Справа № 22-а-1189/2007
Суддя: Шаповалова О.А.
Дата ухвалення: 2007-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007
року травня місяця 14 дня Колегія
суддів судової палати у

цивільних
справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у складі:

головуючого -
судді Курської А.Г., суддів -
Горбань В.В.,

Шаповалової О.
А., при секретарі - Галіч Ю.Є.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі апеляційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Армянського міського суду АР Крим від 23.11.2006 року по
адміністративній справі за позовом ОСОБА_1до Головного управління Міністерства
внутрішніх справ в Автономній Республіці Крим,
Армянського міського відділу Головного управління Міністерства
внутрішніх справ в Автономній Республіці Крим про зобов'язання призначення
пенсії,

ВСТАНОВИЛА:

23.05.2006
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства
внутрішніх справ в Автономній Республіці Крим,
Армянського міського від­ділу Головного управління Міністерства
внутрішніх справ в Автономній Республіці Крим про зобов'язання призначити йому
пенсію, зазначивши, що відповідно до внесених 04.07.2002 року
змін до п.
"б" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військо­вослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів
внутрішніх справ та деяких інших осіб" він має право на пенсію за вислугу років, оскільки його загальний трудовий стаж складає
25 років, з яких 19 років 3 місяця 25
днів - служба в органах внутрішніх справ. У задоволені його звернень про
призначення вказаної пенсії відповідачі відмовля­ють. При цьому вони не
приймають до уваги, що право на пенсію
виникає незалежно від підстави та часу звільнення та досягнення 45 - річного
віку на день звільнення; основною умовою є наявність відповідного стажу роботи
на день звернення за призначенням пенсії. На підставі викладеного позивач ОСОБА_1
просив суд прийняти рішення про зо­бов'язання відповідачів призначити йому
пенсію за вислугу років.

Постановою
Армянського міського суду АР Крим від 23.11.06 року адміністратив­ний позов
ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову суду скасувати та
постановити

нову, якою зобов'язати ГУ МВС України в АР
Крим здійснити дії з призначення йому пе­нсії за вислугу років. Доводи апелянта
зводяться до того, що постанова суду
винесена з

порушенням норм процесуального права,
висновки суду не відповідають обставинам

справи. Про порушення його права на пенсійне забезпечення він дізнався з
відповіді органів внутрішніх справ у лютому 2006 року. Відповіді, які він отримував з різних інстанції у

2003 -2004 p.p. та які були
прийняті судом до уваги, стосувалися
питання поновлення на

службі, а не призначення пенсії.
Вказане свідчить про те, що ним не було
порушено строк

звернення до суду.

Справа № 22-а-1189/2007 р.

Головуючий у першій інстанції - Хомутов В.Н.

Доповідач - Шаповалова О.А.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача
ОСОБА_1, який
підтримав апеля­цію, проаналізувавши доводи
апеляційної скарги в межах ст. 195 КАС України, дослідив­ши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає за­доволенню, а постанова суду - скасуванню з ухваленням нової постанови з наступних під­став.

.Відмовляючи у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 набув право на
пенсію за вислугу років відповідно до п.
"б" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших
осіб". Але при цьому суд визнав, що позивачем ОСОБА_1 пропущений строк для звернення до суду,
та дійшов висновку про відсут­ність поважних причин для поновлення
строку.

Колегія суддів погоджується) з висновками суду першої інстанції щодо
набуття ОСОБА_1 права на пенсію за вислугу років, оскільки вони
відповідають обставинам справи і
грунтуються на досліджених судом доказах. Проте з висновком суду щодо необ­хідності
відмови у задоволенні позову через пропуск ОСОБА_1 без поважних при­чин строку для звернення до суду з питання про
призначення пенсії за вислугу років пого­дитися не можна, оскільки такий висновок суперечить вимогам
матеріального та процесу­ального закону.

Відповідно до п. „б" ст. 12 Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звіль­нених з
військової служби, та деяких інших осіб" в редакції від 4 липня 2002 року, який був чинним на час звернення позивача за
призначенням пенсії, право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського
окладу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці над­строкової служби та
військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від
підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку,
крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв'язку з засудження за умисний
злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або
вчинення корупційного діяння,
і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців ста­новить військова
служба або служба в органах внутрішніх справ.

Із матеріалів
справи убачаєтеся, що позивач відповідно до запису у трудовій книжці на підставі наказу № 159 л/с від 22.05.1981 р. з 22 травня 1981 р. проходив службу в орга­нах
внутрішніх справ (а.с
51). Наказом № 301 л/с він
з 30.06.1999 р. був
звільнений з по­сади начальника відділення дільничних інспекторів міліції
Армянського MB
ГУ МВС України в АР Крим на підставі п. „ж" ст. 65 за власним
бажанням (а.с. 51, 7). Загальний
стаж служби ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на момент звільнення склав 19 ро­ків 03
місяця 25 днів
(а.с. 13).

Загальний трудовий стаж ОСОБА_1, підтверджений записами у трудовій
книжці, в тому числі, період виплати допомоги з безробіття з 13.11.1999 р. по 07.11.2000 р. (а.с. 52), який відповідно
до п. а) ч. З сі. 56 Закону
України „Про пенсійне забезпечення" зара­ховується до стажу роботи, що дає
право на трудову пенсію, складає 26
років 2 місяця 6 днів (а.с. 50-52).

На момент звернення ОСОБА_1. в 2003 році за призначенням пенсії він
досяг 45-річного віку.

За змістом ст. 12 Закону України „Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з вій­ськової служби, та деяких інших осіб"
в редакції від 4 липня 2002 року, який набув чинно­сті з 1 серпня 2002 року, правом на призначення пенсії
за вислугу років незалежно від під­став та часу звільнення
користувалися перелічені в цій статті особи, які на час звернення за призначенням пенсії досягли 45-річного віку,
мали загальний трудовий стаж 25 кален­дарних років і
більше, з яких не менше 12
календарних років і 6
місяців становить війсь­кова служба або служба в органах внутрішніх Справ.

Отже, як
свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 на момент звернення за призна­ченням пенсії
за вислугу років у $003 році та
на момент його останнього звернення до

відповідача в 2006 році набув всіх трьох умов, необхідних для призначення такої пенсії. такого
ж самого висновку дійшов суд першої інстанції.

Разом з
тим під час ухвалення постанови суд допустив порушення норм матеріаль­ного
права та помилкове застосування норм процесуального законодавства.

Суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач дізнався про порушення свого пра­ва суб'єктом владних повноважень в
кінці 2003 року, отримавши 18.10.2003
року відпові­дного листа від ГУ
МВС України в АР Крим, і саме з
цього дня необхідно обчистпоняттт строк позовної давності. Приймаючи рішення
про відмову у задоволенні позову, суд ви­ходив
з того, що частиною 2 ст. 99
КАС України встановлений річний строк для звернен­ня до суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи.
Оскільки позивачу стало відомо про порушення його права у жовтні 2003
року, а звернувся він з позовом до суду
у травні 2006 року, на думку суду, позивачем порушений встановлений законом
строк для звер­нення до суду, що згідно
з ч. 1 ст. 100 КАС України є підставою для відмови у
задоволенні позову.

Однак
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дав помилкове тлумачення за­значених процесуальних норм і не врахував
норми матеріального права, які підлягали
за­стосуванню.

Так, під час розгляду справи суд виходив з
того, що оскільки позивач дізнався про
порушення свого права на пенсію в жовтні 2003 року, він мав можливість звернутися до суду за
захистом своїх прав у тому ж самому році і об'єктивних перешкод для його звер­нення
в суд не було.

Такий
висновок суду суперечить вимогам частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право на захист особа
здійснює на свій розсуд.

Відповідно
до ч. 2 ст. 17 Цивільного кодексу України у
випадках, встановлених Кон­ституцією
України та законом, особа має право
звертатися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або ор­гану місцевого самоврядування.

Позивач
в судових засіданнях суду першої і апеляційної інстанції пояснював, що він неодноразово звертався з питання про
призначення пенсії за вислугу років як до відпові­дача, так і до інших посадових осіб органів
державної влади. Цей довід позивача підтвер­джується копіями відповідей на
звернення позивача, що містяться у
матеріалах справи: із Головного управління МВС України в АР Крим від 18.02.2003
р. (а.с. 13) та від 18.10.2003 р.
(а.с. 8); із Міністерства внутрішніх
справ України у відповідь на звернення народного депутата Євдокимова В.О. від
24.06.2004 р. (а.с. 9); із Армянського MB ГУ МВС України в АР
Крим від 06.02.2006 р. (ах. 11); із управління роботи з персоналом Головного
управ­ління МВС України в АР Крим від 11.04.2006 р. (а.с. 12).

Як
свідчать матеріали справи, остане
звернення позивача щодо призначення пенсії за лінією МВС мало місце у 2006
році, і на нього він отримав відповідь
від 11.04.2006 р. (а.с. 12), після чого практично у місячний строк
звернувся за захистом свого права до суду.

Отже, позивач в період з 2003 до квітня 2006
року, звертаючись до посадових осіб
органів державної влади, використав своє
право на досудове урегулювання спору.

Згідно з
ч.3 ст.
17 ЦК України
рішення, прийняте органами державної
влади щодо захисту цивільних прав та інтересів,
не є перешкодою для звернення за їх захистом до су­ду. Саме це право використав позивач, звернувшись до суду за призначенням пенсії.

За таких
обставин висновок суду про пропуск позивачем строку для звернення до суду є
помилковим, а оскаржувана постанова суду
- ухваленою з порушенням вимог мате­ріального і процесуального права, у зв'язку з чим вона підлягає скасуванню з ухваленням
нової постанови про задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись статтями 195, 198,
202, 205, 207,
212 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів судової палати у цивільних
спра­вах

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Армянського міського
суду АР Крим від 23.11.2006 року скасувати.

Ухвалити
нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до
Голо­вного управління Міністерства внутрішніх справ в Автономній Республіці
Крим, Армянського міського відділу
Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Автоном­ній Республіці
Крим про зобов'язання призначення пенсії - задовольнити.

Зобов'язати
Головне управління Міністерства внутрішніх справ в Автономній Рес­публіці Крим
призначити Вороніну Володимиру Віталійовичу пенсію за вислугу років.

Постанова
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, од­нак може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги протягом одного місяця з дня набрання законної сили до Вищого
адміністративного суду України.