Справа № 2а-158/2008
Суддя: Бондаренко Г.М.
Дата ухвалення: 2008-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

№ 2а-158/08
МІСЬКИЙ СУД
В Т О Н О М Н О Ї Р Е С П У Б Л І К
квітня 2008 року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі:
головуючого - судді Бондаренко Г.М., при секретарі Сизих Є.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до
військової частини А 2248 Міністерства оборони України про примусове стягнення
грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення,
звернулася до суду в порядку адміністративного судочинства з вимогами про
стягнення з військової частини А 1797 грошової компенсації у розмірі 8920,18
грн. У попередньому судовому засіданні суд за клопотанням позивачки, не припиняючи
розгляду справи, у відповідності до частини 1 ст. 52 КАС України замінив
первісного відповідача належним відповідачем - військовою частиною А 2248,
оскільки позов було пред'явлено не до тієї юридичної особи, яка мала за ним
відповідати. Мотивуючи свої вимоги ОСОБА_1 посилалася на порушення державною її
права на соціальний захист у вигляді отримання продовольчого забезпечення.
військової частини А 2248 позов не визнав та зазначив, що дія норм, які
гарантували військовослужбовцям отримання продовольчих пайків, були зупинені у
часі. Також наголошував на пропущенні позивачкою встановленого річного строку
для звернення до адміністративного суду та просив суд застосувати його при
пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши надані сторонами докази,
дослідивши обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, суд
дійшов до наступних висновків .
відповідності зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод,
ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожний при вирішенні
питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і
справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Це в повному
обсязі узгоджується з правилами ст. 6 КАС України, яка кожному гарантує право
на захист свобод та інтересів неупередженим судом. Складовою частиною
справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами
контролю за порушеннями з боку суб'єктів владних повноважень.
з частиною 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень органів державної влади та місцевого самоврядування. В
цьому відношенні не може бути будь-яких обмежень або виключень, оскільки
частина 2 ст. 124 Конституції України зазначає, що юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, які виникають у державі. Це положення було закріплене рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2002
від 09 липня 2002 року (справа про досудове врегулювання спорів) та знайшло
відображення в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада
1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».
Суд
дійшов висновку, що ця справа є публічно-правовим спором, на який поширюється
компетенція адміністративних судів, оскільки у відповідності до частини 1 ст. 2
КАС України захист прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій є завданням адміністративного
судочинства.
1 ст. 17 КАС України встановлює, що на спори із суб'єктом владних повноважень з
приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з
такої служби поширюється компетенція адміністративних судів. Частина 1 ст. 3
КАС України, надаючи визначення термінів, встановлює, що поняття публічна
служба охоплює в тому числі і службу військову. Отже, спори з приводу
проходження військової служби громадянами України підсудні судам
адміністративної юрисдикції. При цьому справи, у яких однією зі сторін є
підрозділ або установа Міністерства оборони України, розглядаються місцевими
загальними судами.
чином, ОСОБА_1 як належний позивач мала конституційні та законні підстави
звернутися безпосередньо до адміністративного суду для поновлення її порушеного
розгляду справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм
лютого 1995 року ОСОБА_1 була зарахована
на військову службу.
вбачається з наданої довідки з березня 2000 року по вересень 2004 року
позивачка не забезпечувалася продовольчим пайком, що на її думку є порушенням
охоронюваних законом прав та інтересів.
Суд бере до уваги, що Конституція проголосила Україну
соціальною, правовою державою, в якій людина, її життя і здоров'я визнаються
найвищою соціальною цінністю, а права людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Тому утвердження і забезпечення прав і свобод
людини є головним обов'язком держави.
Основний Закон України виокремлює різні категорії громадян
України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема гарантій
соціального захисту. До них насамперед належать громадяни, які відповідно до
ст. 17 Конституції України перебувають на службі в органах, що забезпечують
суверенітет і територіальну цілісність України.
соціального та правового захисту військовослужбовців регулюються кількома
галузевими законами, зокрема - Законом України «Про соціальний та правовий
захист військовослужбовців та членів їх сімей», у відповідності до ст. 9 якого
(в редакції, яка діяла під час виникнення спірних правовідносин)
військовослужбовці мали право на одержання продовольчих пайків або за їх
бажанням грошової компенсації замість них.
пунктом 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» дію
частини 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання продовольчих пайків
або компенсації за них було призупинено.
думку суду, зупинення дії закону, який визначає
основні засади державної політики у сфері соціального захисту
військовослужбовців та членів їх сімей, звужує зміст встановлених
законодавцем гарантій, проте пункт 2 Закону України «Про деякі заходи щодо
економії бюджетних коштів» не був предметом розгляду Конституційного Суду
України - єдиного органу, до компетенції якого віднесено прийняття рішень щодо
неконституційності законів. Таким чином, встановлене у соціальному забезпеченні
військовослужбовців обмеження підлягає застосуванню під час регулювання спірних
Суд
також не може прийняти до уваги посилання позивачки на постанову Кабінету
Міністрів України № 316 від 12 березня 1996 року «Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних
Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до
законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу
Міністерства внутрішніх справ», оскільки вона втратила чинність на
підставі перехідних положень постанови Уряду № 426 від 29 березня 2002 року.
частиною 2 ст. 95 Конституції України будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків
визначаються виключно законом про Державний бюджет України. Ця норма
узгоджується із ст. 92 Конституції України, в якій сказано, що основи
соціального захисту встановлюються виключно законами.
про Державний бюджет України на 2000-2004 роки фінансування програм щодо
надання продовольчих пайків або грошової компенсації військовослужбовцям
передбачене не було. Отже, відмовляючи в їх наданні посадові особи військової
частини не порушували законів, діючих під час виникнення спірних правовідносин.
З огляду на це, визнати дії щодо ненадання продовольчого забезпечення позивачці
в період з березня 2000 року по вересень 2004 року не передбачається можливим.
рішення у справі, суд також бере до уваги приписи ст. 99 КАС України, яка
визначає, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод
та інтересів особи встановлюється річний строк.

Як
вбачається з матеріалів справи позивачка не забезпечувалася продовольчим пайком
з березня 2000 року по вересень 2004 року, в той час як позов був спрямований
до суду лише у грудні 2007 року.

Ст. 102
КАС України дозволяє поновити пропущений з поважних причин процесуальний строк
за клопотанням особи, яка бере участь у справі. Проте клопотання щодо
поновлення пропущеного строку позивачкою заявлене не було. Таке порушення є
однією з підстав для відмови у задоволенні адміністративного позову у
відповідності до частини 1 ст. 100 КАС України.

За таких
обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не
підлягають.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 17, 19, 21, 22, 55, 92, 95, 124, 152
Конституції України, ст.ст. 1, 4 Бюджетного кодексу України, п. 2 Закону
України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», ст.ст. 70-72,
99-102, 158-163, 167 КАС України, суд

п о с т а
н о в и в :

У
задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини А 2248
міністерства оборони України про примусове стягнення грошової компенсації за
неотримане продовольче забезпечення з 11 березня 2000 року по 27 вересня 2004
року у сумі 8920,18 грн. - відмовити.

Постанова
набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 КАС України після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не
було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова
може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня її
проголошення шляхом подання до апеляційного адміністративного суду через
Ялтинський міський суд заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням
протягом двадцяти днів апеляційної скарги у порядку передбаченому ст. 186 КАС
України.

С у д д я
-