Справа № 22-а-2232/2008
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2008-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

21 липня 2008
року
м.
Львів

Колегія суддів
Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

судді -
доповідача -
Олендера І.Я.,

суддів -
Шавеля Р.М., Пліш М.А.,

при секретарі
судового засідання - Сютик Н.І.,

з участю сторін:

від позивачів -
не явився,

від відповідача
1 - Кухній Н.П.,

від відповідача
2 - Кухній Н.П.,

від відповідача
3,4 - не явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові
адміністративну справу

за апеляційною скаргою -
Територіального управління державної судової адміністрації в Івано-Франківській
області,

на постанову Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 24 вересня 2007 року в справі № 2-а-627/07

за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4

до Територіального управління державної судової
адміністрації в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації
України, Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві
фінансів України, Міністерства фінансів України

про стягнення грошової компенсації сум прибуткового податку з
доходів фізичних осіб, -

в с та н о в и л
а :

Постановою
Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня
2007 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській
області, Державної судової адміністрації України, Головного управління
Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України,
Міністерства фінансів України,про
стягнення грошової компенсації сум прибуткового податку з доходів фізичних
осіб, стягнуто з Державної судової адміністрації України та зобов'язано
Державне казначейство України при Міністерстві фінансів України провести
видатки з Державного бюджету, передбачені Державній судовій адміністрації
України на користь позивачів у відповідних сумах.

Задовольняючи
позовні вимоги суд першої інстанції виходив із вимог норм Конституції, Закону
України «Про статус суддів», статтю 48 та пункт 44 статті 80 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2004 рік», розпорядження Кабінету Міністрів
України «Про деякі питання оплати праці суддів» від 20 січня 2004 року № 22-р.»
Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2005 р.

В
апеляційній скарзі ТУ ДСА України в Івано-Франківській області, просить суд
апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність
обставин що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає
встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права.

В
судовому засіданні представник відповідачів - Державної судової адміністрації
України та Територіального управління Державної судової адміністрації в
Івано-Франківській області доводи апеляційної скарги підтримав та просить таку
задовольнити скасувавши постанову, і прийняти нову про відмову в задоволені
позову.

Інші
особи які беруть участь у справі в судове засідання не явились, хоча належним
чином були повідомлені про час, дату та місце апеляційного розгляду, тому на
підставі ч.4 ст.196 КАС України такий проведено у їх відсутності.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягають до
задоволення з наступних підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи предметом даного спору є правомірність сплати
позивачами податку з доходів фізичних осіб, можливість вважати зазначену сплату
втратою частини заробітку, право на компенсацію
зазначеної втрати за рахунок оплаченого податку, а також обов'язки
відповідачів, виходячи з їх владних управлінських функцій, відшкодувати зазначену компенсацію.

Таким
чином, наявність спору, пов'язаного з проходженням публічної служби суб'єктів
владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, обумовлюють
розгляд даної справи в межах адміністративного судочинства і визначать три
різновиди (напрями) дослідження спірних правовідносин, а саме: податкових; правовідносин, пов'язаних з
публічною службою та пов'язаних зі здійсненням суб'єктами владних повноважень
владних управлінських функцій.

З врахуванням цього колегія зазначає
наступне.

З 1
січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про податок з доходів фізичних
осіб» від 22 травна 2003 року № 889-4, яким запроваджено податок з доходів
фізичних осіб, який відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 Закону України
«Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року № 1251-12 належить до загальнодержавних податків і зборів
(обов'язкових) платежів.

Зазначений
Закон, серед іншого, визначає: платників податку (стаття 2), об'єкт
оподаткування (стаття 3), загальний оподатковуваний дохід, у тому числі
місячний (пункт 4,2 статті 4,), доходи, які не включаються до складу загального
оподатковуваного доходу (пункт 4.3 статті 4) податкові соціальні пільги (стаття
6), ставки податку (стаття 7), порядок нарахування, утримання та сплати
(перерахування) податку до бюджету (стаття 8), прикінцеві положення (стаття
22).

Відповідно
до вимог зазначеного Закону Територіальним управлінням Державної судової
адміністрації в Івано-Франківській області, як податковим агентом, утриманий та
перерахований до Державного бюджету України, а позивачами, як платниками
податку, сплачений податок з доходів
фізичних осіб, а саме: ОСОБА_1 (2004-2007рр.) - 16295,52 грн.; ОСОБА_2
(2004-2007рр.) - 14857,80 грн.; ОСОБА_3 (2004-2007рр.) - 11652,52 грн.; ОСОБА_4
(2004-2007 рр.) - 11261,03 грн. (а.с.5-16).

Колегія суддів вважає, що зазначені
обставини судом першої інстанції було правильно встановлено.

Поряд з цим у відповідності до п.
22.2 статті 22 зазначеного Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»
передбачено: у разі, якщо норми інших законів
- чи законодавчих актів, що містять правила оподаткування доходів
(прибутків) фізичних осіб, суперечать нормам цього Закону, пріоритет мають
норми цього Закону.

Пунктом
22.7 статті 22 вищенаведеного Закону передбачено, що суми податку з доходів
фізичних осіб, що утримуються з
грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних
військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів
внутрішніх справ у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби,
спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат
доходів цієї категорії громадян.

З
аналізу норм наведеного підпункту вказує на помилковість їх застосування до
спірних відносин, оскільки вони жодним чином не торкаються оподаткування
доходів суддів. Інших норм, які б
звільняли суддів від сплати податку з доходів фізичних осіб або передбачали
компенсацію втрат доходів від сплати прибуткового податку нормами наведеного
Закону, нормами інших законів з питань оподаткування не передбачено.

Пунктом
22.12.1 пункту 22.12 статті 22 зазначеного Закону, у зв'язку з набранням
чинності цим Законом, рекомендовано Президенту України скасувати укази
Президента України, які стосуються оподаткування доходів фізичних осіб
(прибуткового податку з доходів громадян).

Указом
Президента України від 25 грудня 2003 року № 1497/2003 визнані такими, що
втратили чинність з 1 січня 2004 року, у тому числі абзац четвертий статті 1
Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584 «Про додаткові заходи
щодо соціального захисту суддів», який встановлював, що заробітна плата суддів не обкладається
прибутковим податком за місцем основної роботи.

Враховуючи
наведене, колегія суддів вважає, що позивачем правомірно сплачений податок з
доходів фізичних осіб у відповідних звітних періодах 2004-2007 років як плата
фізичної особи за послуги, які надаються їй територіальною громадою, на
території якої така фізична особа має податкову адресу або розташовано особу,
що утримує цей податок згідно з цим Законом (абзац 1. 13 статті 1).

Зазначений
податок сплачений в межах податкових відносин, на користь Державного бюджету
України, і може бути повернутий (стягнений) з Державного бюджету у разі
помилкової та/або надмірної сплати, за правилами бюджетного та податкового
законодавства, відповідно ст.50 Бюджетного кодексу України та ст.15 Закону
України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами
та державними цільовими фондами», чого не було враховано судом першої інстанції
при прийняті постанови.

Відповідно
до пункту 16.1 статті 16 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»
податок, утриманий з доходів резидентів, підлягає перерахуванню до бюджету
згідно з нормами Бюджетного кодексу України, частина четверта статті 50 якого
передбачає зарахування податків безпосередньо на єдиний казначейський рахунок Державного
бюджету України. Зазначений рахунок є основним рахунком держави для проведення
фінансових операцій та ефективного управління коштамми державного та місцевих
бюджетів відповідно до Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого наказом Державного казначейства
України від 26 червня 2602 року № 122 (зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 18 липня 2002 року за №594/6882).

Наведені
норми спростовують висновок суду першої інстанції стосовно того, що утриманий з
заробітної плати податок не повинен перераховуватись на єдиний казначейський
рахунок Державного бюджету.

Крім
того колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що в розумінні пункту 15
статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України професійна діяльність
суддів є публічною службою.

Відповідно
до ч.1 ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Конституційні засади
правосуддя закріплені розділом 8 Конституції України. Правові засади
організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні» систему судів
загальної юрисдикції, основні вимоги щодо формування корпусу професійних
суддів, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування, а також
встановлення загального порядку забезпечення діяльності судів та регулюванні
інших питань судоустрою визначається Законом України «Про судоустрій України».

Закон
України «Про статус суддів» визначає статус суддів з метою забезпечення
належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів
України, охорони прав і свобод громадян.

Стаття 11 Закону України «Про статус
суддів» передбачає забезпечення незалежності суддів, яка, серед іншого,
забезпечується матеріальним і соціальним забезпеченням судді» відповідне до їх
статусу. Матеріальне і побутове забезпечення суддів визначене статтею 44
зазначеного Закону, частина перша якої передбачає склад заробітної плати.

Жодна з
наведених норм не визначає компенсацію від втрати заробітної плати, пов'язаної
із справлянням податку за Законом України «Про податок з доходів фізичних
осіб».

Частина
8 ст. 14 Завину України «Про судоустрій України» передбачає, що при прийнятті
нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження
змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності судів,
незалежності та правової захищеності суддів.

Частина
3 статті 11 Закону України «Про статус суддів» передбачає, що гарантії
незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального і
соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів
України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами,
оскільки нормами зазначених законів як компенсація від втрати заробітку, так і
виплата заробітної плати без стягнення податку з доходів фізичних осіб не
передбачена, підстави вважати порушеними у межах спірних відносин дані норми
відсутні.

Безпідставним
є посилання суду першої інстанції на статтю 48 та пункт 44 статті 80 Закону
України від 27 листопада 2003 року № 1344-4 «Про Державний бюджет України на
2004 рік» з огляду на те, що зазначені норми не мають ніякого відношення до
суддів (позивачів у справі).

Стаття
48 наведеного Закону передбачає в 2004 році повну компенсацію витрат,
пов'язаних із справлянням податку з доходів фізичних осіб відповідно до Закону
України «Про податок з доходів фізичних, осіб»» із грошового забезпечення,
грошових винагород та інших виплат, одержуваних військовослужбовцями та особами
рядового і начальницького складу (в тому числі відряджених до органів виконавчої
влади та інших цивільних установ) органів внутрішніх справ, органів та установ
виконання покарань, податкової міліції у зв'язку з виконанням обов'язків
несення служби, здійснюється за рахунок бюджетних призначень на оплату праці
загального та спеціального фонді» державного бюджету на утримання Міністерства
оборони України, інших військових формувань та правоохоронних органів,
створених відповідно до законів України, а також органів виконавчої влади та
цивільних установ, до яких відряджені в установленому порядку
військовослужбовці та особи рядового
і начальницького складу в
установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

З метою
покриття ризиків бюджету, пов'язаних з проведенням податкової реформи, та
досягнення реальності і збалансованості державного та місцевого бюджету пунктом
44 статті 80 Закону України «Про Державний бюджет на 2004 рік» зупинені на 2004
рік статті 64 і 65 Бюджетного кодексу
України, стати 16 Закону України «Про податок і доходів фізичних осіб» в
частині закріплення та застосування нормативів відрахувань податку з доходів
фізичних осіб за бюджетами місцевого самоврядування, який справляється з
грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних
військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі
відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) органів
внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань, податкової міліції у
зв'язку з виконанням обов'язків несення служби.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20 січня 2004 року № 22-р
«Про деякі питання» оплати праці суддів» дозволено головам судів загальної
юрисдикції здійснювати у 2004 році компенсаційні виплати у розмірі до 100
відсотків посадового окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за
місяць після сплати податку на доходи фізичних осіб буде нижчою ніж розмір
середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за 4 квартал 2003 року.
Компенсаційна виплата не повинна перевищувати втрати частини заробітку суддів,
пов'язаної із справлянням податку відповідно до Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб».

Пунктом
2 зазначеного розпорядження передбачено, що компенсаційна виплата, передбачена
пунктом 1 цього розпорядження, здійснюється в межах видатків на оплату праці,
передбачених у Державному бюджеті України на 2004 рік на утримання органів
судової влади.

Обов'язку застосування зазначеного розпорядження жодним із відповідачів
не передбачено.

Аналіз
вищенаведених норм, доводить безпідставність їх застосування до спірних
відносин, що підтверджує правову позицію скаржника та посвідчує, що даний спір
хоча і пов'язаний з проходженням публічної служби, але зведений до повернення
сплаченого податку позивачем і повинен бути розглянутий з урахуванням
податкових відносин. Отримання компенсації у вигляді втрати заробітку не
передбачене у Законі України „Про статус суддів", а також в інших законах
України.

Міністерство
фінансів України є центральним органом виконавчої влади, підпорядкованим
Кабінету Міністрів України, діє на підставі Положення про Міністерство фінансів
України, яке затверджене Указом. Президента України від 26 серпня 1999 року №
108 У99. Вимоги позивачів до Міністерства фінансів України не обґрунтовані
жодним посиланням на чинне законодавство. При вирішення спору суд першої
інстанції не визначився стосовно зазначеного відповідача, що є порушенням
процесуальних норм. Міністерство фінансів України відповідно до статті 35
Бюджетного кодексу України при отриманні від головних розпорядників бюджетних
коштів бюджетних запитів проводить аналіз бюджетного запиту з точки зору його
відповідності меті, пріоритетності, а також ефективності використання бюджетних
коштів (стаття 36 Бюджетного кодексу України). На підставі аналізу бюджетних
запитів Міністерство готує проект закону про Державний бюджет України.

Із
заперечень відповідачів вбачається, що у 2004-2007 роках взагалі не
передбачались суми на виплату компенсації.

Положення про Державне казначейство України, затверджене постановою
Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1232. Державне
казначейства України є урядовим органом державного управління, що діє у складі
Міністерства фінансів України і йому підпорядковується. Зазначеним положенням
встановлені основні завдання, функції як засіб здійснення повноважень до
покладених на нього завдань. У межах спірних відносин відсутні будь-які
неправомірні дії з боку Державного казначейства України щодо позивачів.
Оскільки підстави для стягнення заявлених сум з Державного бюджету України
відсутні, стосовно зазначеного відповідача слід відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Положення
про Державну судову адміністрацію України, затверджене Указом Президента
України від 3 березня 2003 року № 182/2003. Державна судова адміністрація
України є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом,
діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Серед інших завдань, покладених на Державну судову адміністрацію України,
підпунктом 1З пункту 4 передбачене виконання функцій головного розпорядника
бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів
загальної юрисдикції та діяльності кваліфікаційних комісій суддів усіх рівнів,
органів суддівського самоврядування» Інших органів і установ судової системи та
ДСА України, а підпункт 14 даного пункту передбачає здійснення матеріального і
соціального забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також
працівників апаратів судів.

Державна
судова адміністрація України виконує функції головного розпорядника бюджетних
коштів, виходячи з чого вона подає до Міністерства фінансів України бюджетний
запит, тобто розрахунки необхідних витрат судової влади, визначених відповідно
до Закону України «Про статус суддів» та інших нормативно-правових актів для
закладення їх до проекту закону про Державний бюджет України та відповідний
рік. Розподіл коштів за напрямками видатків Державна судова адміністрація
України як головний розпорядник коштів здійснює самостійно.

Зазначений Закон та інші
нормативно-правові акти не передбачають право суддів на заявлену компенсацію,
що обумовлює неможливість включення її сум до бюджетного запиту.

Таким
чином, жодний із відповідачів при здійсненні своїх владних управлінських
функцій не порушено права позивача.

Поряд з цим колегія суддів
апеляційної інстанції вважає, що надання судді за рахунок Держави матеріального
і соціального захисту, у тому числі заробітної плати, що відповідає його
високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності. В Рекомендаціях
Комітету Міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94) 12 (994 323)
зазначається: «Незалежність, дієвість та роль суддів має забезпечити те, щоб
статус і винагорода суддів відповідали гідності їхньої професії та
відповідальності, яку вони беруть на себе». Особливий порядок фінансування
судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і
спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного
правосуддя.

Пунктом
6.1 Європейської Хартії передбачено, що судді, які виконують професійно свої
суддівські функції, мають право на винагороду,
рівень якої повинен бути таким, щоб вони були захищені від тиску при
прийнятті ними рішень і в роботі взагалі, щоб ніщо не могло вплинути на їх
незалежність та неупередженість.

Розгляд даної справи посвідчує те, що матеріальне забезпечення суддів
знаходиться не на належному рівні, але вирішувати зазначене питання з
порушенням норм чинного законодавство є неприпустимим.

Відповідно
до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду
першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може
вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час
апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які
призвели до неправильного вирішення справи. Згідно
із ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає,
що постанова суду першої інстанції ґрунтується на неповно, не об'єктивно
і всебічно не з'ясованих обставинах, не відповідає вимогам
ст.ст.2,10,11,71,72,86,138,143,159,161-163 КАС України, прийнята з порушенням
норм матеріального права, доводи апеляційних скарг її спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207
КАС України, колегія суддів -

п
о с т а н о в и л а :

Апеляційну
скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в
Івано-Франківській області, - задовольнити.

Постанову
Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня
2007 року по справі № 2-а-627/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Територіального управління державної судової адміністрації
в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації України,
Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів
України, Міністерства фінансів України, про стягнення грошової компенсації сум
прибуткового податку з доходів фізичних осіб, -
скасувати та прийняти нову.

В
задоволені адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Територіального управління державної судової адміністрації в Івано-Франківській
області, Державної судової адміністрації України, Головного управління
Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України, Міністерства
фінансів України, про стягнення грошової компенсації сум прибуткового податку з
доходів фізичних осіб, - відмовити.

Постанова
набирає законної сили негайно після проголошення.

На
постанову апеляційного суду може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після проголошення,
а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України
- з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя :
І.Я.Олендер

Судді:
Р.М.Шавель

М.А.Пліш