Справа № 2а-2342/08/6
Суддя: Латинін Ю.А.
Дата ухвалення: 2008-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

22.10.08

Справа №2а-2342/08/6

Окружний адміністративний суд
Автономної Республіки Крим у складі головуючого судді Латиніна Ю.А., суддів Трещової О. Р., Циганової Г.Ю.

при секретарі Любобратцевій І.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

,

за позовом ОСОБА_2

до
Міністерства фінансів України,
Головного управління праці та соціального захисту населення АР Крим Головного управління Державного казначейства
України в АР Крим Міністерства праці та
соціальної політики України Головного
управління Пенсійного фонду України в АР Крим
Управління Пенсійного фонду України в м. Армянськ АРК

про зобов`язання до нарахування
недоплаченної щомісячної державної соціальної допомоги

Суть спору: ОСОБА_2 звернулася до
Окружного адміністративного суду АР Крим з позовом, в якому просить зобов'язати
відповідачів нараховувати їй щомісячну державну соціальну допомогу як
"дитині війни" за 2006 - 2007 роки у сумі 2733,30 грн. Позовні вимоги
мотивовані тим, що позивач є "дитиною війни" в розумінні Закону
України "Про соціальний захист дітей війни" і має право на пільги,
передбачені цим Законом. Зокрема, посилаючись на статтю 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни", позивач зазначає, що вона має
право на отримання щомісячної доплати до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії
за віком. Бездіяльність відповідача грубо порушила її законні права, позбавила
права отримувати щомісячну доплату до пенсії в належному розмірі, що свідчить
про нехтування правами громадян з боку ПФУ.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду АР Крим від 22.10.08 закрито провадження у справі № 2а-2342086 у частині
вимог до Міністерства фінансів України, Головного управління праці та
соціального захисту населення АР Крим, Головного управління Державного
казначейства України в АР Крим, Міністерства праці та соціальної політики
України.

У судовому засіданні позивач на
позовних вимогах до Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим та
Управління пенсійного фонду України в м. Армянськ АР Крим наполягав, з
зазначених у позові підстав.

Відповідач (Головне управління
Пенсійного фонду України в АР Крим) проти позову заперечує та посилається на
те, що ГУ ПФУ в АРК не здійснює функцій
призначення пенсій та безпосереднього фінансування їх виплат, а координує діяльність
підвідомчих органів. Нарахування та виплата пенсій та щомісячної соціальної
допомоги покладені на управління ПФУ в районах, містах, районах в містах АРК. В
своїй діяльності органи ПФУ керувалися Законом України “Про Державний бюджет
України на 2006 рік” та Законом України “Про державний бюджет на 2007 рік”,
тому їх дії є правомірними. Крім того, відповідача вважає, що позивачем
пропущений передбачений статтями 99, 100 КАС України строк для звернення до
суду за захистом порушених прав у зв'язку з чим, наполягає на застосуванні
наслідків порушення строку та відмові з цих підстав у задоволені позову як за
2006 рік, так і за 2007 рік. До того ж Пенсійний фонд не є належним
відповідачем по справі, оскільки жодним законом не передбачений такий його
обов'язок виплачувати соціальну допомогу, кошти Пенсійного фонду використаються виключно за призначенням, та
не можуть бути витрачені на інші цілі. На підставі викладеного просить у позові
відмовити.

Відповідач (Управління ПФУ в м.
Армянськ АР Крим) також проти позову заперечує, посилаючись на пропуску строку
звернення до адміністративного суду, а також на те, що жодним законом не
передбачений порядок, процедура та орган, який зобов'язаний виплачувати
соціальну допомогу. Крім того, за основу
перерахунку не може бути взятий розмір мінімальної пенсії за віком,
встановлений Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", оскільки цей закон визначає розмір мінімальної пенсії
виключно для правовідносин, які регулюються зазначеним законом. У задоволенні
позову просить відмовити.

Представники Головного управління
Пенсійного фонду України в АР Крим та Управління пенсійного фонду України в м.
Армянськ АР Крим у судове засіданні 22 жовтня 2008 року не прибули. Управління
пенсійного фонду України в м. Армянськ АР Крим надіслало клопотання про розгляд
справи за відсутністю його представника.

Суд вважає за можливе розглянути
справу у відсутність представника Управління пенсійного фонду України в м.
Армянськ АР Крим відповідно до заявленого ним клопотання, яке надійшло до
Окружного адміністративного суду АР Крим 06.10.2008р. та у відсутність
представника Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим відповідно
до ч. 4 ст. 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1 статтю 2 КАС
України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2
КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України
встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 частини 1 статті
17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних
чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України дано визначення суб'єктів владних
повноважень, до яких належать орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 1.1. Розділу
1 Положення про головні управління
Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 27.06.2002, № 11-2, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 13.03.2008 року за № 208/14899, головні управління
Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі утворюють систему органів Пенсійного фонду України, який є центральним
органом виконавчої влади.

Згідно з пунктом 1.1. розділу 1
Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у
містах, затвердженого Постановою Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року,
№ 8-2 управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у містах
є органами Фонду, підвідомчими відповідно головним управлінням Фонду в
Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з
цими управліннями утворюють систему органів Фонду.

Таким чином, Головне управління
Пенсійного фонду України в АР Крим, Управління Пенсійного фонду в м. Армянськ
АР Крим у відносинах з фізичними та юридичними особами, під час реалізації
своїх завдань та функцій, встановлених законодавством України, являються органами
виконавчої влади та суб'єктами владних повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 2
КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно;
розсудливо.

Тому вирішуючи справу стосовно позовних
вимог позивача щодо зобов'язання відповідачів, які являються суб'єктами владних
повноважень, здійснити нарахування щомісячної державної соціальної допомоги,
суд зобов'язаний встановити чи діяли відповідачі на підставі закону, чи
являються їх дії обґрунтованими,
безсторонніми та добросовісними.

Правовий статус дітей війни, основи
їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної
підтримки встановлені Законом України "Про соціальний захист дітей війни".

Відповідно до статті 1 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни” від 18.11.2004, № 2195-IV
дитина війни - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення
(ІНФОРМАЦІЯ_1 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_2,
народилася ІНФОРМАЦІЯ_2року, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 (а.с.
8), тобто станом на час закінчення Другої світової війни їй було менше 18
років, тому вона являється особою, яка віднесена до категорій осіб, визнаних дітьми
війни.

Відповідно до ст. 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" дітям війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до частини 1 статті 28
Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003, № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком
встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Згідно з частиною 1 статті 65
Закону України від 20.12.2005, № 3235-IV
"Про Державний бюджет України на 2006 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили
працездатність на 2006 рік затверджений у наступному розмірі з 1 січня - 350
гривень, з 1 квітня - 359 гривень, з 1 жовтня - 366 гривень.

Згідно з частиною 1 статті 62
Закону України від 19.12.2006 № 489-V "Про Державний бюджет України на
2007 рік" прожитковий мінімум для
осіб, які втратили працездатність на 2007 рік затверджений у наступному розмірі
з 1 січня - 380 гривень, з 1 квітня - 406 гривень, з 1 жовтня - 411 гривень.

Відповідно до частини 3 статті 62
Закону України від 19.12.2006 № 489-V "Про Державний бюджет України на
2007 рік" встановлено, що для визначення мінімального розміру пенсії за
віком відповідно до абзацу першого частини першої статті 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від
09.07.2003 року № 1058 з 1 квітня та з 1 жовтня 2007 року застосовується
прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений абзацом
п'ятим частини першої цієї статті, збільшений на 1 відсоток.

Відповідачі не погодилися з
розрахунком, зробленим позивачем, оскільки, вони вважають, що законодавчими
актами України не врегульоване питання розміру мінімальної пенсії за віком для
Закону України “Про соціальний захист дітей війни ”, а суд не може приймати за
основу розрахунку мінімальний розмір пенсії, визначений статтею 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування",
оскільки він застосується виключно для визначення розмірів пенсій, встановлених
Законом.

Суд вважає, що вказані доводи
представників відповідачів не можуть бути враховані при вирішені справи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що щомісячна державна
соціальна допомога відповідно до статті
6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни” розраховується на підставі
мінімальної пенсії за віком, розмір якої визначений частиною 1 статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Судом встановлено, що дійсно,
згідно з частиною 3 статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від
09.07.2003, № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом
першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення
розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. Зазначена норма Закону
введена в дію згідно із Законом України від 25.03.2005 р. № 2505-IV.

Але суд враховує, що згідно з частиною 4 статті 8 КАС України забороняється
відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти,
неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні
відносини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 8
КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права,
відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду
з прав людини.

Суд вважає, що правовідносини, що
виникають в процесі реалізації права на отримання щомісячної державної
соціальної допомоги дітям війни основані на принципі юридичної визначеності.
Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного
нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян,
закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Європейського
Суду у справі Yvonne van Duym v. Home Office (Case 41/74 van Duym v. Home Office) принцип юридичної
визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на
зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у
законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія
зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом -відповідальності держави,
який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення
зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган
публічної влади схвалили певну концепцію, в цьому випадку це надання щорічної грошової допомоги
інвалідам та учасникам війни, держава чи
орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої
політики чи поведінки, оскільки
схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення
обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом
публічної влади такої політики чи поведінки.

Крім того, згідно з частиною 2
статті 65 Закону України від 20.12.2005,
№ 3235-IV "Про Державний бюджет України на 2006 рік" розміри
державних соціальних гарантій на 2006 рік, що визначаються залежно від
прожиткового мінімуму, встановлюються відповідними законами, цим Законом та
нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, що відповідно, дає право
керуватися встановленими розмірами прожиткового мінімуму для визначення
державних соціальних гарантій за Законом України “Про соціальний статус дітей
війни”.

До того ж з Прикінцевих положеннях
Закону України “Про соціальний захист дітей війни” вбачається, що Кабінету
Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України
пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та
привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом,
забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами
виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим
Законом.

Невиконання цього доручення
суб'єктами владних повноважень, колізії у застосування законодавчих актів не
можуть бути визнані підставами для відмови у захисті прав позивача, які
встановлені та визнані державою.

На підставі викладеного, суд не
може визнати обґрунтованими доводи представників відповідача, що позов не може
бути задоволеним у зв'язку з невизначеністю мінімального розміру пенсії за
віком, яка має бути підставою для розрахунку щорічної грошової допомоги.

Таким чином, розрахунок щомісячної
державної соціальної допомоги дітям війни необхідно здійснювати за наступною
формулою:

Щомісячна державна соціальна
допомога за 2006 рік дорівнює 1290,60 гривень

Січень - березень (350 гривень х
30%) х 3 місяця = 315 гривні;

Квітень-вересень (359 гривень х
30%) х 6 місяців = 646,20 гривень;

Жовтень-грудень (366 гривень х 30%)
х 3 місяця = 329,40 гривень

Щомісячна державна соціальна
допомога за 2007 рік дорівнює 1442,70 гривень:

Січень - березень (380 гривень х
30%) х 3 місяця = 342 гривні;

Квітень-вересень (406 гривень х
30%) х 6 місяців = 730,80 гривень;

Жовтень-грудень (411 гривень х 30%)
х 3 місяця = 369,90 гривень

Судом встановлено, що розрахунок,
здійснений позивачем по справі, відповідно до якого щомісячна державна
соціальна допомога за 2006 рік дорівнює 1290,60 гривень, за 2007 рік -1442,70
гривень, не суперечить розрахунку, проведеному відповідно до статті 6 Закону України “Про соціальний
захист дітей війни ”, частині 1 статті 65 Закону України від 20.12.2005, № 3235-IV "Про Державний
бюджет України на 2006 рік",
частинам 1, 3 статті 62 Закону України від 19.12.2006 № 489-V "Про
Державний бюджет України на 2007 рік", частини 1 статті 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від
09.07.2003, № 1058-IV.

Судом встановлено, що позивачем за
2006 та 2007 роки не отримувалася
щомісячна державна соціальна допомога дітям війни, що підтверджується довідкою
№ 521 від 26.08.2006 року (а.с. 13)
Управління Пенсійного фонду України в м. Армянськ Автономній Республіці
Крим.

Таким чином, відповідачем
недоплачена позивачу щомісячна державна соціальна допомога дітям війни за 2006
рік в сумі 1290,60 за 2007 рік в сумі 1442,70 гривні.

Суд вважає, що в судовому засіданні
не знайшли свого підтвердження доводи представників відповідачів про те, що
вони діяли відповідно до закону та порушень у виплаті щомісячної державної
соціальної допомоги стосовно позивача не
вчиняли, оскільки вони не виплачували допомогу на підставі Законів України “Про Державний бюджет на 2006 рік” та Закону
України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”, а здійснювати перерахунок
вони не зобов'язані.

Згідно зі статтею 110 Закону
України від 20.12.2005, № 3235-IV
"Про Державний бюджет України на 2006 рік" установлено, що пільги
дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", запроваджуються у 2006 році поетапно, у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної
Ради України з питань бюджету.

Відповідно до п. 17 ст. 77 цього
Закону з метою приведення окремих норм законів у відповідність з цим Законом
зупинена на 2006 рік дія ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни".

Але судом встановлено, що Законом
України “Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на
2006 рік”від 19.01.2006 року № 3367-ІV п. 17 ст. 77 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006
рік" виключений, тобто дія статті 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" на 2006 рік поновлена.

Отже, в 2006 році ніяких перешкод
для нарахування щомісячної державної соціальної допомоги в розмірах,
передбачених, статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей
війни" не існувало.

Згідно ст. 111 Закону України
"Про Державний бюджет України на 2007 рік" у 2007 році підвищення до
пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної
допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни" виплачується особам, які
є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у розмірі 50 відсотків
від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Відповідно до п. 12 ст. 71 цього
Закону з метою приведення окремих норм законів у відповідність з цим Законом
зупинена на 2007 рік дія ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей війни".

З'ясовуючи питання про можливість застосування до
спірних правовідносин Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”
суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 9 КАС України
суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого
органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на
підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода
на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У
разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України,
міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою
України, або іншому нормативному акту суд застосовує правовий акт, який має
вищу юридичну силу.

Крім того, згідно з абзацом 1 п. 19
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 “Про
незалежність судової влади” звернуто увагу на те, що відповідно до статей 8 та
22 Конституції України не підлягають
застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються
конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які
звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами
прав і свобод.

Фізичним та юридичним особам для
захисту порушених прав відповідно до частини 3 статті 8 КАС України гарантується звернення до адміністративного
суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі
Конституції.

Статтею 1 Конституції України
Україна проголошено демократичною, соціальною, правовою державою. Статтею 2
Конституції України визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є
людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст та спрямованість
діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком
держави. Відповідно до статті 21 Конституції України права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними. Статтею 22 Конституції України встановлено, що
зміст та обсяг прав і свобод людини при прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів не може бути звужений.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими
законами Украйни встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що
є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права,
а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті
68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають
додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими
особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб
ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що
закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Зазначені вимоги до держави
викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі,
яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої
Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати
функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень,
докладати зусиль для її поступового посилення.

Відповідно до частин 2,3 статті 22
Конституції України конституційні права гарантуються, а держава повинна
утримуватись від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування чи
звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до частини 2 статті
Закону України “Про соціальний захист дітей війни”державні соціальні
гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або
скасовані іншими нормативно-правовими актами. Статтею 1 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни”визначено, що під державною соціальною
гарантією розуміється саме встановлений цим Законом мінімальний розмір
державної соціальної допомоги, а також пільги з метою надання соціальної
підтримки дітям війни.

Зупинення дії положень законів,
якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав
і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Конституцією України,
в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

На підставі статті 8 Конституції
України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України
має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються
на основі Конституції України і повинні відповідати їх.

Таким чином, будь-які закони, які
регулюють правовідносини стосовно прав
та свобод громадян, у тому числі Закон України “Про державний бюджет на 2007
рік” має відповідати вимогам Конституції та Закону України “Про соціальний
захист дітей війни ”.

Крім того, встановлений частиною 2
статті 95 Конституції України, частиною 2 статті 38 Бюджетного кодексу України
перелік відносин, які регулюються Законом України про Державний бюджет є
вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і
обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами
України, у тому числі Законом України “Про соціальний захист дітей війни”, та
не може будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове
регулювання суспільних відносин.

Отже, встановлення Законом України
“Про Державний бюджет України на 2007 рік” розміру та порядку виплати щомісячної
державної соціальної допомоги дітям війни в меншому розмірі, ніж передбачено
статтею 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни ”, обмежило обсяг
прав даної категорії громадян, визначених зазначеним Законом. Позбавивши певну
категорію осіб, які мають право на пільги як діти війни, права на отримання
щомісячної державної соціальної допомоги пунктом 12 статті 71, статтею 111 Закону України “Про Державний
бюджет України на 2007 рік” звужено обсяг цього права і водночас фактично
скасовано конституційну гарантію забезпечення належних умов існування дітей
війни.

Враховуючи викладене Рішенням
Конституційного суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 “У справі за
конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності) положень статей 29,36 частини 2 статті
56, частини 2 статті 62, частини 1 статті 66, пунктів
7,9,12,13,14,23,29,30,39,41,43,44,45,46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111
Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” (справа про соціальні
гарантії громадян) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є
неконституційними) стаття 111 та пункт 12 статті 71 Закону України “Про Державний бюджет України
на 2007 рік”.

Суд враховує, що відповідно до
пунктів 5, 6 Рішення Конституційного суду України від 09.07.2007 року №
6-рп/20075 (справа про соціальні
гарантії громадян) рішення Конституційного Суду України у цій справі має
преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів
у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду
України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може
бути оскаржене.

Таким чином, при визначені розміру
щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни в 2006 та 2007 роках
необхідно керуватися статтею 6 Закону України “Про соціальний захист дітей
війни”, а не положеннями Закону України “Про Державний бюджет України на 2007
рік”, які визнані неконституційними, та положеннями Закону України “Про
Державний бюджет України на 2006 рік”, які фактично не позбавили осіб,
отримувати зазначену соціальну допомогу.

Посилання відповідачів на те, що
вони не є розпорядниками коштів, призначених для виплати щорічної грошової
допомоги суд вважає безпідставними.

За Преамбулою Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон,
розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи,
засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання
соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових
внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а
також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та
фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування
довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей
та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на
Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір,
акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка
документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі
фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за
цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з
веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних
пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним
фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Згідно з підпуктом 6 пункту 2.2.
розділу 2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і
районах у містах, затвердженого Постановою
Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року № 8-2, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 13.03.2008 року № 209/14900 саме на
територіальні управління Пенсійного
фонду України в районах, містах, в районах в містах покладені обов'язки щодо
призначення (здійснення перерахунку) і виплати пенсії.

Крім того, головним розпорядником коштів для виплати до
пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що випалчується замість
пенсії, передбаченої статтею 6 Закону України “Про соціальний захист дітей
війни”, є Пенсійний фонд України (у 2006 році -бюджетна програма КПКВ 6481030
“Відшкодування на виплату пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених
за різними пенсійними програмами, державної соціальної допомоги особам, які не
мають права на пенсію, та інвалідам і державної соціальної допомоги на догляд”,
у 2007 році -бюджетна програма КПКВ 3508100 “Дотація Пенсійному фонду України
на виплату пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за різними
пенсійними програмами”, у 2008 році -бюджетна програма КПКВ 3513020 “Дотація Пенсійному фонду
України на виплату пенсій, надбавок та
підвищень до пенсій, призначених за різними пенсійними програмами”). Цей факт
також знайшов своє відображення в запереченні на позов Міністерства фінансів
України від 24.07.2008 року № 31-28020-02-2-26/29008.

У той же час, судом встановлено, що
відповідно до п. 2.1. розділу 2 Положення "Про утворення головних
управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі", затвердженого Постановою правління
Пенсійного фонду України від 27.06.2002,
№ 11-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.03.2008 року за №
208/14899 основними завданнями
Головного управління Пенсійного фонду України в АРК є забезпечення у
відповідному регіоні збирання та акумулювання внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування та інших коштів, призначених для пенсійного
забезпечення, ведення їх обліку. На Головне управління ПФУ в АРК не покладені
обов'язки щодо нарахування щомісячної державної соціальної допомоги дітям
війни.

Оскільки Управління Пенсійного
фонду України в Автономній Республіці Крим
не зобов'язане законом здійснювати нарахування та виплату
щомісячної державної соціальної допомоги
дітям війни, тому воно не є належним
відповідачам у справі.

Належним відповідачем по справі,
який зобов'язаний відповідно до ст. 6 Закону України “Про соціальний захист
дітей війни”, ст.. 58 Закону України "Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" здійснювати нарахування та виплату щомісячної
державної соціальної допомоги являється Управління Пенсійного фонду України в
м. Армянськ АР Крим.

Відповідно до частини 1 та 2 статті
2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть
бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного
позову. Разом з тим, відповідач не надав
суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї
бездіяльності.

Суд, враховуючи вимогу позивача про
зобов'язання відповідача нарахувати їй щомісячну державну соціальну допомогу у
розмірах, визначених Законом України “Про соціальний захист дітей війни”,
вважає за можливе, відповідно до ст. 11 КАС України, вийти за межі позовних
вимог, так як це необхідно для повного захисту прав позивача та вирішує, у
звязку з тим, що бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в м. Армянськ АР Крим щодо
ненарахування позивачу щомісячної державної соціальної допомоги у розмірах,
визначених Законом України “Про соціальний захист дітей війни” не відповідає
нормам діючого законодавства, визнати її протиправною та зобов'язати
відповідача здійснити нарахування та виплату недоплаченої щомісячної державної
соціальної допомоги позивачу з
урахуванням ч. 3 статті 62 Закону України від 19.12.2006 р. N 489-V «Про
Державний бюджет на 2007 рік».

Відповідно до частини 2 статті 11
суд може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб. Приймаючи
до уваги, що позивач пред'явив позов без урахування ч. 3 статті 62 Закону
України від 19.12.2006 р. N 489-V «Про Державний бюджет на 2007 рік», а також
не просив виплатити щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни, суд
вважає можливим в цій частини вийти за межи позовних вимог, оскільки це
необхідно для повного захисту прав та інтересів сторін по справі, та
зобов'язати належного відповідача здійснити нарахування та виплату недоплаченої
щомісячної державної соціальної допомоги
позивачу з урахуванням ч. 3 статті 62 Закону України від 19.12.2006 р. N
489-V «Про Державний бюджет на 2007 рік».

Судом враховано, що вихід за межи
позовних вимог в такий спосіб також не суперечить правилу, зазначеному частиною
3 статті 52 КАС України, та не порушує принципи змагальності та диспозитивності
в адміністративному процесі, а застосовуються виключно з метою реалізації
завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є
обґрунтованими. Але суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст.99 КАС
України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Як встановлено судом, пункт 17
статті 77 Закону України “Про Державний бюджет України на 2006 рік” був
виключений на підставі Закону України від 19.01.2006 року №3367-ІV “Про
внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2006 рік”.

Зазначений Закон набрав чинності
через 10 днів з дня опублікування, яке відбулося в Офіційному віснику України,
2006 № 10 22.03.2006 року, а в Відомостях Верховної Ради України, 2006, № 19-20
19.05.2006 року. Таким чином, позивач повинен був дізнатися,що його права на
нарахування щомісячної державної допомоги за 2006 рік порушені не пізніше
29.05.2006 року, навіть якщо суд врахує більш пізнішу дату оприлюднення Закону.
Таким чином, позивач пропустив річний строк звернення до суду у частині вимог
про нарахування недоплаченої щомісячної соціальної допомоги за 2006 рік.
Поважності причин пропуску строку суду не надав. Відповідач подав клопотання про застосування
строку звернення до адміністративного суду.

Таким чином, згідно з ч. 1 ст. 100
КАС України у частині нарахування недоплаченої щомісячної соціальної допомоги
за 2006 рік треба відмовити, у зв'язку з пропуском строку на звернення до
суду.

Строк звернення до суду у частині
вимог про нарахування недоплаченої щомісячної соціальної допомоги за 2007 рік
позивачем пропущений частково, оскільки Рішення
Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. N 6-рп/2007 було офіційно
опубліковано 27.07.2007р., позивач звернувся до суду 29 серпня 2008р., тому
позовні вимоги щодо нарахування щомісячної держаної соціальної допомоги за 2007
рік, підлягають частковому задоволенню за період з серпня по грудень 2007 року
у сумі 613,50 грн. (щомісячна державна соціальна допомога серпень,вересень 2007
року (406 гривень х 30%) х 2 місяців = 243,60 грн.) + (щомісячна державна
соціальна допомога жовтень-грудень (411 гривень х 30%) х 3 місяця = 369,90
грн.).

На підставі викладеного, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню на сумі 613,50 грн.

Суд враховує, що рішення, дії
суб'єкта владних повноважень не можуть
бути упередженими, тобто здійснюватися дискримінаційно через власний, у тому
числі фінансовий, корпоративний інтерес. Приймаючи рішення по справі або
вчинюючи дію, суб'єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої
з осіб та не може проявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з
будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань
цього суб'єкта, визначених законом.

Суд також враховує, що суб'єкт
владних повноважень зобов'язаний діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо
реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих
результатів.

На підставі викладеного, суд
вважає, що бездіяльність відповідача щодо відмови в нарахуванні щомісячної державної соціальної допомоги у
розмірах, визначених Законом України “Про соціальний захист дітей війни” не
може бути визнана такою, що вчинена на підставі, у межах повноважень,
безсторонньо (неупереджено) та добросовісно, тому позовні вимоги позивача
підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, відповідно до ч.3 ст.94 КАС України, суд вважає необхідним
стягнути на користь позивача судовий збір у частині задоволених вимог в сумі
0,76 грн.

Під час судового засідання, яке
відбулось 22.10.08 р. були оголошені вступна та резолютивна частини постанови.
Відповідно до ст. 163 КАС України
постанову складено 27.10.2008 року.

Керуючись ст. ст. 160-163, ст. 167
Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2.Визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м.
Армянськ АР Крим (АДРЕСА_1(інші відомості відсутні)) щодо
ненарахуванняОСОБА_2(АДРЕСА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2року народження) щомісячної
державної соціальної допомоги у розмірах, визначених Законом України “Про
соціальний захист дітей війни” протиправною.

3.Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в м. Армянськ АР Крим (АДРЕСА_1(інші відомості відсутні))
нарахуватиОСОБА_2(АДРЕСА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2року народження) щомісячну державну
соціальну допомогу за період з 1 серпня 2007 року по 30 грудня 2007 року у
розмірі 613,50 грн.

4.Стягнути на
користьОСОБА_2(АДРЕСА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2року народження) з Державного бюджету
України (ІНФОРМАЦІЯ_3(або іншого рахунку)) судовий збір у розмірі 0,76 грн.

5.В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строків подання заяви про апеляційне оскарження та апеляційної
скарги, якщо вони не були подані у встановлені строки.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Севастопольського апеляційного адміністративного суду
шляхом подачі через Окружний адміністративний суд Автономної Республіки Крим в
10-ти денний строк з дня
проголошення (складення в повному
обсязі) постанови заяви про апеляційне оскарження і подання після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Окружного

адміністративного суду

Автономної Республіки Крим Латинін Ю.А.