Справа № К-546/07
Суддя: Кравченко О.О.
Дата ухвалення: 2008-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 квітня 2008 року К-546/07

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Кравченко О.О.,

суддів: Гончар Л.Я.,

Васильченко
Н.В.,

Леонтович
К.Г.,

Матолича С.В.,

при
секретарі - Кальненко О.І.

сторони:

від позивача - не з»явились, про
час і місце розгляду справи повідомлені належним чином;

від відповідача - Ясейко Н.В.

розглянувши
касаційну скаргу Львівської митниці (правонаступником якої є Західна
регіональна митниця) на ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від
04 грудня 2006 року та постанову господарського суду Львівської області від 16
травня 2006 року у справі за позовом Приватного підприємця ОСОБА_1до Львівської
митниці (правонаступником якої є Західна регіональна митниця) про визнання
нечинними податкових повідомлень Львівської митниці №2, №3 від 09 березня 2006
року,-

встановила

У березні 2006 року приватний підприємець ОСОБА_1(далі по тексту - позивач,
ПП ОСОБА_1.) звернулась до господарського суду Львівської області з позовом до
Львівської митниці (далі по тексту - відповідач) про визнання нечинними
податкових повідомлень №2 та №3 від 9 березня 2006 року.

Відповідно до наказів Державної митної служби України від 15 вересня 2006
року №785, від 3 жовтня 2006 року №838 та від 15 вересня 2006 року №785
Львівська митниця припинила свою діяльність шляхом приєднання до Західної
регіональної митниці, яка є правонаступником відповідача.

Постановою господарського суду Львівської області від 16 травня 2006 року
позовні вимоги ПП ОСОБА_1. задоволені повністю, визнані нечинними податкові
повідомлення Львівської митниці №2 та №3 від 9 березня 2006 року.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 4 грудня 2006 року
постанову господарського суду Львівської області від 16 травня 2006 року
залишено без змін.

Визнаючи недійсними податкові повідомлення відповідача суди виходили з
того, що атракціони ввозились ПП ОСОБА_1.
без мети отримання прибутку, з благодійною метою, зазначивши при цьому,
що такий вид господарської діяльності як благодійництво у сфері некомерційної
діяльності чи в сфері підприємницької діяльності не заборонений Законом, а,
навпаки, дозволений ст.2 Закону України «Про благодійництво та благодійні
організації» та іншими нормативними актами.

Не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, Львівська митниця
звернулась з касаційною скаргою, в якій просить постанову господарського суду
Львівської області від 16 травня 2006 року і ухвалу Львівського апеляційного
господарського суду від 4 грудня 2006 року скасувати та ухвалити нове судове
рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

В касаційній скарзі відповідач посилається на те, що судами неправильно
застосовано норми статті 206 Митного кодексу України та Конвенції про тимчасове
ввезення, ратифікованої Законом України №1661 від 24 березня 2004 року.

При цьому відповідач стверджує, що тимчасове ввезення на митну територію
України атракціонів з повним або частковим звільненням від оподаткування не
відповідає умовам, передбаченим статтею 206 Митного кодексу України, а тому
митне оформлення атракціонів в режимі тимчасового ввезення повинно
здійснюватися із оподаткуванням їх відповідно до законодавства у повному
обсязі.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення, судова колегія Вищого адміністративного суду
України встановила наступне.

Статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що
суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової
оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлені
наступні фактичні обставини справи.

У 2004 - 2005 роках ПП ОСОБА_1 тимчасово
ввозила на митну територію України майно під зобов'язання про зворотне
вивезення (пересувні атракціони, які класифікуються за кодом згідно з УКТЗЕД
). Всього позивачем оформлено 28 ВМД із застосуванням преференційних
режимів оподаткування з ввізного мита на суму 39052грн.85к. та податку на
додану вартість у розмірі 46863грн.41к. на загальну суму 85916грн.26к.

Начальником Західної регіональної митниці
було надано дозвіл Приватному підприємцю ОСОБА_1. на тимчасове ввезення
(вивезення) товарів шляхом накладення резолюції на заяву про надання дозволу на
переміщення через митний кордон України в митному режимі тимчасового ввезення
(вивезення) товарів, а саме атракціонів, ввезених позивачем на митну територію
України з метою проведення культурно-масової та благодійної діяльності.

Митниця звернулась до ДПІ у Залізничному
районі м. Львова із письмовим запитом від 10 березня 2006року № 19/42-2712
стосовно надання інформації про використання ввезених ОСОБА_1. «пересувних
атракціонів» з комерційною метою.

У відповіді ДПІ у Залізничному районі м.
Львова від 21 березня 2006року № 8281/17-0 зазначено, що приватний підприємець
ОСОБА_1. у 2004-2005 роках отримував свідоцтво про сплату єдиного податку на
проведення атракціонів і роз'їзну торгівлю.

9 березня 2006 року Львівською митницею, згідно
з підпунктом «г» п.п.4.2.2 п.4.2 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»
та Порядку підготовки та направлення митними органами податкових повідомлень
платникам податків, затвердженого наказом Державної митної служби України від
25 квітня 2005року №329, відповідно до п.4.3 ст. 4, п.6.1 ст. 6 Закону України
«Про податок на додану вартість» були прийняті податкові повідомлення № 2 на
суму податкового зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 45
456грн.55к. та № 3 на суму податкового зобов'язання по ввізному миту в розмірі
37 880грн.47к.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976р. №11 «Про
судове рішення» ( із змінами та доповненнями) вказано, що рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин,
а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для
даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення вказаним вимогам не
відповідають через наступне.

Статтею 204 Митного кодексу України встановлено, що
тимчасове ввезення (вивезення) - митний режим, відповідно до якого товари
можуть ввозитися на митну територію України чи вивозитися за межі митної
території України з обов'язковим наступним поверненням цих товарів без
будь-яких змін, крім природного зношення чи втрат за нормальних умов
транспортування.

Статтею 206 Митного кодексу України встановлено, що
дозвіл на тимчасове ввезення на митну територію України (тимчасове вивезення за
межі митної території України) під зобов'язання про зворотне вивезення
допускається щодо, в тому числі, товарів, що
ввозяться з освітніми, науковими чи культурними цілями, тобто наукового та
навчального обладнання, обладнання для поліпшення дозвілля моряків, а також
будь-яких інших товарів, що ввозяться в рамках навчальної, наукової або
культурної діяльності.

Статтею 209 Митного кодексу України встановлено, що
звільнення від сплати податків під час переміщення товарів у режимі тимчасового
ввезення (вивезення) регулюється виключно податковими законами України.

Статтею 2 Конвенції про тимчасове ввезення, підписаної 26 червня 1990року, яка набула
чинності з 22 вересня 2004року, до якої Україна приєдналась з 24 березня 2004року згідно Закону
України «Про приєднання України до Конвенції про тимчасове ввезення» від 24 березня 2004року
№1661-ІV, передбачено, що
правом на тимчасове ввезення, відповідно
до ст.2 цієї Конвенції, користуються товари, які ввозяться виключно для
освітніх, наукових чи культурних цілей.

В листі Державної митної служби України від
30 січня 2006року №11/4-15/893-ЕП вказано, що діяльність атракціонів та
луна-парків, згідно з класифікацією видів економічної діяльності, затвердженої
Державним класифікатором України ДК 009-96 віднесено до групи «Інша розважальна
діяльність» розділу «Діяльність у сфері відпочинку і розваг, культури та
спорту». При визначенні підстав звільнення від оподаткування рекомендується
Державною митною службою України виходити з мети ввезення атракціонів:
комерційної чи благодійної.

Визнаючи нечинними податкові повідомлення Львівської
митниці №2 та №3 від 9 березня 2006 року суди виходили з того, що діяльність
здійснювалась позивачем без мети одержання прибутку, посилаючись при цьому на
дослідження угод №3 від 22 лютого 2004 року, №1 від 20 лютого 2004 року, №2 від
21 лютого 2004 року, №1 та №2 від 10 лютого 2005 року, укладеними між ПП
ОСОБА_1. та директорами «Луна - Парку».

Судами вказано, що про використання комплексу атракціонів
«Луна -Парк» з культурно - освітньою та благодійною метою свідчать листи та
листи - прохання, звернення органів місцевого самоврядування та громадських
організацій, списки дітей на безкоштовне відвідування луна-парку, листи -
подяки.

Суд першої інстанції в обгрунтування
задоволення позову послався на п. 5.17 ст. 5 Закону України «Про податок на
додану вартість».

Пунктом 3.1 статті 3 Закону України «Про податок на
додану вартість» встановлено, що об'єктом оподаткування є, в тому числі,
операції платників податку з ввезення товарів
(супутніх послуг) у митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорту). З
метою оподаткування до імпорту також прирівнюється: ввезення з-за меж митного
кордону України на митну територію України товарів (супутніх послуг) за
договорами лізингу (оренди) (у тому числі у разі повернення об'єкта лізингу
лізингодавцю-резиденту або іншій особі за дорученням такого лізингодавця),
застави, та іншими договорами, які не передбачають передання права власності на
такі товари (майно) або передбачають їх обмін на корпоративні права чи цінні
папери, у тому числі якщо таке ввезення пов'язане із поверненням товарів у
зв'язку з припиненням дії зазначених договорів; поставка товарів з території
безмитних магазинів на митну територію України для їх вільного обігу (крім
території інших безмитних магазинів); поставка продуктів переробки (готової
продукції) з митного режиму переробки на митній території України на митну
територію України для їх вільного обігу; в інших випадках, передбачених Митним
кодексом України.

Статтею 4 Закону України «Про Єдиний митний тариф»
встановлено, що товари та інші предмети, що ввозяться на митну територію
України і вивозяться за межі цієї території, підлягають обкладенню митом, якщо
інше не передбачено цим Законом.

Отже, при ввезенні товарів на митну територію України
сплачуються ввізне мито та податок на додану вартість.

Звільнення від сплати податків під час переміщення
товарів у режимі тимчасового ввезення (вивезення) регулюється виключно
податковими законами України.

Для правильного вирішення даного спору
необхідним є дослідження фактичних обставин справи щодо мети ввезення
атракціонів: комерційної чи благодійної.

Вказані обставини попередніми судовими
інстанціями належним чином не досліджені.

Посилання судів першої та апеляційної
інстанції на угоди №3 від 22 лютого 2004 року, №1 від 20 лютого 2004 року, №2
від 21 лютого 2004 року, №1 та №2 від 10 лютого 2005 року є безпідставними,
оскільки за змістом вказаних угод позивач не приймає на себе зобов»язання
використовувати атракціони виключно з благодійною метою.

Листи та листи - прохання, звернення органів місцевого
самоврядування та громадських організацій, списки дітей на безкоштовне
відвідування луна-парку, листи - подяки також не можуть свідчити про постійне
використання атракціонів з благодійними цілями.

Статтею 69 КАС України встановлено, що доказами в
адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або
витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі,
або з власної ініціативи.

Статтею 70 КАС України передбачено, що належними є
докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не
беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами
доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Належних доказів, які б свідчили про використання
позивачем атракціонів виключно з благодійними цілями судами не зібрано.

Необґрунтованим є посилання суду першої інстанції на
пункт 5.17 статті 5 Закону України «Про податок на додану вартість», як на
підставу задоволення позову, оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли
у 2004 - 2005 роках, а статтю 5 Закону доповнено пунктом 5.17 згідно із Законом України від 07 липня 2005року N
2771-IV Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на
2005 рік» та деяких інших законів України.

Судами не дано належної оцінки доводам
відповідача про те, що діяльність атракціонів та луна-парків згідно з
класифікацією видів економічної діяльності, затвердженою Державним
класифікатором України ДК 009-96 (наказ Держстандарту України від 22 жовтня
1996 року № 441) віднесено до групи «Інша розважальна діяльність» розділу
«Діяльність у сфері відпочинку і розваг, культури та спорту», а тому їх тимчасове ввезення на митну
територію України з умовним повним звільненням від оподаткування не відповідає
умовам, передбаченим статтею 206 Митного кодексу України, а саме - не є
культурною діяльністю.

Враховуючи, що нез»ясування вказаних обставин може призвести до
неправильного вирішення спору, а в силу положень статті 220 КАС України суд
касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи іншого доказу, судова колегія Вищого
адміністративного суду України приходить до висновку про те, що ухвалені у
справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа має бути направлена на
новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Західної регіональної митниці задовольнити частково.

Постанову господарського суду Львівської області від 16 травня 2006 року та
ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 04 грудня 2006 року скасувати.

Справу за позовом Приватного підприємця ОСОБА_1до Львівської митниці
(правонаступником якої є Західна регіональна митниця) про визнання нечинними
податкових повідомлень Львівської митниці №2, №3 від 9 березня 2006 року
направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не
підлягає.

Головуючий

судді:

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УКРАЇНИ

01010,
Україна, місто Київ, вул. Московська, 8

__. .2008 № К-546/07

Західна регіональна митниця

79000, м. Львів, вул. Костюка,1

ПП ОСОБА_1

АДРЕСА_1

Направляється копія ухвали Вищого
адміністративного суду України від 2 квітня 2008 року з приводу розгляду
касаційної скарги Західної регіональної митниці на ухвалу Львівського
апеляційного господарського суду від 04 грудня 2006 року та постанову
господарського суду Львівської області від 16 травня 2006 року у справі за
позовом Приватного підприємця ОСОБА_1до Львівської митниці (правонаступником
якої є Західна регіональна митниця) про визнання нечинними податкових
повідомлень Львівської митниці №2 від 09 березня 2006 року, до відома.

Додаток:
копія ухвали.

Суддя

Вищого адміністративного суду Матолич С.В.

України