Справа № 22-а-2307/2008
Суддя: Міронова Г.М.
Дата ухвалення: 2008-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя - доповідач - Міронова Г.М.
Головуючий у першій інстанції - Стахова Н.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

23
травня 2008 року справа №
22-а-2307/08

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді

Міронової Г.М.

суддів при секретарі

Геращенка І.В., Арабей Т.Г.
Безруковій В.М.

розглянувши у відкритому апеляційну скаргу

судовому засіданні Управління праці та соціального захисту населення
Лисичанської міської ради

на постанову

Лисичанського міського суду
Луганської області

Від

20 грудня 2007 року

У адміністративній справі

№ 2-а-161/07

за позовом

ОСОБА_1

До Третя особа:

Управління праці та соціального
захисту населення Лисичанської міської ради; Головне управління Державного
казначейства України у Луганській області;

Про

стягнення заборгованості
одноразової компенсації, щорічної допомоги на оздоровлення, щорічної допомоги
до 5 травня,

В С Т А Н О В И ЛА :

У вересні 2007 року позивач звернувся до суду з позовом,
якій був уточнений в ході судового розгляду справи, до відповідача про
стягнення заборгованості декількох видів
компенсації за 2007 рік. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач
вказав, що йому, як учаснику ліквідації наслідків на ЧАЕС, інваліду війни
другої групи повинна сплачуватися
одноразова компенсація у розмірі 45 мінімальних заробітних плат та допомога на
оздоровлення, відповідно до ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист
громадян, потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка передбачає
щорічну грошову допомогу на оздоровлення як учаснику ліквідації наслідків на
ЧАЕС, для інвалідів 2 групи становить в розмірі 5 мінімальних заробітних плат,
та ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантіях їх
соціального захисту» одноразова грошова допомога до 5 травня у розмірі 8
мінімальних пенсій за віком, виходячи з мінімальної заробітної плати - 406
грн., а також стягнути моральну шкоду.

Постановою Лисичанського міського суду Луганської області
від 20.12.2007 року позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення Лисичанської міської ради, третя особа - Головне управління Державного казначейства
України у Луганській області про стягнення заборгованості одноразової
компенсації, щорічної допомоги на оздоровлення, щорічної допомоги до 5 травня
було задоволено частково, відмовлено в частині стягнення моральної шкоди.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що
позивач дійсно є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській
атомній електростанції 1 категорії, є інвалідом 2 групи та його захворювання
пов'язане з виконанням обов'язку військової служби по ліквідації наслідків на
Чорнобильській АЕС, перебуває на обліку у відповідача, при цьому розмір
мінімальної заробітної плати на момент виплати, тобто з 01 квітня 2007 року,
становив 420 гривень.

В порушення зазначених
норм відповідачем не сплачена позивачу одноразова компенсація, як учаснику
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії при встановленні 2 групи інвалідності в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат. Фактично сплачено в 2007 році - 120,00 грн.

Таким чином, суд першої
інстанції вирішив, що позивач повинен був отримати від відповідача щорічну
допомогу, встановлену ч. 5 ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» у
розмірі - (420 гривень х 5) - 120
= 1980 гривень.

Крім того, судом першої
інстанції встановлено, що відповідачем виплачувалась щорічна допомога до 5
травня відповідно до бюджетного законодавства у 2007 році у сумі 360 грн., а
повинна була виплачуватись, виходячи з мінімальної пенсії за віком, у
розмірі (406 х 8) - 360 грн. = 2888 гривень.

Також, відповідно до ч. 1
ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян постраждалих
внаслідок Чорнобильської катастрофи» одноразова компенсація учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами
внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із
числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та
смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачується в таких
розмірах: інвалідам ІІ групи - 45 мінімальних заробітних плат.

При цьому розмір
мінімальної заробітної плати визначається на день виплати, який становив 332
грн.

Таким чином позивачу, з
урахуванням сплаченої суми необхідно виплатити суму у розмірі 14655,60 грн.,
виходячи з розрахунку (45 х 332) - 284,40 грн.

Не погодившись з таким
судовим рішенням, представник позивача та відповідач подали апеляційні скарги.

Представник
позивача в своїй апеляційній скарзі просить постанову суду скасувати та
прийняти нову, якою вимоги відносно моральної шкоди, викладені в адміністративному
позові, задовольнити у повному обсязі, посилається на приписи ст. 1173
Цивільного кодексу України, якою передбачено, що шкода, завдана фізичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка
її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених Законом. Тобто суд
першої інстанції необґрунтовано відмовив позивачу щодо стягнення з відповідачів
моральної шкоди на користь позивача.

Відповідач
в своїй апеляційній скарзі просить постанову суду скасувати, посилаючись на
неправильне застосування судом норм матеріального права, зазначає, що
одноразова компенсація учасникам ліквідації аварії на ЧАЕС при встановленні 2
групи інвалідності фінансується виключно з Державного бюджету України, зокрема
п. 8 ст. 7 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на
цілі, визначені бюджетними призначеннями, та відповідно до ст. 23 цього ж
Кодексу будь - які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати
лише за наявності відповідного бюджетного призначення, в свою чергу бюджетні
призначення встановлюються законом про Державний бюджет України.

Особи, що беруть участь у справі, до
суду апеляційної інстанції не з'явилися, були повідомлені належним чином,
надали суду заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних
скарг, колегія суддів вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити, а судове
рішення залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи встановив,
що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1
категорії, є інвалідом війни 2 групи, захворювання пов'язане з виконанням
обов'язків військової служби (а.с. 8).

Таким чином, відповідно
до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 р. №
796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) позивач має право на отримання одноразової
компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які
стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії
на ЧАЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, яка виплачується
у розмірі - 45 мінімальних заробітних плат та щорічної допомоги на
оздоровлення, яка становить для інвалідів другої групи в розмірі 5 мінімальних
заробітних плат, та на отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня в
розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, відповідно до ст. 13 Закону України “Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.

За 2007 рік Управління нарахувало позивачу одноразову компенсацію, як
учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 120,00
грн., установлену постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 р.
“Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи”.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Зазначеною постановою № 836 всупереч Закону № 796-ХІІ (який встановив
розмір щорічної допомоги як величину, кратну відносно до розміру мінімальної
заробітної плати, визначеної Законом на час здійснення виплати) установлено
конкретні розміри в твердій грошовій сумі.

Тому, оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в
наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних
засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні
даного спору підлягають застосуванню ст. 48 Закону № 796-ХІІ та Закон України
про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2007 рік, а не
постанова № 836.

За таких обставин та з урахуванням вимог статті 48 Закону № 796-ХІІ, УПСЗН
Лисичанської міської ради повинно виплатити позивачу одноразову компенсацію за
2005 рік, виходячи із суми мінімальної заробітної плати на момент виникнення
права на виплату.

Положення пункту 30 статті 71 Закону України “Про Державний бюджет
України на 2007 рік”, яким було зупинено на 2007 рік дію в частині виплати
компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати -
абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого та сьомого частини
першої, частини третьої, абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого,
шостого, сьомого частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України
„Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” визнані неконституційними рішенням Конституційного
Суду України від № 6-рп від 09.07.2007 р.

Згідно частини 4 статті 9 КАС України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції України, суд застосовує правовий акт,
який має вищу юридичну силу.

Таким чином,
колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до
висновку стосовно відмови щодо задоволення вимог в частині стягнення з
відповідача на користь ОСОБА_1. моральної шкоди, оскільки, відповідно до Закону
України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який є
спеціальним законом, використання коштів по спірній категорії виплат на
відшкодування моральної шкоди не передбачені.

Тобто суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування
постанови суду не вбачається.

Керуючись ч. 1-3 ст. 160, ст.ст. 167, 195-196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200,
п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 211, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Лисичанської міської ради - залишити без задоволення.

Постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 20 грудня 2007
року у справі № 2-а-161/07 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Лисичанської міської ради, третя особа - Головне
управління Державного казначейства України у Луганській області «про стягнення
заборгованості одноразової компенсації, щорічної допомоги на оздоровлення,
щорічної допомоги до 5 травня» - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної
сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання
законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:

Судді: