Справа № 22-а-6259/2008
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2008-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

по 1-й інстанції: Теслі О.П.
Справа № 22-а-6259/08 Чортківський районний суд Тернопільської
ряд.ст.зв. № 57
№
Доповідач: Олендер І.Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

19
травня 2008 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду

в складі:

головуючого-судді Олендера І.Я.,

суддів Пліша
М.А., Шавеля Р.М.,

при секретарі Соколовській А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чортківського
районного суду Тернопільської області від 05 лютого 2008 року по справі №
2-а-2/08 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової
адміністрації в Тернопільській області про поновлення на службі, виплату
грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л
а :

В серпні 2007 року
ОСОБА_1звернувся з позовом до ДПА в Тернопільській області в якому вказував, що
його звільнення зі служби в органах податкової міліції було проведено з грубим
порушенням законодавства, що регулює проходження служби, тобто незаконно, тому
просив поновити його на публічній службі на посаді з якої був звільнений,
стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу та завдану йому
моральну шкоду.

05 лютого 2007 року Чортківський районний суд
Тернопільської області прийняв постанову по даній адміністративній справі № 2-а-2/08 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової
адміністрації в Тернопільській області про поновлення на службі, виплату
грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,
якою в задоволені позову відмовив.

Суд першої інстанції відмовляючи
повністю в позові виходив з того, що позивача було звільнено зі служби в
органах податкової міліції з дотриманням діючого законодавства, зокрема у
відповідності з вимогами пп. «ж» п.64 Положення про проходження служби рядовим
та начальницьким складом органів внутрішніх справ УРСР від 29.07.1991 року №
114 та ПКМУ від 30.10.1998 року № 1716 «Про проходження служби особами
начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років,
призначення та виплати пенсії і грошової допомоги», на підставі власноручно
написаного рапорту позивача, чим не було порушено його прав та охоронюваних
законом інтересів.

Вказану постанову оскаржив
позивач, який в поданій апеляційній скарзі покликається на те, що постанова
суду першої інстанції прийнята з порушенням, як процесуального так і
матеріального права, не було правильно та повно досліджені докази, не з'ясовані
і не встановлено обставини, що мають значення для справи, визнані встановленими
не доведені відповідачем обставини, які мають значення для справи, а зроблені
висновки не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просить постанову
скасувати та постановити нову, якою задоволити позов повністю.

Позивач та його представник в
судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги та просять її
задовольнити.

Представник
відповідача - ДПА в Тернопільській області в
судовому засіданні заперечив проти
доводів апеляційної скарги вважає, що постанова прийнята з дотриманням норм
процесуального та матеріального права, судом повно, всебічно і об'єктивно
з'ясовано обставини справи та зроблено
обґрунтовані висновки, щодо правомірності дій відповідача по звільненню позивача зі служби, а тому просить
апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції
без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача та його представника на підтримання доводів апеляційної
скарги, пояснення представника відповідача на заперечення проти апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вбачає підстави для її задоволення.

Так відповідно до ст.5 КАС України, адміністративне
судочинство здійснюється відповідно до норм Конституції України, КАС України та
міжнародних договорів, на основі принципів здійснення судочинства.

Згідно ст.7 КАС України одним із принципів здійснення
правосуддя в адміністративних судаї є змагальність сторін, диспозитивність та
офіційне зясування всіх обставин у справі, а зігдно ст.11 КАС України, розгляд
і вирішення справ в адміністративних судах судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в надані ними суду доказів і у доведеності перед
судом їх переконливості та що розгляд справи відбувається не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, при чому суд не може
виходити за межі позовних вимог.

Як вбачається з мотивів суду першої
інстанції, які він положив в основу прийнятої постанови підставами для відмови
в задоволені позовних вимог позивача було те, що його звільнення було проведено
на підставі його власноручно написаного рапорту, у відповідності до вимог пп.
«ж» п.64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом
органів внутрішніх справ УРСР від 29.07.1991 року № 114 та ПКМУ від 30.10.1998
року № 1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової
міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсії і
грошової допомоги», - за власним
бажанням.

Однак,
погодитися з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може.

Так
відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом,
запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод
та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)
з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно,
тобто протягом розумного строку.

Як
вбачається з постанови суду першої інстанції він не надав оцінки діям
відповідача з огляду на відповідність до критеріїв визначених у вище вказаній
нормі.

При
цьому колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.

Як
вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1працюючи на посаді старшого
оперуповноваженого відділення організації оперативних заходів зі скорочення
податкового боргу відділу податкової міліції ДПІ у Чортківському районі подав
рапорт за командою голові ДПА в Тернопільській області про звільнення за
власним бажанням з органів податкової міліції з 12.07.2007 року, такий був
погоджений підписами начальника УПМ ДПА в Тернопільській області та головою ДПА
в Тернопільській області (а.с.23).

На
підставі рапорту головою ДПА в Тернопільській області видано наказ №198-0 від
12 липня 2007 року про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів податкової
міліції в запас на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.10.1998
року №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової
міліції та обчислення їм вислугу років, призначення та виплати пенсії і
грошової допомоги» та Положення про проходження служби рядовим та начальницьким
складом органів внутрішніх справ УРСР, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 за пунктом 64 підпунктом «ж» /за
власним бажанням/ (а.с.24-25).

Порядок
проходження служби особами рядового і начальницького складу органів податкової
міліції, їх права і обов'язки визначені Положенням про проходження служби
рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР
затвердженим Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991
року № 114.

Вказане
вбачається з огляду на ст.24 Закону України «Про державну податкову службу в
Україні» із змінами і доповненнями № 83/98-ВР від 05.02.1998 року та Постанови
Кабінету Міністрів України «Про проходження служби особами начальницького
складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та
виплати пенсій і грошової допомоги» № 1716 від 30.10.1998 року, згідно яких
особи начальницького складу податкової міліції проходять службу у порядку,
встановленому законодавством для осіб начальницького складу органів внутрішніх
справ.

Колегія
суддів вважає, з огляду на наявні в матеріалах докази, що рапорт на звільнення
за власним бажанням без дати написання та дати звільнення, який послужив
причиною звільнення позивача, був ним написаний в кабінеті заступника
начальника УПМ ДПА в Тернопільській області Блищака О.І. в присутності ОСОБА_2,
з огляду на примус з боку керівника, з метою «стимулювання роботи позивача»,
при чому про звільнення позивача з органів податкової міліції не йшлося.

На
думку колегії суддів вказані обставини повністю підтверджені показаннями
свідків

ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_4, які дали такі в суді першої інстанції відповідно до яких
підтверджено, що керівництво УПМ ДПА в Тернопільській області неодноразово
змушувало працівників писати рапорти на звільнення за власним бажанням без дати
написання та дати звільнення, які мали бути їх «стимулом» до роботи. Вони також
підтвердили той факт, що такі випадки неодноразово були і з ними (а.с.63-65).

Колегія
суддів вважає, що висновки суду з приводу необізнаності чи заінтересованості
свідків є виключно суб'єктивними, нічим не підтвердженими і не відповідають
вимогам ст. 77 КАС України, оскільки вказані свідки були допитані судом під
присягою та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо
неправдивих показань, а тому в суду першої інстанції не було підстав вважати
такі не значимими або не правдивими.

Більше
того, на думку колегії суддів показання, зокрема свідка ОСОБА_2 підтверджуються
копією висновку судово криміналістичної почеркознавчої експертизи №2307, складеного
14 грудня 2007 року (а.с.78-84), в якому експерт встановив, що рукописні записи
дати звільнення і дати складання рапорту, поданого від імені ОСОБА_1 на ім'я
голови ДПА, виконано не ОСОБА_1., а іншою особою, а також рукописний текст та
записи дати звільнення і дати складання вказаного рапорту виконано різними
пишучими пристроями.

Колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив, як доказ,
вказаний висновок експерта і не навів мотивів, з яких його відхилено. Так, суд
першої інстанції не врахував, що експерт має кваліфікацію судового експерта за
спеціальністю: 1.1. «Дослідження почерку та підписів», 2.1. «Дослідження
реквізитів документів» та стаж експертної роботи з 1996 року. Експерт дав
відповіді на питання, які входять до його компетенції по почеркознавчій
експертизі і не вийшов за межі своєї кваліфікації, та не давав відповіді на
запитання, що стосуються технічної експертизи документа, які не входять до його
компетенції - «чи одною і тою ж барвною речовиною виконано рукописний текст та
записи дати звільнення і дати складання вказаного рапорту». Як вбачається зі
змісту ухвали про призначення експертизи (а.с.75-76) експерт був попереджений
про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку.

Колегія
суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що хоча відповідно до
ч. 5 ст. 82 КАС України, висновок експерта для суду не є обов'язковим, однак
незгода з даним висновком судом повинна бути вмотивована в постанові, проте в
постанові суд першої інстанції не навів жодних обгрунтованих доводів для
відхилення висновку експерта, при цьому слід врахувати, що суд сам визначив
коло питань по предмету вказаної експертизи, та те, що суд відмовив в
задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи, заявленого
представником відповідача.

Відповідно
до ст.86 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.
При оцінці доказів: висновку експертизи, показів свідків ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_3, пояснень позивача та представників відповідача, суд дав їм неналежну
оцінку, що привело до невідповідності висновків обставинам справи, неповного
з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Суд
першої інстанції не взяв до уваги, та не надав належної оцінки покликанням
позивача, як на підтвердження підроблення поданого ним рапорту в частині
проставлення дат, тій обставині, що в час ніби-то його написання (12.07.2007
року) позивач був хворий, знаходився по місцю проживання, на роботу не виходив,
про що свідчить листок непрацездатності серія НОМЕР_1 від 11.07.2007 року
(а.с.54).

На
думку колегії суддів апелчційної інстанції сумнівними є обставини, щодо
складення Акту про відмову позивача від ознайомлення з наказом про звільнення
(а.с.26), оскільки складений він датою звільнення 12.07.2007 року, коли позивач
перебував на лікарняному, та незрозуміло чому, якщо позивач добровільно написав
рапорт про звільнення він відмовлявся від ознайомлення з наказом про
звільнення, що був виданий на його підставі.

Судом
першої інстанції не взято до уваги тієї обставини, що позивач 23.07.2007 року
подав рапорт на ім'я голови ДПА в Тернопільській про відкликання раніше
поданого рапорту про звільнення (а.с.27), оскільки вважав, що даний рапорт не
може бути підставою для його звільнення. Заборона відкликання рапорту не
передбачена «Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом
органів внутрішніх справ УРСР», затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР
від 29.07.1991 року № 114, а тому з огляду на поспішність прийнятого рішення
про звільнення, вбачається упередженість до позивача з боку керівництва.

Колегія
суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції не взято до
уваги вимоги пп. «ж» п.64 «Положення про проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів внутрішніх справ УРСР», згідно до якого
дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого
начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в
органах внутрішніх справ, провадиться за власним бажанням - при наявності
причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

З
огляду на вказану норму колегія суддів вважає, що відповідач зобовязаний був,
перед звільненням позивача, встановити чи наявно будь-які причини, що
перешкоджають позивачу виконанню службових обовязків, з огляду на написаний ним
рапорт, які це причини, однак, цього ним зроблено не було (зокрема не зясовано
причин по яких службовець, який зарекомендуав себе як хороший професіонал, написав
рапорт про звільнення за власним бажанням).

Як
вбачається з рапорту про звільнення ОСОБА_1 (а.с.23) у ньому не було вказано
жодних причин для звільнення, що суперечить «Положенню про проходження служби
рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР».

Крім
того, оскільки звільнення позивача було проведено протягом одного дня, в той
час, як згідно пункту 68 «Положення про проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів внутрішніх справ УРСР», затвердженого постановою
Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, особи рядового і
начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим
проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте
ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають
рапорт за командою.

На
думку колегії суддів в даному випадку звільнення службовця - позивача, з огляду
на невстановлення дійсних причин по яким він не бажає проходити службу, раніше
вказаного тримісячного терміну не є правом начальника і не грунтується на
вказаному Положенні.

Колегія суддів також вважає, що оскільки
розглядаючи спір та вирішуючи питання щодо законодавства, яким врегульовані
спірні відносини публічної служби (служби в органах податкової міліції), суд
першої інстанції мав виходити з того, що такі відносини перш за все, є
предметом регулювання адміністративного права і умови служби визначені
законодавством, в даному випадку Законом України «Про державну службу», Законом
України «Про державну податкову службу в Україні», Постановою Кабінету Міністрів України «Про
проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та
обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги»
№ 1716 від 30.10.1998 року, Положенням про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР затвердженим
Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114.

Враховуючи
наведене вище колегія суддів вважає, що трудове законодавство може
застосовуватись до спірних правовідносин субсидіарно, при відсутності
відповідних положень у конституційному та адміністративному законодавстві.

Оскільки,
при вирішенні трудових спорів наявність спеціальних законів не виключає
можливості застосування до правовідносин, пов'язаних із проходженням
громадянами публічної служби та її припиненням, окремих норм трудового
законодавства у випадках, передбачених спеціальними законами, згідно з ч. 1 ст.
30 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється,
передусім, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю (далі
- КЗпП України), а також з підстав, визначених даною статтею та спеціальним
законодавстовм. Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за
загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу можуть
поширюватися гарантії, передбачені цим Кодексом (наприклад, як в даному
випадку, заборона звільнення працівника в період його тимчасової
непрацездатності), якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

Чортківський
районний суд при вирішенні даного адміністративного спору не врахував вказаних
обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Також,
колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги і в тій частині,
що рапорт про звільнення ОСОБА_1 не міг братися до уваги, як підстава для
звільнення з наступних причин.

Відповідно
до пп. 3.3.3 «Примірної інструкції з діловодства у міністерствах, інших
центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки
Крим, місцевих органах виконавчої влади» реєстрації підлягають документи, що
потребують обліку, виконання і використання з довідковою метою (розпорядчі,
планові, звітні, обліково-статистичні, бухгалтерські, фінансові тощо), як ті,
що створюються і використовуються в установі, так і ті, що надходять від інших
установ і громадян.

Представник
відповідача Новосад B.C. стверджував (а.с.68-70), що рапорт про звільнення ОСОБА_1 потрапив у
відділ кадрів в 10 годин 12.07.2007 року із загального відділу, де він мав би
бути зареєстрований, хоча на рапорті відсутня відмітка про реєстацію вхідного
документа, що суперечить показам представника відповідача.

Відповідно
до пп. 4.1.4 даної інструкції текст документа повинен містити певну
аргументовану інформацію, викладену стисло, грамотно, зрозуміло та об'єктивно,
без повторень та вживання слів і зворотів, які не несуть змістового
навантаження. У рапорті про звільнення позивача відсутня аргументація причин
звільнення за власним бажанням, що суперечить вимогам п.8, пп. «ж» п.64
«Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів
внутрішніх справ УРСР».

Відповідно
до пп. 4.3.4 даної інструкції обов'язковому датуванню і підписанню підлягають
усі службові відмітки на документах, пов'язані з їх проходженням та виконанням
(резолюції, погодження, візи). Резолюція складається з таких елементів:
прізвище виконавця (виконавців), зміст доручення, термін виконання, особистий
підпис керівника, дата. На рапорті про звільнення ОСОБА_1 резолюція голови ДПА в
Тернопільській області не містить таких елементів(відсутня дата).

Частиною
2 ст. 71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно, обов'язок щодо доказування правомірності рішення щодо звільнення
позивача покладається на відповідача - ДПА в Тренопільській області.

Колегія
суддів вважає, що відповідачем не доведено правомірності дій щодо звільнення
позивача зі служби в органах податкової міліції, що не враховано судом першої
інстанції.

З
огляду на зазначене колегія суддів вважає доведеним, що встановлені в справі обставини вказують на те, що відповідач при прийняті
рішення у формі наказу про звільнення позивача з органів податкової міліції за
власним бажанням діяв - необґрунтовано, без урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення; упереджено; недобросовісно та нерозсудливо; без
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; не пропорційно, без дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване рішення; без урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення, що свідчить про неправомірність звільнення
позивача зі служби в порядку передбаченому пп. «ж» п.64 «Положення про
проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
УРСР» з формулюванням - «за власним бажанням».

З
огляду на неправомірність дій відповідача, щодо звільнення позивача з публічної
служби, колегія суддів вважає, що стягненню на користь позивача з відповідача
підлягає розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з врахуванням
довідки про розмір середньомісячного грошового забезпечення (а.с.17), та
понесені ним судові витрати (а.с.154-156).

Поряд з
цим колегія суддів вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1
в частині стягнення на його користь моральної шкоди внаслідок його звільнення з
публічної служби, оскільки сам факт задоволення його вимог та визнання дій
відповідача протиправними і поновлення його на публічній службі, з виплатою
грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, є достатньою сатисфакцією
за порушення прав та законних інтересів
позивача.

За
таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено
неправильний висновок про безпідставність позовних вимог позивача, постанова
суду першої інстанції ґрунтується на неповно, не всебічно з'ясованих
обставинах, не відповідає вимогам ст.ст.2,10,11,71,72,138,143,159,161-163 КАС
України та матеріального права, доводи апеляційної скарги її спростовують, тому
наявні підстави для скасування постанови суду першої інстанції та прийняття
нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207
КАС України, колегія суддів, -

п о с т а н
о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Чортківського районного суду
Тернопільської області від 05 лютого 2008 року по справі № 2-а-2/08 за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової адміністрації в
Тернопільській області про поновлення на службі, виплату грошового забезпечення
за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, - скасувати, та прийняти нову.

Позов ОСОБА_1 до Державної податкової
адміністрації в Тернопільській області про поновлення на службі, виплату
грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,
- задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної податкової
адміністрації в Тернопільській області, щодо звільнення зі служби в органах
податкової міліції ОСОБА_1.

Скасувати наказ голови Державної податкової адміністрації
в Тернопільській області № 198-0 від 12 липня 2007 року в частині звільнення
ОСОБА_1 зі служби в органах податкової міліції та поновити його на службі на
посаді старшого оперуповноваженого відділення організації оперативних заходів
зі скорочення податкового боргу відділу податкової міліції Державної податкової
інспекції у Чортківському районі Тернопільської області.

Стягнути з Державної податкової адміністрації в
Тернопільській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час
вимушеного прогулу з 12 липня 2007 року по 19 травня 2008 року в розмірі 18283
( вісімнадцять тисяч двісті вісімдесят три) гривні 41 копійку та 2100 (дві
тисячі сто) гривень судових витрат.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі на
посаді старшого оперуповноваженого відділення організації оперативних заходів
зі скорочення податкового боргу відділу податкової міліції Державної податкової
інспекції у Чортківському районі Тернопільської області підлягає негайному
виконанню.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі
прийняття постанови в порядку ч.3ст.160 КАС України, протягом того ж строку з
часу складення такої в повному обсязі.

Головуючий суддя : І.Я.Олендер

Судді:
М.А.Пліш

Р.М.Шавель