Справа № 22а-59/2007
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2007-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2007 року Судова
колегія Одеського апеляційного

адміністративного
суду у складі:

головуючого
Золотнікова О.С. ,

судців Бітова
А.І. та Милосердного М. М. ,

при секретарі - Усенко СМ. ,

за
участю позивачів ОСОБА_1. таОСОБА_3. ,
представника відповідача Деордієвої К.І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за
апеляційною скаргою Департаменту праці та соціального захисту населення міста Миколаєва
на постанову Центрального районного суду м.
Миколаєва від 12 лютого 2007 року по справі
за адміністративними позовами ОСОБА_1,
ОСОБА_2та ОСОБА_3до Департаменту праці та соціального захисту населення
міста Миколаєва про захист права на соціальну виплату,

ВСТАНОВИЛА:

У січні - лютому 2007 рокуОСОБА_1., ОСОБА_2 та
ОСОБА_3. звернулися до суду з позовами
до Департаменту праці та соціального захисту населення м. Миколаєва про захист права на соціальну
виплату. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва позовні заяви були об'єднані в одне
провадження.

В
обґрунтування позовів позивачі, кожен
окремо, зазначали, що вони є учасниками бойових дій і відповідно
до частини 5 ст. 12
Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» держава повинна виплачувати щорічно до 5 травня разову
грошову допомогу у розмірі 5-ти мінімальних пенсій за віком, однак зазначена допомога виплачувалася у
значно меншому розмірі, ніж це
передбачено наведеною нормою Закону.

На підставі
викладеного позивачі просили суд стягнути на свою користь з Департаменту праці
та соціального захисту населення м.
Миколаєва недоплачену разову грошову допомогу учасникам бойових дій:

·
ОСОБА_1 -
за період 2003 -
2006 років - у
розмірі 3398 грн. 75 коп.;

·
ОСОБА_2 - за період 2004 -2006 років -у розмірі
4128 грн. 45
коп.;

·
ОСОБА_3. - за період 1999 - 2006 років - у розмірі 4358 грн. 97 коп.. Постановою
Центрального районного суду м. Миколаєва
від 12 лютого 2007 року

позови ОСОБА_1., ОСОБА_2. таОСОБА_3. задоволено частково. Постановлено про
стягнення на користь кожного із позивачів з Департаменту праці та соціального
захисту населення м. Миколаєва по 3.657 грн. 50 коп. як
недоплаченої частини щорічної грошової допомоги учасникам бойових дій за 1999 - 2006 роки. При цьому
суд, пославшись на ст. 11 КАС України,
вийшов за межі
позовних вимог ОСОБА_1
та ОСОБА_2.,

Головуючий 1 інстанції суддя Алєйніков В.О. Справа
№22а-59/2007 р.

Доповідач суддя Золотніков О.С. Категорія
№ 36

-постановивши про стягнення
на їх користь недоплаченої частини щорічної грошової допомоги учасникам бойових
дій з 1999 року.

В апеляційній скарзі Департаменту праці та соціальної політики
зазначається, що судом першої інстанції
при вирішенні справи порушено матеріальний закон, оскільки разові грошові допомоги позивачам - учасникам
бойових дій виплачувалися щорічно,
виходячи із розмірів,
встановлених Законами України «Про державний бюджет» на відповідний рік.
У зв'язку з викладеним ставиться питання про скасування постанови суду і
відмову позивачам у задоволенні їх вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи
представника відповідача в підтримку апеляційної скарги та позивачів ОСОБА_1.
іОСОБА_3. , ,
які вважали за необхідне залишити судове рішення без
зміни, розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що
позивачіОСОБА_1., ОСОБА_2 та
ОСОБА_3. є учасниками бойових дій і
мають право на пільги, встановлені
законодавством для ветеранів війни -
учасників бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_1від 01
листопада 1996 року
ОСОБА_1. (а. с. 3); серії НОМЕР_2від 31 січня 1997 року ОСОБА_2.
(а. с. 8); серії НОМЕР_3від 31 серпня 1998 рокуОСОБА_3. (а. с. 15)).

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» від 22
жовтня 1993 року № 3551-ХП із
змінами, позивачі мають право отримувати
щорічно до 05 травня
разову грошову допомогу у розмірі 5-ти мінімальних пенсій за віком.

Протягом 1999 - 2006
років зазначена допомога виплачувалася позивачам у наступних розмірах: 1999 рік - 20 грн., 2000
рік - 40 грн., 2001
рік - 40 грн., 2002
рік - 80 грн., 2003
рік - 90 грн., 2004
рік - 120 грн., 2005
рік - 250 грн., 2006
рік - 250 грн..

Відповідно до діючого на моменти проведення виплат законодавства, позивачі мали право на отримання разової
грошової допомоги:

·
у 1999
році - в
розмірі 75 грн. (15 грн. х 5),
виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком в 15 грн., встановленого Постановою Верховної Ради
України № 49/96 -ВП від 20 лютого 1996 року «Про
порядок введення в дію статей 10, 33, 34
Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру
пенсії за віком», з урахуванням п. 5 Указу Президента
України «Про грошову реформу в Україні» від 25 серпня 1996
року;

·
у 2000
році - в
розмірі 124, 5 грн. (24, 9 грн. х 5),
виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком в 24, 9 грн., встановленого Законом України від 15 липня 1999 року «Про
підвищення мінімального розміру пенсії»;

· у 2001 році - в розмірі 170 грн. (34 грн. х
5), виходячи з розміру мінімальної
пенсії за віком в 34 грн., встановленого
відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2000 року №
1686/2000 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат
пенсіонерам»;

· у 2002 - 2003 роках - в розмірі 236, 5 грн. (47, 3 грн.
х 5), виходячи з розміру мінімальної
пенсії за віком в 47, 3 грн.,
встановленого відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 19
грудня 2001 року № 1706/2001 «Про підвищення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про
пенсійне забезпечення»»;

· у 2004 році - в розмірі 250 грн. (50 грн. х
5), виходячи з розміру мінімальної
пенсії за віком в 50 грн., встановленого
відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2003 року №
544/2003 «Про підвищення розмірів трудових пенсій»;

·
у 2005
році - в
розмірі 1660 грн. (332 грн. х 5),
виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком в 332 грн., встановленого відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року та ст. 1 Закону України
«Про затвердження прожиткового мінімуму на 2005 рік» від 19
жовтня 2004 року;

Головуючий 1 інстанції суддя Алєйніков В.О. Справа
№22а-59/2007 р.

Доповідач суддя Золбтніков О.С. Категорія
№ 36

- у 2006 році - в розмірі 1795 грн. (359 грн. х 5), виходячи з розміру мінімальної пенсії

за віком в 359
грн., встановленого відповідно до
Закону України «Про державний бюджет

України на 2006
рік».

Таким
чином, позивачам було недоплачено
щорічну разову грошову допомогу:

·
у 1999
році - в
розмірі 55 грн. (75 грн. - 20 грн.);

·
у 2000
році - в
розмірі 84, 5 грн. (124, 5 грн. -
40 грн.);

·
у 2001
році - в
розмірі 130 грн. (170 грн. - 40 грн.);

·
у 2002
році - в
розмірі 156, 5 грн. (236, 5 грн. - 80 грн.);

·
у 2003
році - в
розмірі 146, 5 грн. (236, 5 грн. - 90 грн.);

·
у 2004
році - в
розмірі 130 грн. (250 грн. - 120 грн.);

·
у 2005
році - в
розмірі 1410 грн. (1660 грн. - 250 грн.);

·
у 2006
році - в
розмірі 1545 грн. (1795 грн. - 250 грн.), а всього,
у розмірі 3657, 5 грн..

Надходячи
до висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1., ОСОБА_2.
таОСОБА_3. суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що на
підставі положень ст. 22
Конституції України при прийнятті нових Законів або внесенні змін до чинних
Законів держава не вправі допускати звуження змісту та обсягу існуючих прав і
свобод людини. При цьому враховано норми
ст. 8 КАС
України, відповідно до яких людина, її права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім
того, колегія суддів апеляційного суду
враховує, що згідно частинам 2 та 3 ст. 2
Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх. соціального захисту» права та пільги для ветеранів війни і
членів їх сімей, встановлені раніше
законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної
заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого
самоврядування, які обмежують права і
пільги ветеранів війни, передбачені цим
Законом, є недійсними.

При
цьому суд приймає до уваги правову позицію Конституційного Суду України, який,
розглядаючи справу щодо пільг,
компенсацій і гарантій (рішення Конституційного Суду України від 20
березня 2002 року №5-рп/2002), зазначив, що практика ревізування пільг, компенсацій і гарантій, наданих законодавчими актами України, суперечить вимогам ч. 4 ст. 28 Закону України
«Про бюджетну систему України», який
діяв до набрання чинності Бюджетним кодексом України, та ч.3
ст. 27 зазначеного
Кодексу.

Згідно
ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав
людини», суди України застосовують при
розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи
до неї, а також практику Європейського
Суду як джерело права.

Відповідно
до статті 1 Протоколу
до Конвенції кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами
міжнародного права.

Розглядаючи
борги у сенсі поняття «власності», яке
міститься у ст. 1 ч.1 Протоколу № 1 до
Конвенції, і яке не обмежене лише
власністю на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації у
національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатися як «майнові права»
і, таким чином, як власність.

Тому, при розгляді справи "Качко проти
України" (заява №
63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави
визначати, які надбавки виплачувати
своїм робітникам з державного бюджету,
держава може вводити, призупиняти
чи закінчити виплату таких надбавок,
вносячи зміни в законодавство. Однак,
якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і
дотримано всі вимоги, необхідні

Головуючий
1 інстанції суддя Алєйніков В.О. Справа
№22а-59/2007 р.

Доповідач
суддя Золотніков О.С. Категорія
№ 36

"для
цього, органи державної влади не можуть
свідомо відмовляти у цих виплатах, доки
відповідні положення є чинними (п. 23
рішення суду).

У
зв'язку з викладеним Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України
про колізію двох нормативних актів - Закону України, відповідно до якого встановлені надбавки з
бюджету, і який є діючим, та Закону України «Про Державний бюджет» на
відповідний рік, де положення останнього
Закону, на думку Уряду України, превалювали як lex specialis.

Суд не
прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань
(п. 26 рішення
Качко проти України).

Таким
чином, оскільки правові положення, які передбачають виплату разової щорічної
допомоги учасникам бойових дій до Дня Перемоги є чинними, а позивачі є учасниками бойових дій і мають
право на її отримання, органи державної
влади не можуть свідомо зменшувати розмір такої допомоги.

Посилання
апелянта на те, що Закон України «Про
державний бюджет України» на відповідний рік,
тобто спеціальний Закон (lex
specialis), має перевагу перед Законом України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», яким встановлені пільги для
ветеранів війни, не можуть бути прийняті
до уваги, оскільки звуження змісту та
обсягу прав шляхом прийняття нових Законів,
внесення змін до чинного законодавства за ст. 22 Конституції
України не допускається.

Із
врахуванням наведеного, висновки суду
першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1., ОСОБА_2. таОСОБА_3. відповідають як нормам національного
законодавства, так і міжнародного - ст. 1 ч. 1 Протоколу № 1 Конвенції про
захист прав людини і основоположних свобод,
яка є частиною законодавства України,
а також практиці Європейського Суду з прав людини як джерелу права.

Оскільки
судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено
судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до
ст. 200 КАС
України, залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.
ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу Департаменту праці та соціального захисту населення міста Миколаєва
залишити без задоволення, а постанову
Центрального районного суду м. Миколаєва
від 12 лютого 2007 року - без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого Адміністративного Суду України протягом одного місяця з дня набрання
законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий
1 інстанції суддя Алейніков В.О. Справа
№22а-59/2007 р.

Доповідач
суддя Золотніков О.С. Категорія
№ 36