №241 ВАТ «Державний Ощадний банк України» вбачається, що в заявах
позивача про переказ готівки було вказано призначення платежу - поповнення
рахунку, що було відображено банком в обліку символом 32 «Інші надходження».
Зазначені відомості також наведені в наданих позивачем копіях заяв на переказ
коштів.

Таким чином, виходячи з системного аналізу досліджених доказів, колегія
суддів, вважає, що відповідачем не доведено здійснення позивачем роздрібної
торгівлі та отримання від такої діяльності виручки, оскільки такі висновки не
ґрунтуються на доказах. Проте, колегія суддів вважає, що позивачем надані
докази в обґрунтування своїх доводів щодо поповнення рахунку власними коштами
для збільшення обігових коштів.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди зобов'язані
перевірити оскаржене рішення на предмет прийняття його на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо, з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і
цілями, на яке спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення; своєчасно.

Відповідач приймаючи податкове повідомлення-рішення не
перевірив на яких доказах ґрунтуються висновки акту перевірки дотримання вимог
законодавства про оподаткування приватного підприємця ОСОБА_1, а тому таке
рішення не є обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Крім того, під час розгляду справи відповідачем не доведено,
що висновки акту перевірки, які стали підставою для прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, ґрунтуються на встановлених під час перевірки
обставинах, підтверджених доказами.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог,
суд повинен був повно і всебічно перевірити обставини, за яких прийнято
оскаржуване податкове повідомлення - рішення.

Проте, суд дійшов висновку про невідповідність фактично
отриманої позивачем виручки на розрахунковий рахунок від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) та виручкою, зазначеної у звітах суб'єкта спрощеної
системи оподаткування - платника єдиного податку, даними звітів платника
єдиного податку, даних задекларованих в податкових деклараціях, та даними
перевірки, який не ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та
наданих сторонами доказами.

Отже, через невідповідність висновків суду обставинам справи та
недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції
вважав встановленими, постанова суду підлягає скасуванню, з прийняттям нової
постанови про задоволення позову.

Керуючись
ст.ст. 160, 195, ч. 4 ст. 198, ч.ч. 2, 3
ст.202, ч.2 ст.205, ст. 207 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Господарського суду Сумської області від 17.01.2008 року по
справі № АС 12/667-07 -
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою
позовні вимоги приватного підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення Глухівської міжрайонної державної податкової
інспекції Сумської області від 29.10.2007 року за №0 про визначення
приватному підприємцю ОСОБА_1 податкового зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 128194,50 грн, в тому числі: основний платіж 80858,00 грн та
штрафна санкція 47336,50 грн.

Постанова набирає чинності з
моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом
місяця з дня складання постанови у повному обсязі, шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст виготовлено 17.06.2008 року

Головуючий (підпис) Н.В. Шевцова

Судді: (підпис) А.П.Бенедик

(підпис)
З.О.Кононенко

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя

Харківського апеляційного

адміністративного суду Н.В.
Шевцова