Справа № 2-а-5644/2008
Суддя: Сауляк Ю.В.
Дата ухвалення: 2008-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
м. Вінниця, вул. Островського, 14
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17
червня 2008 р. Справа
№ 2-а-5644/08

Вінницький
окружний адміністративний суд в складі

Головуючого
судді Сауляка Юрія Васильовича,

При секретарі
судового засідання: Кащук С.В.

За участю представників сторін:

позивача :
ОСОБА_2

відповідача
: Радіщева В.О.

розглянувши
матеріали справи

за
позовом: ОСОБА_1

до: УМВС України у Вінницькій області, Комісії з
питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій при УМВС
України у Вінницькій області

про:
визнання нечинним рішення

ВСТАНОВИВ
:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного
адміністративного суду з позовом до УМВС України у Вінницькій області, Комісії з питань розгляду матеріалів
учасників війни та бойових дій УМВС України у Вінницькій області про визнання
неправомірним рішення Комісії від 13 квітня 2007 року Протокол №6, зобов'язання
визнати позивача учасником бойових та видати посвідчення встановленого зразка.

Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що в період з 1987 року по 1990 рік курсантом Воронезької
спеціальної школи міліції МВС РСР (м. Воронеж, РФ) він неодноразово залучався
до виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану та збройних
конфліктів, приймав участь у нормалізації обстановки, відновленню законності та
правопорядку під час збройних конфліктів в Вірменії та Азербайджані.

В судовому
засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала заявлені позовні вимоги,
просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Суду пояснила, що в період з 1987
року по 1990 рік курсантом Воронезької спеціальної школи міліції МВС РСР
позивач був відряджений до Вірменії та Азербайджану для виконання спеціальних
завдань в умовах надзвичайного стану, завдань по захисту мирного населення і
попередження сутичок конфліктуючих сторін, приймав участь у приборканні
конфліктуючих сторін, забезпечував охорону державних установ та громадського
порядку. На думку позивача, він є учасником бойових дій, оскільки виконував
вказані завдання в бойовій екіпіровці із автоматичною зброєю та з правом
застосування цієї зброї. ОСОБА_1, вважає дії відповідача неправомірними щодо
відмови у наданні статусу учасника бойових дій, у зв'язку із чим був змушений
звернутися до суду з позовом.

Представник
відповідача проти позову заперечував. У судовому засіданні пояснив, що
відповідно п. 2 ст. 6 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту”до учасників бойових дій належать особи рядового,
начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ
колишнього Союзу РСР, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили
військову службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей
період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів). Згідно з наданими позивачем суду доказами він,
перебуваючи та території Закавказзя, виконував задачі по охороні громадського
порядку, а не брав участь у бойових діях. Крім того, в Постанові Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1994 року за № 63 “Про організаційні заходи щодо
застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" в примітці №6 до п. “інші країни після 1979
року”вказано, що до даних країн направлялись військові фахівці Генеральним
штабом Збройних Сил, тобто даний пункт поширюється саме на військових фахівців,
що направлялись Генштабом Збройних сил СРСР. У витягах з Наказів, які подані
позивачем, зазначено, що останній був направлений до Закавказзя саме
Воронезькою спеціальною школою міліції МВС СРСР, а не Генштабом Збройних Сил
СРСР, а тому це також спростовує його участь у бойових діях.

Заслухавши
пояснення сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд прийшов до
висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом у
справі встановлено, що позивач в період з 1987 року по 1990 рік курсантом
Воронезької спеціальної школи міліції МВС СРСР неодноразово залучався до
виконання спеціальних завдань по нормалізації обстановки, відновленні
законності та правопорядку в умовах надзвичайного стану під час
міжнаціонального збройного конфлікту та території Закавказзя, що
підтверджується наданими позивачем довідками та витягами з наказів Воронезької
спеціальної школи міліції №503 від
22.11.1988 року та №49 л/с від 5.07 1988 року
(а.с.3-6).

В лютому 2007
року ОСОБА_1 звернувся до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання
учасників бойових дій Управління Міністерства внутрішніх справ України у
Вінницькій області щодо визнання його учасником бойових дій з посиланням на
вищевказані обставини та 13 квітня 2007 року отримав відповідь Комісії про те,
що підстав, які передбачені дійсним законодавством України, для цього не існує
(Протокол №6 а.с.10)

Відповідно до
п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту” ветеранами війни визнаються - учасники бойових дій на
території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового,
начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ
колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і
радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього
Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах,
де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи
забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Військовослужбовці Збройних
Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, особи
рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх
справ України, інших утворених відповідно до законів України військових
формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для
виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися
бойові дії.

Перелік
держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії
працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року за № 63 “Про організаційні
заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" затверджено Перелік держав, яким
надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового,
начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ,
військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки,
інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території.

Однак, як
встановлено в судовому засіданні, що і вбачається з матеріалів адміністративної
справи Закавказзя, не входить до цього Переліку держав, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року №63. Крім того, з
наявних у адміністративній справі доказів наданих позивачем, суд не вбачає, що
Куліцький В.Д. брав участь у бойових
діях, а натомість, виконував спеціальні завдання по нормалізації обстановки,
відновленні законності та правопорядку в умовах надзвичайного стану під час міжнаціонального збройного конфлікту
та території Закавказзя.

Посилання
позивача на пункт вказаного Переліку “Інші країни - після 1979р.”спростовує п.
6 приміток до Переліку, згідно якого положення цього пункту стосуються лише
військових фахівців.

Це означає,
що учасником бойових дій у розумінні п. 2 ст. 6 Закону України „Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” є особа, яка безпосередньо
проходила службу, працювала чи перебувала у відрядженні в державах, де в цей
період велися бойові дії, і брала участь у бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів).

Викладене
узгоджується не лише із Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту”, а витікає зі змісту підзаконних актів, прийнятих у
його розвиток.

Так, пунктом
5 Інструкції про порядок видачі посвідчень, нагрудних знаків ветеранів війни та
листів талонів на право одержання проїзних квитків безплатно і з 50-відсотковою
знижкою їх вартості ветеранам війни-військовослужбовцям, які проходять
військову службу у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра
оборони України від 31.03.1996 р. № 87 і зареєстрованої Міністерством юстиції
України 19.04.1996 р. за № 193/1218 встановлено, що підставою для видання
посвідчень учасникам бойових дій за правилами п. 2 ст. 6 Закону
військовослужбовцям, які були направлені для виконання миротворчих місій або у
відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії, є надання: витягу з
наказу відповідного командира (начальника) про направлення у відрядження, копії
посвідчення про відрядження з відповідними відмітками про прибуття та вибуття,
витягу з наказу по стройовій частині з військової частини, в яку вони були
направлені у відрядження, довідки про участь у бойових діях встановленого
зразку, видану військової частиною, яка входила до складу миротворчих сил.

Суд дослідивши матеріали адміністративної
справи та проаналізувавши норми діючого законодавства, дійшов висновку, що рішення Комісії з питань
розгляду матеріалів учасників війни та бойових дій УМВС України у Вінницькій
області про відмову у наданні позивачу статусу учасника бойових дій було
прийняте у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, а також у відповідності до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного
судочинства України.

В силу ч. 2 ст. 124 Конституції України
юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до
ст. ст. 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює
докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному та
об'єктивному дослідженні

На підставі
вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні
позову.

Керуючись
ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ
:

У задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до УМВС України у Вінницькій області, Комісії з питань розгляду матеріалів
учасників війни та бойових дій УМВС України у Вінницькій області про визнання
неправомірним рішення Комісії від 13 квітня 2007 року Протокол №6, зобов'язання
визнати позивача учасником бойових та видати посвідчення встановленого зразка
відмовити повністю.

Відповідно до
ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її
проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст.
160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про
апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції
подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.
При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна
скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив оскаржуване
судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до
ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку
подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим
Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає сили після
закінчення цього строку.

У разі подання
апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови оформлено:
18.06.08

Суддя
Сауляк Юрій Васильович