Справа № 3/278
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2008-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

місто
Київ

14
год. 56 хв.

28.05.2008 р.
№ 3/278

Окружний
адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючої судді
Блажівської Н. Є., суддів Кротюка О. В. та Цвіркуна Ю. І., за участю секретаря
судового засідання Яремій Г. В.

За
результатами розгляду у відкритому судовому засіданні адміністративної справи

За
позовом

ОСОБА_1
(надалі -Позивач)

до

Державного
комітету у справах національностей та релігій (надалі -Відповідач)

про

скасування
рішення та зобов'язання вчинити дії

У
судовому засіданні 28 травня 2008 року відповідно до пункту 3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та
резолютивну частину Постанови.

В С Т А Н О В И В

Громадянин Ірану ОСОБА_1 звернувся до
Окружного адміністративного суду міста Києва з позовними вимогами до Державного
комітету у справах національностей та релігій про скасування рішення
Відповідача № 46-08 від 8 лютого 2008 року та зобов'язати надати статус
біженця.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку
Позивача спірне рішення про відмову в наданні статусу біженця у зв'язку з
відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є незаконним та
таким, що підлягає скасуванню. Представником Позивача також зазначено, що існує
реальна загроза переслідування через належність до певної соціальної групи та
віросповідання. Представник Позивача також вказав, що ОСОБА_1 прийняв
християнство, активісти якого переслідуються на Батьківщині Позивача.

Відповідач
просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що оспорюване
рішення було прийнято правомірно у зв'язку з відсутністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної
групи або політичних переконань. Також представник Відповідача вказує на те, що
до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, релігійною належністю та
політичними поглядами Позивач причетний не був.

Розглянувши
подані сторонами документи та матеріали справи,
заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків:

Громадянин
Ірану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю перс, за віросповіданням
-християнин (протестант), прибув до України легально в липні 1996 року. Перед
приїздом на Україну заявник постійно проживав в Республіці Іран.

7
лютого 2007 року Позивач звернувся з заявою про надання статусу біженця до
Управління міграційної служби в місті Києві. В заяві, ОСОБА_1 зазначив, що не
має можливості повернутись до країни походження в зв'язку із прийняттям
християнства та релігійним переслідуванням на Батьківщині. Зазначив про висилку
його сім'ї у непридатні для проживання райони через політичні та релігійні
мотиви та заборону на вступ до університету на грунті релігійного
переслідування.

26
лютого 2007 року Управлінням міграційної служби у місті Києві було складено
висновок про доцільність прийняття рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо надання статусу біженця та Наказ № 108 про оформлення
документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Ірану
ОСОБА_1.

8
лютого 2008 року Державний комітет України у справах національностей та релігій
прийняв рішення № 46-08 про відмову в наданні статусу біженця громадянину
громадянину Ірану ОСОБА_1.

Відповідно
до абзацу 1 статті 12 Закону України «Про біженців»орган міграційної служби,
який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання
їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є
підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом 15
робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить
співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші
документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в
оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно
до абзацу 6 статті 12 Закону України «Про біженців»рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця
приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника
відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли
заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу
біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов,
передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону,
якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно
до абзацу 2 статті 1 Закону України «Про біженців», біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства
(підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань,
перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може
користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може
чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно
до частин 1 та 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при
вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого
зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та
визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав
людини.

Відповідно
до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до законодавства Європейського Союзу»метою адаптації
законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення
відповідності правової системи України acquis communautaire з
урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства
ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу,
що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Враховуючи
викладене, суд приймає до уваги, як орієнтир, Директиви Європейського Союзу
«Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без
громадянств біженців або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими
причинами, а також суті захисту, що надається», які використовуються у практиці
Європейського Суду з прав людини,
відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його
справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної
причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

З
матеріалів справи вбачається, що Відповідачем не вживалися заходи щодо
встановлення очевидної необґрунтованості заяви та відсутності підтвердження
зловживань Позивачем, а також заходи щодо встановлення чи заслуговує Позивач в
цілому довіри.

Як
слідує з матеріалів справи Позивача, він зробив реальну спробу обґрунтувати
свою заяву, зазначивши, що не має можливості повернутись до країни походження в
зв'язку із прийняттям християнства та релігійним переслідуванням на
Батьківщині. Громадянин Ірану ОСОБА_1 в Україні прийняв християнство та приймає
активну участь у діяльності релігійної громади Помісної церкви євангельських
християн-баптистів.

Також,
згідно наданої інформації із Щорічних звітів міжнародної правозахисної
організації «Міжнародна амністія»та інформації наданої Департаментом
консульської служби МЗС України, в Ісламській Республіці Іран законами шаріату,
перехід від ісламу в іншу віру вважається серйозним злочином і за це особі може
бути винесено досить суворе покарання. А саме, в Ірані при переході від ісламу
до іншої віри особу можуть ув'язнити, побити чи навіть вбити.

Виходячи
з наведеного вище, суд встановив, що заява Позивача не є очевидно
необґрунтованою.

Згідно
з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги чи
заперечення.

Відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Враховуючи
вищенаведене суд, прийшов до висновку, що Відповідачем не доведено
правомірність прийнятого ним рішення № 46-08 від 8 лютого 2008 року.

Щодо
решти позовних вимог стосовно зобов'язання Відповідача прийняти відносно
Позивача рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання
статусу біженця, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно
до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким
чином, діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти,
ці закони та підзаконні акти дають суб'єктам владних повноважень можливість
користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише
межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Згідно
із вимогами частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)
на підставі, у
межах повноважень та
у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
України; 2) з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод
та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)
з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто
протягом розумного строку.

Тобто
завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Таким
чином, позовна вимога щодо зобов'язання Відповідача прийняти відносно Позивача
позитивне рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання
статусу біженця є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за
межі завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що розгляд і
вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, а також частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Виходячи
з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню повністю.

Положенням
частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України
передбачається, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

На
підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 7, 17, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста
Києва -

П О С Т А Н О В И В

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2.
Скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та
релігій № 46-08 від 8 лютого 2008 року.

3.
Зобов'язати Державний комітет України у справах національностей та релігій
повторно розглянути питання щодо надання статусу біженця ОСОБА_1 відповідно до
вимог чинного законодавства України.

4. Повернути ОСОБА_1 з Державного
бюджету України 1 грн.
70 коп., сплаченого судового збору.

5. В задоволенні решти позовних вимог
-відмовити.

Постанова, відповідно до частини 1
статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого
цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча Суддя
Н. Є. Блажівська

Суддя
О. В. Кротюк

Суддя
Ю. І. Цвіркун