Справа № 2а-2389/08/6
Суддя: Латинін Ю.А.
Дата ухвалення: 2008-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

27.10.08

Справа №2а-2389/08/6

Окружний адміністративний суд Автономної Республіки
Крим у складі:

головуючого судді Латиніна Ю.А.,

при секретарі Любобратцевої І.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1,
прокурора Івашкевич В.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

,

за позовом Прокурора Красногвардійського району АР
Крим в інтересах особи ОСОБА_1

до
Управління праці та соціального захисту населення Красногвардійської
районної державної адміністрації

про стягнення недоотриманої разової
допомоги

Суть спору: до Окружного
адміністративного суду Автономної Республіки Крим звернувся з позовом Прокурор
Красногвардійського району АР Крим в інтересах особи ОСОБА_1 з вимогами до
Управління праці та соціального захисту населення Красногвардійської
райдержадміністрації АР Крим (далі - Управління) про стягнення разової грошової
допомоги як інваліду війни 1 групи до Дня Перемоги в сумі 11110,00 грн. Позовні
вимоги мотивовані тим, що відповідно до ст. 13 Закону України „Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” позивачу щорічно до 5 травня
повинна надаватись разова грошова допомога в розмірах визначених в ст. 13
відповідного Закону. Всупереч вимогам ст. 2 Закону України „Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та ст. 22 Конституції України
грошова допомога призначена позивачу за 2006, 2007, 2008 роки виплачувалась не
в повному обсязі. Так, одноразову грошову допомогу позивачу, як інваліду війни
І групи було виплачено в 2006 році в розмірі 400,00 грн., в 2007 році в розмірі
450,00 грн., в 2008 році в розмірі 500,00 грн. Мінімальна пенсія за віком у
2006 році становили 359,00 грн., у 2007 році становила 406,00 грн., пенсія за
віком у 2007 році становила 481,00 грн.. Таким чином, відповідно до Закону
України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” суми
виплат позивачу, як інваліду війни І групи мали б скласти в 2006 році -
3590,00 грн., в 2007 році - 4060,00
грн., в 2008 році - 481,00 грн.. Сума недоплат за 3 роки склала 11110,00 грн.
На підставі викладеного, прокурор просить суд стягнути з відповідача на користь
позивача суму недовиплаченої останньому разової щорічної грошової допомоги як
інваліду війни 1 групи у розмірі 11110,00 грн.

У судовому засіданні 27 жовтня 2008
року прокурор на позовних вимогах наполягав, позивач позовні вимоги підтримував
в повному обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, надіслав заперечення на адміністративний позов у яких
зазначає, що виплати здійснює Міністерство праці та соціальної політики АР Крим
у розмірах затверджених Законом України "Про Державний бюджет
України" на відповідний рік та в порядку встановленому Постановою Кабінету
міністрів України "Про забезпечення щорічної виплати разової грошової
допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" № 177 від 18.02.2004 року. Оскільки для
здійснення цієї виплати необхідні значні кошти, яких у держави не має, розмір
щорічної разової допомоги до Дня Перемоги щорічно встановлюється Законом
України про Державний бюджет України на відповідний рік. Згідно ч. 2 ст. 19
Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином,
відповідач не мав законних підстав визначати або змінювати розміри зазначеної
допомоги, оскільки вони визначалися законами України про Державний бюджет на
відповідний рік. Відповідач також зазначає, що відповідно до ст. 99 КАС України
для звернення до адміністративного суду з захистом прав, свобод і інтересів
осіб встановленого річний строк, в той час як прокурор просить стягнути
заборгованість за три роки. У задоволені позову відповідач просить відмовити,
справу просить розглянути за відсутністю представника Управління праці та
соціального захисту населення Красногвадійської районної державної
адміністрації АР Крим.

Суд вважає за можливе задовольнити
клопотання відповідача та розглянути справу у його відсутність.

Справа розглядається на підставі
наявних у ній доказів.

Розглянув матеріали справи,
дослідив докази, надані сторонами, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від
22.10.1993 року до ветеранів війни належать : учасники бойових дій, інваліди
війни, учасники війни.

Частина 5 ст. 13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від
22.10.1993 року передбачає, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується
разова грошова допомога у розмірах : інвалідам І групи - десять мінімальних
пенсій за віком; інвалідам ІІ групи - вісім мінімальних пенсій за віком;
інвалідам ІІІ групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Щорічну виплату разової грошової
допомоги до 5 травня здійснюють органи
праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи
банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам -за
місцем отримання пенсії, а особам, які не є
пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання
(ст.17-1 зазначеного Закону).

Відповідно до частини 1 статті 28
Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”
мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Згідно Законів України “Про Державний
бюджет України на 2006 рік”, “Про Державний бюджет України на 2007 рік” та “Про
Державний бюджет України на 2008 рік”,
прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність станом на
01.05.2006р. затверджений у розмірі 359,00 грн., станом на 01.05.2007р. -406,00
грн., станом на 01.05.2008р. -481,00 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в АДРЕСА_1. ( а. с. 3).

Згідно з копією безтермінового і
дійсного на свій території України посвідчення серії НОМЕР_1 Красногвардійського
УПтаСЗН позивач є інвалідом І групи і має право на пільги, встановлені
законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни ( зс а.с. 3 ).

Відповідно до довідки Управління
праці та соціального захисту населення Красногвадійської районної державної
адміністрації АР Крим вих. від 29.07.2008 р. № 201305-4 ОСОБА_1 виплачена
разова грошова допомога до Дня Перемоги згідно Законів України «Про Державний
бюджет України на 2006 рік», «Про Державний бюджет України на 2007 рік», «Про
Державний бюджет України на 2008 рік» як інваліду війни І групи у 2006 році у
сумі 400,00 грн., у 2007 році у сумі 450,0 грн., у 2008 році у сумі 500,00 грн.
( зс с. с. 4).

Положення ч. 3 ст. 2 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від
22.10.1993 року передбачають, що нормативні акти органів державної влади та
органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни,
передбачені цим Законом, є недійсними.

Незважаючи на відповідні положення
ч. 3 ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту» дія ч. 5 ст. 13 відповідного закону на 2006, 2007 року зупинялась, а у
2008 році викладалася в обмеженій редакції
в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги
інвалідам війни згідно із Законом України № 489-V від 19.12.2006 року «Про
Державний бюджет України на 2007 рік» та Законом України № 3235-IV від
20.12.2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік».

Так, згідно зі ст. 30 Закону
України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» у 2006 році виплата щорічної
разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" здійснюється у таких розмірах: інвалідам
війни I групи - 400 гривень, інвалідам війни II групи - 330 гривень, інвалідам
війни III групи - 270 гривень, учасникам бойових дій - 250 гривень, особам, які
мають особливі заслуги перед Батьківщиною, - 400 гривень, членам сімей загиблих
та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій і учасників війни,
визнаних за життя інвалідами, - 130 гривень, учасникам війни - 50 гривень.

Статтею 29 Закону України “Про
Державний бюджет України на 2007 рік” від 19.12.2006 року № 489-V встановлено,
що у 2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України
“Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” здійснюється у
таких розмірах: інвалідам I групи - 450 гривень, інвалідам II групи - 360 грн.,
інвалідам III групи - 300 гривень; учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім
в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а
також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх
батьків, - 280 грн.; особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, -
450 грн.; членам сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих інвалідів
війни та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій, учасників війни і
жертв нацистських переслідувань, визнаних за життя інвалідами, - 150 грн.;
учасникам війни та колишнім в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць
примусового тримання, особам, які були насильно вивезені на примусові роботи,
дітям партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з
націонал-соціалістським режимом у тилу ворога - 55 гривень.

Підпунктом б) п. 2 ст. 20 розділу
II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення
змін до деяких законодавчих актів України" ч. 5 ст. 13 Закону України “Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту” викладена в такій редакції: "Щорічно до 5
травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які
визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень,
встановлених законом про Державний бюджет України".

З'ясовуючи питання про можливість застосування до
спірних правовідносин Законів України
про Державний бюджет на 2006, 2007, 2008 роки, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 9 КАС України
суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого
органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на
підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода
на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У
разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України,
міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою
України, або іншому нормативному акту суд застосовує правовий акт, який має
вищу юридичну силу.

Крім того, згідно з абзацом 1 п. 19
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 “Про
незалежність судової влади звернуто увагу на те, що відповідно до статей 8 та
22 Конституції України не підлягають
застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються
конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які
звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами
прав і свобод.

Фізичним та юридичним особам для
захисту порушених прав відповідно до частини 3 статті 8 КАС України гарантується звернення до адміністративного
суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі
Конституції.

Статтею 1 Конституції України
Україна проголошено демократичною, соціальною, правовою державою. Статтею 2
Конституції України визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є
людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст та спрямованість
діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком
держави. Відповідно до статті 21 Конституції України права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними. Статтею 22 Конституції України встановлено, що
зміст та обсяг прав і свобод людини при прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів не може бути звужений.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими
законами Украйни встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що
є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права,
а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті
68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають
додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими
особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб
ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що
закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Зазначені вимоги до держави
викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі,
яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі,
ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, відповідно до
якої держава зобов'язана підтримувати
функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень,
докладати зусиль для її поступового посилення.

Відповідно до частин 2,3 статті 22
Конституції України конституційні права гарантуються, а держава повинна утримуватись
від прийняття будь-яких актів, які призводили до скасування чи звуження змісту
та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 3 статті 2 Закону України
“Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” встановлено, що
нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування,
які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є
недійсними.

Зупинення дії положень законів,
якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав
і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Конституцією України,
в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

На підставі статті 8 Конституції
України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція
України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти
приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їх.

Таким чином, будь-які закони, які
регулюють правовідносини стосовно прав
та свобод громадян, у тому числі Закони України “Про Державний бюджети на 2006
рік”, “Про Державний бюджети на 2007 рік”, “Про Державний бюджети на 2008 рік”
мають відповідати вимогам Конституції та Закону України “Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту”.

Крім того, встановлений частиною 2
статті 95 Конституції України, частиною 2 статті 38 Бюджетного кодексу України
перелік відносин, які регулюються Законом України про Державний бюджет є
вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і
обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами
України, у тому числі Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту”, та не може будь-яким чином змінювати визначене іншими
законами України правове регулювання суспільних відносин.

Отже, встановлення зазначеними
Законами України розміру виплат щорічної разової грошової допомоги інвалідам війни в меншому розмірі,
ніж передбачено статтею 13 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту”, обмежило обсяг прав даної категорії громадян,
визначених зазначеним Законом. Залишивши незмінним зміст права на отримання
щорічної разової грошової допомоги Законами України "Про Державний бюджет України на 2006
рік", "Про Державний бюджет України на 2007 рік" , "Про
Державний бюджет України на 2008 рік"
звужено обсяг цього права і водночас фактично скасовано конституційну
гарантію забезпечення належних умов існування ветеранів війни.

Стаття 55 Конституції України
визначає, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб. Стаття 22 Конституції України наголошує, що при
прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду
України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року у справі № 1-29/2007 визнано такими, що
не відповідають Конституції України ( є неконституційними ), окремі положення
Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, в тому числі ст. 29
і пункт 13 статті 71 зазначеного вище Закону, яким зупинено на 2007 рік дію ч.
5 статті 13 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту», визнано такими, що не відповідають Конституції України, і положення
даних норм втрачають чинність. Рішення Конституційного Суду України у цій
справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді
ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень
статей зазначених законів, що визнанні неконституційними. Відповідне рішення
Конституційного Суду України є обов'язковим для виконання на території України,
остаточним і не може бути оскаржене.

Зміни, внесені пп. б) п. 2 ст. 20
розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та
внесення змін до деяких законодавчих актів України" визнано також такими,
що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням
Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008. Згідно з п. 5.4.
Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008 Конституція
України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших
законів, таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом
про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи
скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у
законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і
громадянина.

Суд приймає до уваги, що зазначені
рішення Конституційного Суду України мають преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.
Рішення Конституційного Суду України обов'язкові до виконання на території
України, остаточні і не може бути оскаржені.

Що стосується 2006 року, то Законом
України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» (стаття 30) установлено, що
у 2006 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України “Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” здійснюється у таких
розмірах: інвалідам війни I групи - 400 гривень, інвалідам війни II групи - 330
гривень, інвалідам війни III групи - 270 гривень, учасникам бойових дій - 250
гривень, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, - 400 гривень,
членам сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій і
учасників війни, визнаних за життя інвалідами, - 130 гривень, учасникам війни -
50 гривень. Одночасно, вказаним Законом (ч.18 ст.77) дію частини п'ятої статті
14 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”
зупинено на 2006 рік в частині визначення розміру виплат щорічної разової
грошової допомоги ветеранам війни.

Дані норми Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» не змінювалася, неконституційним не
визнавалися, а відтак є чинними для застосування та виконання відповідно до
статті 68 Конституції України.

Суд звертає увагу учасників
процесу, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних
коштів, яке базується на спеціальних та
чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного
законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань,
тобто посилання суб'єктами владних повноважень на відсутність коштів, як на
причину невиконання своїх зобов'язань, судом не приймається до уваги. Так, у
справі “Кечко проти України” Європейський Суд з прав людини констатував, що не
приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної
влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання
своїх зобов'язань.

Таким чином, невиконання або
неналежне виконання законів, якими передбачено певні соціальні гарантії, через
відсутність коштів для їх виплати не є підставою для виправдання дискримінуючої
недоплати одноразової грошової допомоги інвалідам війни.

Крім того, суд також вважає, що
державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати
борг, у тому числі той, що підтверджений судовим рішенням. Така відсутність
коштів не може бути визнана як виключна обставина, та це є порушенням пункту 1
статті 6, статті 13 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод
людини, ратифікованої Законом України від 11.09.1997 року, про що також
зазначено в Рішенні Європейського суду з прав людини Справа “Жовнер проти
України”від 29.06.2004 року.

Суд враховує, що рішення, дії
суб'єкта владних повноважень не можуть
бути упередженими, тобто здійснюватися дискримінаційно через власний, у тому
числі фінансовий, корпоративний інтерес.
Приймаючи рішення по справі або вчинюючи дію, суб'єкт владних
повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може проявляти
себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного
інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб'єкта,
визначених законом.

Суд також враховує, що суб'єкт
владних повноважень зобов'язаний діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо
реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих
результатів.

На підставі викладеного, суд
вважає, що бездіяльність відповідача щодо відмови в виплаті щорічної грошової
допомоги ОСОБА_1 протягом 2007, 2008 років у розмірах, визначених Законом
України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від
22.10.1993 року № 3551-ХІІ не може бути визнана такою, що вчинена на підставі,
у межах повноважень, безсторонньо (неупереджено) та добросовісно.

Крім того, суд, враховуючи вимогу
прокурора позивача про стягнення недоплаченої щорічної разової грошової
допомоги на його користь, вважає за можливе, відповідно до ст. 11 КАС України,
вийти за межі позовних вимог, так як це необхідно для повного захисту прав
позивача та вирішує, у зв'язку з тим, що дії Управління відносно відмови у
виплаті ОСОБА_1 щорічної разової грошової
допомоги до 5 травня, як інваліду війни не відповідають нормам діючого
законодавства, визнати їх протиправними.

Судом враховано, що вихід за межи
позовних вимог в такий спосіб також не суперечить правилу, зазначеному частиною
3 статті 52 КАС України, та не порушує принципи змагальності та диспозитивності
в адміністративному процесі, а застосовуються виключно з метою реалізації
завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України.

Відповідач у відзиві на позов
наполягає на застосуванні до спірних правовідносин ст. 99, 100 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст.99 КАС
України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Початок перебігу строку давності
стягнення заборгованості по зазначених виплатах
починається з 30 вересня
відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги (ч.4 ст.171
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).
Прокурор звернувся до суду 1 вересня 2008 року. Таким чином позовні вимоги
підлягають задоволенню за 2007, 2008 роки. У частині стягнення недоплаченої
щомісячної соціальної допомоги за 2006 рік треба відмовити на підставі ч. 1 ст.
100 КАС України, у зв'язку з пропуском
строку на звернення до суду.

Таким чином, суд вважає необхідним
стягнути на користь позивача недовиплачену разову грошову допомогу за період
2007, 2008 років у сумі 7920,00 грн.

Постанова складена у повному обсязі
30.10.2008 року.

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати дії Управління праці і
соціального захисту населення Красногвардійської районної державної
адміністрації АР Крим відносно відмови ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження,
АДРЕСА_2, інші відомості відсутні) у виплаті щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як інваліду війни
протягом 2007, 2008 років, противоправними.

Стягнути з Управління праці і
соціального захисту населення Красногвардійської районної державної
адміністрації АР Крим (АДРЕСА_3, інші відомості відсутні) на користь Левченка Миколи Іларіоновича (ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження, АДРЕСА_4, інші відомості відсутні) недоплачену щорічну разову
грошову допомогу до 5 травня, як інваліду війни, за 2007 - 2008 роки у сумі
7920,00 грн.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
через 10 днів з дня складення у повному обсязі у разі неподання заяви про
апеляційне оскарження (апеляційної скарги).

Якщо після подачі заяви про
апеляційне оскарження апеляційна скарга не подана, постанова набуває законної
сили через 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Протягом 10 днів з дня складення
постанови у повному обсязі через Окружний адміністративний суд Автономної
Республіки Крим до Севастопольського апеляційного адміністративного суду може
бути подана заява про апеляційне оскарження, після подачі якої протягом 20 днів
може бути подана апеляційна скарга.

Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження (10 днів).

Суддя Окружного

адміністративного суду

Автономної Республіки Крим Латинін Ю.А.