Справа № 22а-5107/2008
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2008-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуюча по 1-ій інст. Левицька Н.Г. Справа
№ 22а-5107/08
Господарський суд Львівської обл. (№ 19/273А) Рядок
статзвіту № 72
Доповідач: Шавель Р.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2008 року м.Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого - судді Шавеля Р.М.,

суддів Олендера
І.Я. та Носа С.П.,

при секретарі - Романишин О.Р.,

з участю осіб, які взяли участь у справі:

пред-ка позивача - Кармелюка
Т.Б., довіреність № 63/10 від 19.05.2008р.,

пред-ка відповідача - Кунтого Н.О.,
довіреність № 283 від 02.10.2007р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Франківському районі м.Львова на постанову
господарського суду Львівської обл. від 17.10.2007р. у справі за позовом
Державної податкової інспекції /ДПІ/ у Франківському районі м.Львова до
Приватного підприємства /ПП/ «Контакт-Техно» та Державного підприємства інженерний
центр /ДП ІЦ/ «Техно-Ресурс» про визнання недійсним господарського
зобов'язання, -

в с т а н о в и л а:

20.08.2007р. позивач ДПІ у Франківському районі м.Львова звернувся до суду
з адміністративним позовом, в якому просить встановити недійсність господарського
зобов'язання між ДП ІЦ «Техно-Ресурс» та ПП «Контакт-Техно» у зв'язку із його
нікчемністю; застосувати наслідки, передбачені ст.208 Господарського кодексу
/ГК/ України як при наявності наміру (умислу) в однієї сторони (ПП
«Контакт-Техно») до господарських зобов'язань, які виникли між ДП ІЦ
«Техно-Ресурс» та ПП «Контакт-Техно», зобов'язавши ПП «Контакт-Техно» повернути
ДП ІЦ «Техно-Ресурс» грошову суму в розмірі 634636 грн. 20 коп. та стягнути з
ДП ІЦ «Техно-Ресурс» в дохід держави 634636 грн. 20 коп. (сума еквівалента
вартості придбаних у ПП «Контакт-Техно» товарів (послуг)); вирішити в порядку
ст.216 Цивільного кодексу /ЦК/ України питання про відшкодування ПП
«Контакт-Техно» збитків ДП ІЦ «Техно-Ресурс» у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину; покласти на відповідачів судові витрати по справі (а.с.3-4).

Постановою господарського суду Львівської обл. від 17.10.2007р. у
задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено за безпідставністю (а.с.67-70).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, постанову господарського суду
оскаржив позивач ДПІ у Франківському районі м.Львова, яка покликаючись на
порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення
справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову господарського
суду та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задоволити.

Апелянт вважає, що під час розгляду справи господарським судом не враховано
того, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської обл. від
21.05.2007р. визнано недійсним статут та свідоцтво про державну реєстрацію ПП
«Контакт-Техно» з моменту реєстрації; також вироком Ужгородського
міськрайонного суду від 19.07.2006р. встановлено, що засуджений по даній справі
ОСОБА_1 від імені ПП «Контакт-Техно» займався незаконною фінансово-господарською
діяльністю.

Звідси податкові накладні від імені ПП «Контакт-Техно» підписані
неуповноваженою особою, а тому не можуть підтверджувати факт проведення
господарських операцій між належними суб'єктами та їх взаємне виконання, а тому
порушують вимоги п.18 наказу ДПА України № 165 від 30.05.1997р. «Про
затвердження форми податкової накладної та порядку її заповнення». За таких
обставин ДП ІЦ «Техно-Ресурс» не вправі використовувати оформлені ПП
«Контакт-Техно» податкові накладні при формуванні свого податкового кредиту.

Крім цього, згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської
обл. від 21.05.2007р. анульовано свідоцтво платника податку на додану вартість
ПП «Контакт-Техно» з моменту внесення його до реєстру платників податку, а тому
згідно вимог пп.7.2.4 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану
вартість» вказане підприємство не користувалося правом нарахування податку та
складання податкових накладних.

Таким чином, господарське зобов'язання між ДП ІЦ «Техно-Ресурс» та ПП
«Контакт-Техно» є таким, що вчинено з метою приховування і ухилення від сплати
податків, тобто є таким, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства
(а.с.74-75).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання
апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах
наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом
першої інстанції достовірно встановлено, що між ДП ІЦ «Техно-Ресурс» та ПП
«Контакт-Техно» були проведені господарські операції на загальну суму 634636
грн. 20 коп., в тому числі ПДВ у розмірі 105772 грн. 70 коп., що стверджується
наявними у матеріалах справи податковими накладними, видатковими накладними і
актами приймання виконаних робіт (а.с.9-25).

Згідно
рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської обл. від 21.05.2007р.
визнані недійсними статут та свідоцтво про державну реєстрацію ПП
«Контакт-Техно» з моменту реєстрації (а.с.5).

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно ч.1 ст.208 ГК України якщо господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох
сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за
рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання
зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все
одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування
одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею
повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Отже, необхідними умовами для визнання угоди недійсною є її укладення з
метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу
хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. Однак для
прийняття рішення про визнання угоди недійсною необхідно встановлювати, у чому
конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета
укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину
сторін у формі умислу.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона)
усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що
укладалася і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули
або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Таким чином для визнання
зобов'язання таким, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, закон вимагає наявність наступних умов:

1) - вина фізичних осіб, які підписували договір, що проявляється у формі
умислу, який спрямований на приховування доходів від оподаткування;

2) - такий умисел повинен виникнути до моменту укладення договору;

3) - мета укладення такого договору - приховування доходів від
оподаткування.

Відсутність хоча б однієї з них не дає підстав стверджувати, що
зобов'язання вчинялося з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави.

Виходячи із обставин справи, судом апеляційної інстанції не встановлено зазначених
умов, а апелянтом не доведено, що на момент здійснення правочину (укладення
угоди) та його виконання відповідачі мали намір на укладення правочину всупереч
інтересам держави або суспільства.

Відмовляючи
у задоволенні позову, суд першої інстанції також вірно виходив з того, що
наявність умислу на приховування від оподаткування прибутків та доходів не може
бути підтверджена лише рішенням господарського суду про визнання установчих
документів однієї із сторін недійсними, оскільки предметом дослідження у цій
справі є, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного
законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладенні господарських
зобов'язань, що мали місце під час проведення підприємницької діяльності
сторін.

Відповідно
до ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Виходячи
з наведеного, вірно враховано господарським судом й ті обставини, що на момент
вчинення господарського зобов'язання відповідач ПП «Контакт-Техно» був
зареєстрований в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України,
мав свідоцтво платника податку на додану вартість (а.с.6, 7), а визнання
недійсним з моменту реєстрації установчих документів підприємства, його
свідоцтва платника податку на додану вартість мало місце вже після здійснення
господарських операцій, які проведені відповідачами в липні-грудні 2004 року,
через що такі не можуть бути достатньою підставою для визнання недійсними
вчинених ПП «Контакт-Техно» з іншими суб'єктами господарювання юридично
значимих дій.

Відповідач
ДП ІЦ «Техно-Ресурс» свої зобов'язання по спірному господарському зобов'язанню
виконав повністю, перерахувавши ПП «Контакт-Техно» вартість поставлених товарів
і виконаних робіт грошовими коштами (в тому числі й ПДВ), що підтверджується
листом ДПА у Закарпатській обл. № 2824/7/35-010 від 18.06.2007р. (а.с.8).

Матеріалами
справи повністю підтверджується реальність даного господарського зобов'язання -
поставки товарів та виконання робіт на користь ДП ІЦ «Техно-Ресурс» та оплати
за них грошовими коштами на користь ПП «Контакт-Техно».

Таким
чином, позивачем не було доведено, що спірне господарське зобов'язання вчинено
відповідачами саме з метою заздалегідь суперечною інтересам держави та
суспільства, а не з будь-якою іншою метою.

Також
чинним законодавством не передбачено обов'язку покупця (замовника) перевіряти
достовірність даних, які вказуються продавцем (виконавцем) в його первинних
документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та
обов'язкових платежах.

Визнання
недійсними установчих документів ПП «Контакт-Техно» та подальше анулювання
свідоцтва платника податку на додану вартість саме по собі не тягне за собою
недійсність господарських зобов'язань, укладених з моменту державної реєстрації
такої особи і до моменту виключення з державного реєстру, та не позбавляє
правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових
накладних.

Оскільки
рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської обл. у справі №
п-2154/07 прийнято 21.05.2007р., тобто після виникнення і здійснення
господарських зобов'язань між відповідачами та оформлення ПП «Контакт-Техно»
податкових накладних; на момент здійснення господарських зобов'язань ПП
«Контакт-Техно» перебував в Єдиному державному реєстрі, мав свідоцтво платника
ПДВ, тому доводи апелянта є безпідставними та відхиляються колегією суддів.

Також
порушення сторонами договору законодавства про податки не може бути підставою
для визнання його недійсним (п.1.3. Оглядового листа ВАС України № 01-8/481 від
20.04.2001р.).

При
цьому уповноважений податковий орган (за наявності встановлених законом
підстав) не позбавлений права донарахувати необхідну суму податку суб'єкту
підприємницької діяльності - порушнику податкового законодавства (ПП
«Контакт-Техно»), оскільки ст.61 Конституції України встановлений
індивідуальний характер юридичної відповідальності особи.

Необґрунтованим слід вважати покликання апелянта на наявність вироку
Ужгородського міськрайонного суду від 19.07.2006р., згідно якого слідує, що
засуджений по даній справі ОСОБА_1 від імені ПП «Контакт-Техно» займався
незаконною фінансово-господарською діяльністю, оскільки копія такого не
долучена до матеріалів справи.

Наведене
апелянтом в апеляційній скарзі твердження про те, що ПП «Контакт-Техно»,
виконуючи спірні господарські зобов'язання, діяло з умислом на приховування від
оподаткування прибутків та доходів, і на докази на його підтвердження, колегія
вважає недостатніми для визнання недійсним господарського зобов'язання.

Умисел фізичної особи може бути доведений під час здійснення кримінального
судочинства у вироках судів загальної юрисдикції, яке встановлює
причинно-наслідковий зв'язок між укладеними угодами та несплатою податків, вину
посадових осіб підприємства в ухиленні від сплати податків.

Оскільки позивачем не представлено доказів притягнення посадових осіб
відповідача ПП «Контакт-Техно» до кримінальної відповідальності, то доводи
апелянта про наявність у відповідачів при укладанні спірного договору мети,
завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, колегія суддів визнає
безпідставними.

Якщо контрагент за договором не виконав свого зобов'язання по сплаті
податку до бюджету чи подачі звітності до податкових органів, то це тягне
відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, але не є підставою для
визнання недійсними угод, які він укладав під час своєї підприємницької
діяльності та не звітувався перед податковими органами.

Оскільки санкції, передбачені ч.1 ст.208 ГК України є конфіскаційними,
стягуються за рішенням суду в дохід держави за порушення правил здійснення
господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а
відносяться до адміністративно-господарських та відповідають визначенню ч.1
ст.238 ГК України.

Тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків,
встановлених ст.250 ГК України, а саме не пізніше як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення
господарської діяльності.

Наявними в матеріалах справи документами, а також поясненнями сторін у
справі, доведено, що оспорювана угода дійсно мала місце, що відображено
належним чином у первинних та інших документах бухгалтерського обліку та в
податковій звітності ДП ІЦ «Техно-Ресурс».

Спірне
господарське зобов'язання було вчинено відповідачами в 2004 році, а позов
подано позивачем до суду лише 20.08.2007р., що свідчить про пропуск строків
можливого застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених
ст.208 ГК України, до сторін спірного господарського зобов'язання.

Таким
чином, заявлений позивачем позов про визнання недійсним господарського
зобов'язання є необґрунтованим і такими, що не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив
обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків
рішення суду, а тому підстав для скасування постанови суду колегія суддів не
вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254
КАС України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі
м.Львова на постанову господарського суду Львівської обл. від 17.10.2007р. залишити
без задоволення, а згадану постанову господарського суду - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,
але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом одного
місяця з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Шавель
Р.М.

Судді: Олендер
І.Я.

Нос С.П.