Справа № 2а-3676/2008
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2008-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-3676/08
Харківський окружний адміністративний суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

28 липня 2008 року
м. Харків

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Зінченка А.В.,

при секретарі - Король Д.О..

за участі
представників сторін:

позивача не
прибув

представники
відповідачів не прибули

розглянувши у
відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління
праці та соціального захисту населення Красноградської районної державної
адміністрації та Головного управління праці
та соціального захисту населення Харківської обласної державної
адміністрації про зобов'язання в перерахунку та виплаті належних соціальних
виплат, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до
Управління праці та соціального захисту населення Красноградської районної
державної адміністрації та Головного управління праці та соціального захисту
населення Харківської обласної державної адміністрації, в якому просить суд
зобов'язати відповідача, Управління праці та соціального захисту населення
Красноградської райдержадміністрації забезпечити перерахунок і виплату
відповідачем по справі належних позивачу щорічної допомоги на оздоровлення та
щорічної разової грошової допомоги за 2005-2007 р.р. виключно з законодавчо
встановлених розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за
віком на день фактичного виконання виплати, а саме заборгованості по належних
соціальних виплатах в сумі 13067,31 грн.: за 2005 рік 4355,77 грн., за 2006 рік
4355,77 грн., за 2007 рік 4355,77 грн. та зобов'язати співвідповідача, Головне
управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної
державної адміністрації, організувати і проконтролювати призначення позивачу
відповідачем по справі належних соціальних виплат, а також виплату позивачу
відповідачем по справі заборгованості по належних соціальних виплатах. Свій
позов він обґрунтував тим, що його віднесено до першої категорії учасників
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та інвалідів війни третьої групи.

У зв'язку із вищезазначеним, позивач має право на отримання різних пільг,
компенсацій і допомог, передбачених Законами України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про
статус ветеранів війни та гарантії її соціального захисту». Проте, нарахування
та виплата вказаних допоміг здійснюється відповідачем в значно менших розмірах
ніж передбачено законодавством.

Позивач в судове засідання не
з'явився, до суду надіслав письмову заяву в якій просив суд розглянути справу
без його участі в судовому засіданні. Позовні вимоги підтримав повністю, просив
їх задовольнити.

Відповідач - Управління праці та
соціального захисту населення Красноградської районної державної адміністрації
до суду надіслав письмову заяву в якій прохав суд розглянути справу без участі
його представника в судовому засіданні. Також надав письмові заперечення на
позов в яких прохали відмовити у задоволенні позову в повному обсязі,
пославшись на те, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», здійснюється за рахунок державного бюджету. А тому всі
виплати були здійснені відповідачем в межах діючого законодавства та бюджетних
асигнувань.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що
позовні вимоги позивача не підлягають
задоволенню.

Щодо позовних вимог за 2005-2007
роки, відповідач зазначив, що провадження
у справі відкрито відповідно до Кодексу адміністративного
судочинства. Згідно із п. 2 ст. 99 КАСУ, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
річний строк позовної давності.

Керуючись п. 1 ст. 100 КАСУ вважають,
що позовні вимоги необхідно розглядати
тільки в обсязі зазначеної річної позовної давності.

Головне управління праці та соціального захисту населення
Харківської обласної державної адміністрації свого представника до судового
засідання не надіслало, про час та місце судового засідання було повідомлено
належним чином та завчасно. Проте надали суду свої письмові заперечення
аналогічні за змістом запереченням Управління праці та соціального захисту
населення Красноградської районної державної адміністрації.

Суд дослідивши матеріали
справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог,
встановивши наступні обставини.

ОСОБА_1 є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи першої категорії, що підтверджується
посвідченням НОМЕР_1 та інвалідом війни третьої групи, що підтверджується
посвідченням серії Б №481119, та не осполрюється сторонами.

Також судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 04 березня
2008 року, а дізнався про свої порушені права щодо встановлених законом виплат
починаючи з 2005 року.

Згідно вимог ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України
встановлений строк звернення до адміністративного суду і відповідно до ч. 1
даної статті адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення
до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 зазначеної норми встановлено, що для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України визначені
наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України
пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із
сторін.

Крім цього позивачем не було надано доказів поважності причин пропуску
звернення до суду згідно яких суд міг визнати причину пропуску такого строку
поважною.

Таким чином підлягає відмові у задоволенні адміністративного позову частина
позовних вимог позивачу, а саме прохання стягнути з відповідача недоотримані
суми одноразової допомоги на оздоровлення та одноразової грошової допомоги
інваліду війни за 2005-2006 роки так як навіть щодо належних виплат за 2006 рік
позивач дізнався вже в квітні та травні 2006 року, а звернувся до суду з
позовом лише в березні 2008 року.

Відповідно до довідки від 08 травня 2008 р. №08/23/1180 відповідачем, Управлінням праці та соціального
захисту населення Красноградської районної державної адміністрації Харківської
області, позивачу була нарахована та виплачена щорічна грошова допомога на
оздоровлення в таких розмірах, згідно до Закону України „Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” та Постанови
Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”:

· За 2005 рік - 90 грн. (березень
2005-21,50; жовтень 2005-68,50);

· За 2006 рік - 90 грн. (травень 2006);

· За 2007 рік - 90 грн. (квітень 2007).

Відповідно до Закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, Законів України про
державний бюджет на відповідні роки Молявіну М.І., як інваліду війни третьої
групи, проводилась наступна виплата:

· за 2005 рік - 270 грн. (20 травня
2005);

· за 2006 рік - 270 грн. (30 квітня 2006);

· за 2007 рік - 300 грн. (23 квітня 2007).

Відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» для осіб, які є інвалідами ІІІ групи та мають статус постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи першої
категорії щорічна допомога на оздоровлення виплачується у розмірі чотирьох
мінімальних заробітних плат. Згідно із ч. 7 ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти
та державні соціальні гарантії», виключно законами України визначається
мінімальний розмір заробітної плати.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
України.

Доводи відповідача, що
позивачу правомірно виплачена щорічна допомога на оздоровлення, виходячи із
розмірів, що встановлені Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12
липня 2005 р. «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» суд вважає безпідставними з наступних
підстав.

Відповідно до п.6 ч.1
ст.92 Конституції України, виключно законами визначаються, зокрема,
основи соціального захисту, а статтею 75 Конституції
встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент -
Верховна Рада України. Конституція не надавала права парламенту
делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім - своїми
нормативно-правовими актами змінювати положення законів.

Зі змісту вимог законів України про встановлення розмірів мінімальних
заробітних плат, законів України про Державний бюджет України, якими
визначалися мінімальні розміри заробітних плат, не вбачається будь-яких
обмежень щодо можливостей застосування розміру мінімальної заробітної плати з
метою реалізації ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту
30 Закону «Про Державний Бюджет на 2007 рік»
дію абзацу другого частини першої статті 48 зупинено на 2007 рік в частині
виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної
плати.

Однак, Рішенням
Конституційного Суду України у справі № 1-29/2007 за конституційним поданням 46
народних депутатів України щодо відповідності Конституції України
(конституційності) положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини
другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29,
30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про соціальні
гарантії громадян) від 9 липня 2007 року (надалі -Рішення КСУ від 9 липня 2007
року) пункт 30 Закону про Державний Бюджет на 2007 рік було визнано таким, що
не відповідає Конституції України. Зокрема, в частині 1 резолютивної частини
Рішення КСУ від 9 липня 2007 року зазначено: «Визнати такими, що не
відповідають Конституції України (є неконституційними), такі положення Закону
України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»: … пункту 30 статті 71, яким
зупинено на 2007 рік дію … в частині
виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної
плати - абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого та сьомого
частини першої …та частини сьомої статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи». Згідно з частиною 3 резолютивної частини Рішення КСУ від 9 липня
2007 року «Положення … пунктів … 30 …. статті Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік», визнані неконституційними, втрачають чинність з
дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення». Відповідно до
частини 2 статті 152 Конституції України «Закони, інші правові акти або їх
окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність».
Відповідно до частини 5 резолютивної частини Рішення КСУ від 9 липня 2007 року
«Рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення
для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані
неконституційними». Згідно із ч. 6 резолютивної
частини Рішення КСУ від 9.07.2007 року «Рішення
Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України,
остаточним і не може бути оскаржене». Відповідно до ч. 3
ст. 150 Конституції України «Конституційний Суд України ухвалює
рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і
не можуть бути оскаржені». Враховуючи Рішення КСУ від 9.07.2007
року та його обов'язковість до виконання, Суд вважає, що положення Закону №
796-XII не є призупиненими на цей час та підлягають застосуванню при розгляді
справи.

Також відповідно
до ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства
України «у разі невідповідності
нормативно-правового акта закону України або іншому правовому акту суд
застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу».

Статтею 76 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» були
встановлені наступні розміри мінімальної заробітної плати на відповідні періоди
2007 року, а саме: 400 гривень - з 01 січня 2007 року; 420 гривень - з 01
квітня 2007 року; 440 гривень - з 01 липня 2007 року; 460 гривень - з 01 жовтня
2007 р. Фактично на даний час щорічна допомога на оздоровлення виплачена
позивачу в розмірі 90 грн. в квітні 2007 року згідно постанови Кабінету
Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року, чим порушено право позивача на
отримання передбаченої соціальної виплати в належному обсязі з передбачених
законом 1680 грн., а тому позивачу належить забезпечити перерахунок та
виплатити 1590 грн. (420*4-90=1590).

У відповідності до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щорічна допомога
на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами
соціального захисту населення. Судом не було встановлено жодного порушення прав
позивача з боку Головного управління праці та соціального захисту населення
Харківської обласної державної адміністрації. А тому позовні вимоги позивача до
Головного управління праці та соціального захисту населення Харківської
обласної державної адміністрації необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до
ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік», зупинено дію частин п'ятих статей 12, 13, 14 та
15 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", які
визначали кратність виплат щорічної допомоги до 5 травня залежно від розміру мінімальної пенсії за
віком.

Рішенням
Конституційного Суду України від 09.07.07 у справі за поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України
(конституційності) положень статей 29, 36,
ч. 2 ст. 56, ч. 2 ст. 62, ч. 1 ст.
66, пп. 7, 9, 12, 13,14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46, ст. 71, ст. ст.
98, .1,01, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007
рік» (справа про соціальні гарантії громадян), визнано таким, що не відповідає
Конституції України (є неконституційним) ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік», яким зупинено дію ч.5
ст.ст.12-15 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Рішення
Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді
ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначеного закону, що визнані
неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і
не може бути оскаржене.

З моменту прийняття Конституційним Судом
України рішення щодо неконституційності положення ст.29 Закону України „Про Державний
бюджет на 2007 рік", ця норма Закону втратила чинність, а тому до 30
вересня, часу виплати щорічної
разової грошової допомоги до
5 травня за 2007 рік, були чинними частини п'ятих статей 12, 13, 14 та 15
Закону України „Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту", які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Стаття 46 Конституції України
гарантує громадянам право на соціальний захист.

Відповідно до статті 64 Конституції
України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути
обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно ч.ч.3
та 4 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності,
суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Таким чином,
враховуючи ст.ст. 46, 64 Конституції України, ч.ч. З, 4 ст.8 КАС України та положення ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів
війни та гарантії іх соціального захисту», яка
була чинною на час виникнення між сторонами спірних правовідносин та
встановлювала позивачеві право на соціальний захист щодо отримання
щорічної допомоги у розмірі семи мінімальних
пенсій за віком, суд вважає, що відповідач не мав права відмовляти позивачу у задоволенні звернення з підстав не визначення в законодавстві України
розміру мінімальної пенсії за віком, який підлягає застосуванню при
розрахунку разової щорічної допомоги до 5 травня відповідно до Закону України
«Про статус ветеранів війни та гарантії її соціального захисту».

Відповідно до
п. 7 ст. 9 КАС
України у разі
відсутності закону, що
регулює відповідні
правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини.

Згідно зі ст.
62 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» встановлено, що для визначення мінімального розміру
пенсії за віком відповідно до абзацу першого ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» з 01 квітня та з 01 жовтня 2007року застосовується прожитковий мінімум
для осіб, які втратили працездатність, визначений абзацом п'ятим частини першої
ст. 62 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік», збільшений на 1%. Станом на 05 травня 2007року,
відповідно до ст.62 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» мінімальна
пенсія за віком становила 410,06 гривень (406x1:100=4,06; 406+4,06=410,06).

Зі змісту ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вбачається, що мінімальний розмір
пенсії за віком застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з
цим Законом.

Таким чином,
законодавством визначено лише розмір мінімальної пенсії за віком, які призначені особам, згідно із Законом
України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», на рівні прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили працездатність, збільшений на 1%. Отже, питання щодо визначення
розміру мінімальної пенсії за віком, який застосовується при обчисленні розміру пенсії,
призначеної за іншими законами та при розрахунку щорічної разової допомоги до 5 травня, не визначено
законодавством.

З урахуванням
положення ч.7 ст.9 КАС України, суд вважає, що у зв'язку з відсутністю закону, яким врегульовано спірні
правовідносини, а саме, розмір мінімальної пенсії за віком, який застосовується при обчисленні розміру
щорічної разової допомоги до 5 травня, необхідно застосувати норми закону, який регулює подібні правовідносини, а саме
ст.62 Закону України «Про державний
бюджет на 2007 рік».

Відповідно до ч.5 ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня інвалідам війни ІІІ
групи виплачується разова грошова допомога у розмірі 7 мінімальних пенсій за
віком.

Згідно з ч.1 ст.17-1 зазначеного закону такі виплати здійснюють органи
праці та соціального захисту населення.

Таким чином, позивачу у 2007 році
управління праці та соціального захисту
населення Красноградської районної державної
адміністрації Харківської області
повинно було сплатити до 5 травня разову грошову допомогу у розмірі 2870,42 гривень (410,06x7=2870,42), а сплатило лише 300 гривень, тобто не виплаченою залишилась
сума у розмірі 2570,42 гривень
(2870,42 - 300=2570,42).

Посилання відповідача в
запереченнях, що розрахунок щорічної грошової допомоги до 5 травня, повинен здійснюватися виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.02 за №1 на рівні 19,19
грн., суд вважає безпідставними, оскільки зазначена постанова не передбачає
застосування цього розміру пенсії для
розрахунку щорічної допомоги, передбаченої Законом України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Відповідно до ст. 2 КАС України
завданням адміністративного судочинства
є захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з
боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових
і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих
повноважень.

Враховуючи, що всі нарахування та виплати позивачу здійснювало Управління
праці та соціального захисту населення Красноградської районної державної
адміністрації, а судом не було встановлено жодного порушення прав позивача з
боку Головного управління праці та соціального захисту населення Харківської
обласної державної адміністрації, то позовні вимоги позивача до Головного
управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної державної
адміністрації суд вважає необґрунтованими та безпідставними.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 8-14, 71, 99, 100, 160-164, 167, 186, КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Красноградської
районної державної адміністрації та Головного
управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної
державної адміністрації про зобов'язання в перерахунку та виплаті належних
соціальних виплат задовольнити частково.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту
населення Красноградської районної державної адміністрації забезпечити
перерахунок і виплату належних ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу в
розмірі 2570 грн. 42 коп. та щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі 1590
грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в Харківський апеляційний адміністративний
суд через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі заяви про
апеляційне оскарження постанови суду в десятиденний строк з дня її проголошення
та поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, або без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга
подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву
про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений
строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова в повному обсязі виготовлена 01 серпня 2008 року.

Суддя
А.В. Зінченко