Справа № 2/40
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2008-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

13 год. 35 хв.

м. Київ

22.05.2008 р.
№ 2/40-2/196

За
позовом ОСОБА_1

До 1) Апарату Ради національної безпеки
і оборони України

2)
Державного казначейства України

3)
Міністерство оборони України

Про визнання неправомірними
розпоряджень, дій та поновлення на роботі

Головуючий суддя Келеберда В.І.

Судді
Кротюк О.В.

Арсірій
Р.О.

Секретар
Мельникова Л.В.

Представники сторін:

Позивач
ОСОБА_1.

Від
відповідачів: 1) Короп М.О.; 2) не з'явились; 3) Камінецький О.В.

Обставини справи:

Позов
заявлено про визнання неправомірними та скасування розпоряджень Секретаря Ради
національної безпеки і оборони України № 484/2007-к від 04.07.07р. та №
570/2007-к від 02.08.07р., припису Апарату національної безпеки і оборони
України від 03.08.07р. № 12/6-1989-12-8, а також про скасування виданих на їх
підставі інших нормативних документів та про поновлення ОСОБА_1 на посаді
помічника заступника Секретаря Ради національної безпеки і оборони України з
виплатою середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з
03.08.07р.; та про зобов'язання відповідача-1 надати позивачу щорічну відпустку
як учаснику бойових дій та здійснити виплати відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 268 від 09.03.06р. на підставі заяв ОСОБА_1 від 26.07.07
р., від 10.01.07р. та від 21.12.06р.; та про стягнення моральної шкоди у
розмірі 10 000 грн. Крім того, позивач просить суд винести окреме рішення про
розгляд його заяв щодо можливості в подальшому обіймати посаду помічника
заступника Секретаря РНБО або іншу запропоновану посаду в Апараті РНБО, а у
разі неможливості прийняти рішення щодо оформлення необхідних документів на
звільнення позивача з військової служби з останньої штатної посади - помічника
заступника Секретаря РНБО на підставі статті 71
"Положення про проходження військової служби особами офіцерського
складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України".

Заявою
від 30.11.07р. позивач змінив позовні вимоги в частині пункту 3 заяви та
просить суд зобов'язати відповідача-1 в установленому порядку оформити подання
на звільнення ОСОБА_1 з військової служби без зарахування в розпорядження
Міністра оборони України на підставі п. В ст. 67, ст.ст. 71, 72 "Положення
про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками
(мічманами) Збройних Сил України".

В
судовому засіданні 12.03.08р. позивач надав заяву про зміну позовних вимог, а
саме:

1.
Визнати неправомірними та скасувати розпорядження секретаря Ради національної
безпеки і оборони України від 04.07.2007 р. № 484/2007-к, розпорядження
секретаря Ради національної безпеки і оборони України від 02.08.2007 р.
№570/2007-к, лист секретаря Ради національної безпеки і оборони України від
08.06.2007 р. № 12/6-1456-12-12, припис апарату Ради національної безпеки і
оборони України від 03.08.2007 р. №12/6-1989-12-8, а також скасувати видані на
їх підставі інші нормативні документи та поновити позивача на раніше займаній
посаді в Апараті Ради національної безпеки і оборони України.

2. На
підставі ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей»зобов'язати відповідача здійснити з
03.08.2007 року виплату різниці у грошовому забезпеченні позивача з розрахунку
середньомісячного грошового забезпечення, яке позивач не отримав в апараті Ради
національної безпеки і оборони України внаслідок неправомірного звільнення та
грошового забезпечення, яке він отримав за час виконання військового обов'язку
в Міністерстві оборони України, здійснити виплату різниці матеріальних допоміг
на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2007 рік, що
були виплачені позивачу за рахунок Міністерства оборони України на підставі
наказу директора Департаменту гуманітарної політики Міністерства оборони
України від 20 грудня 2007 року № 85 та, які він не отримав на підставі
постанови Кабінету Міністрів № 268 від 09.03.2006 року в апараті Ради
національної безпеки і оборони України, відповідно до поданих заяв від
26.07.2007 року та від 10.01.2007 року, здійснити виплату матеріальної допомоги
для вирішення соціально-побутових питань за 2006 рік на підставі постанови
Кабінету Міністрів № 268 від 09.03.2006 року та відповідно до заяви позивача
від 21.12.2006 року.

3.
Відповідно до чинного законодавства зобов'язати відповідача-1 надати позивачу
як учаснику бойових дій щорічну відпустку у зручний для нього час з виплатою
грошового забезпечення та матеріальних допоміг на оздоровлення та вирішення
соціально-побутових питань відповідно до постанови Кабінету Міністрів № 268 від
09.03.2006 року.

4.
Враховуючи проходження позивачем кадрової військової служби осіб офіцерського
складу та обмежену придатність до військової служби, зобов'язати відповідача-1
в установленому порядку оформити подання на звільнення позивача з військової
служби без зарахування в розпорядження Міністра оборони України на підставі п.
Б, п. Г частини 7 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і
військову службу», п. Б. п. Г ст. 67, ст.ст. 71, 72 «Положення про проходження
військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами)
Збройних Сил України», затвердженого Указом Президента України від 7 листопада
2001 р. № 1053 та на підставі поданої позивачем заяви від 27.07.2007 р.

5.
Стягнути з відповідача та відшкодувати позивачу моральні збитки у розмірі 15
000 грн. як такі, що позивач отримав у зв'язку з неправомірним звільненням,
безпідставним ігноруванням його заяв, звернень, не наданням щорічної
оплачуваної відпустки у зручний час як учаснику бойових дій, що призвело до
погіршення стану його здоров'я, лікування в медичних закладах, моральних
страждань, приниження, страху за власне майбутнє, втрати нормальних життєвих
зв'язків, які вимагають додаткових зусиль для організації життя.

6.
Судові витрати стягнути з відповідача.

Відповідно
до ст. 51 КАС України позивач має право змінити підставу або предмет позову,
збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від
адміністративного позову в будь-який час до закінчення судового розгляду, а
тому суд прийняв до розгляду зазначені уточнення позивача.

В
зв'язку з неодноразовими заявами про зміну та уточнення позовних вимог, судом
оголошувались перерви у судових засіданнях для надання можливості всім
учасникам процесу надати мотивовані пояснення або заперечення щодо обставин,
викладених позивачем.

В
обгрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем-1
процедури звільнення позивача з військової служби та під час перебування його
на лікарняному. Крім того, зазначив, що зі змістом розпорядження про звільнення
його ознайомлено не було та не було направлено у розпорядження Міністерства
оборони України, при цьому позивач зазначає про свій стан здоров'я та вказує,
що його визнано обмежено придатним до військової служби. Крім того, ОСОБА_1.
зазначив, що підставою для його звільнення фактично був лист заступника
Міноборони від 26.06.07р., що є порушенням ст. 43 «Положення про проходження військової
служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил
України», Закону України «Про військовий обов'язок та військову службу»та
Конституції України.

Відповідач-1
проти позову заперечив з тих підстав, що звільнення з посад відряджених
військовослужбовців здійснюється за рішенням керівника органу виконавчої влади
за погодженням з Міноборони, при цьому згода самого офіцера на таке звільнення
не обов'язкова. До того ж зазначив, що позивач був ознайомлений із відповідним
розпорядженням відповідача, після чого ОСОБА_1. надав медичну довідку та просив
звільнити його від роботи за станом здоров'я на один день -04.07.07р. та
подальшу госпіталізацію -з 05.07.07р. В подальшому за заявою позивача термін
звільнення ОСОБА_1 було змінено, а з 03.08.07р. позивач прибув до Міноборони та
встав на облік. Розрахунок із позивачем було проведено в повному обсязі, а
право на відпустку позивач має використати за основним місцем роботи -в апараті
Міноборони.

Крім
того, відповідач-1 заявив клопотання про залишення позову без розгляду в
зв'язку із розглядом аналогічної позовної заяви Дарницьким районним судом м.
Києва. У задоволенні клопотання відповідача-1 відмовлено ухвалою суду від
04.10.07р.

В
судовому засіданні 12.03.08р. в якості співвідповідача залучено Державне
казначейство України. Відповідач-2 в судові засідання не з'явився, клопотань
щодо причини неявки до суду не надіслав.

Враховуючи,
що в матеріалах справи наявні докази належного повідомлення всіх учасників
судового розгляду, суд на підставі ст. 128 КАС України вирішує справу за
наявними у ній доказами та без участі представника Державного казначейства
України.

Ухвалою
суду від 17.04.08р. відкрито провадження в адміністративній справі № 2/196 за
позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними та
скасування наказів № 946 від 05.10.07р. та № 46 від 03.08.07р., про
зобов'язання Міноборони відрядити позивача до Апарату РНБО України з метою
поновлення на військовій службі на попередній посаді та про стягнення моральної
шкоди у розмірі 15 000 грн. Ухвалою суду від 22.05.08р. справи № 2/40 та 2/196
об'єднано для спільного розгляду, а справі присвоєно загальний номер №
2/40-2/196.

Міністерство
оборони України в попередньому судовому засіданні у справі № 2/40 (протокол від
04.10.07р.) залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору. В судовому засіданні 22.05.08р.
процесуальний статус Міністерства оборони України змінено та залучено його у
якості співвідповідача (відповідач-3).

Відповідач-3
проти позову заперечив з тих підстав, що процедура звільнення позивача
проведена на підставі вимог закону, виконання обов'язків в Апараті РНБО України
позивач здійснював на підставі наказу про його відрядження.

Під
час розгляду справи позивачем було неодноразово заявлено клопотання про
забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії оспорених актів та
заборони вчиняти будь-які дії, пов'язаних з проходженням позивачем служби.
Ухвалами суду від 04.10.07р., від 12.03.08р.
та від 22.05.08р. в задоволенні клопотань відмовлено.

Ухвалою
суду від 04.10.07р. про закінчення підготовчого провадження та призначення
судового розгляду справи задоволено клопотання позивача про виклик свідків
-головного консультанта Апарату РНБО України ОСОБА_2 та заступника завідувача
відділу документообігу та архівного діловодства Апарату РНБО України ОСОБА_3 В
подальшому, ОСОБА_1. пояснив, що обставини допиту свідка ОСОБА_2. в ході
розгляду справи по суті відпали. Щодо пояснень свідка ОСОБА_3, то з огляду на
думку сторін, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності виклику
свідка, оскільки сторонами надано всі необхідні документальні докази для
з'ясування обставин справи, а заступник завідувача відділу документообігу та
архівного діловодства Апарату РНБО України не може надати пояснення щодо обсягу
компетенції відповідачів 1 та 3 по відношенню до проходження позивачем служби.

Розглянувши
подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Форми,
найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами залежать
від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і
регламентуються Конституцією України, відповідними законами України та
положенням (статутом) про такий орган.

Статтею
2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють,
чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням
принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Законом
України від 06.12.91р. «Про Збройні Сили України»визначено, що правовою основою
діяльності Збройних Сил України є Конституція України, цей Закон, Закон України
«Про оборону України», статути Збройних Сил України, інші закони України, акти
Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що
регулюють відносини в оборонній сфері. Статтею 3 Закону України «Про Збройні
Сили України»визначено правовий статус Міністерства оборони України, який є
центральним органом виконавчої влади і військового управління, у
підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Організація
діяльності Міністерства оборони України визначається законами України та
Положенням, яке затверджує Президент України.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.06р. № 1080 затверджено Положення про
Міністерство оборони України, відповідно до якого Міністр на основі та на
виконання актів законодавства видає накази і директиви, організовує і контролює
їх виконання. Міністр у разі потреби видає спільні з керівниками центральних і
місцевих органів виконавчої влади акти. Міністр має право скасовувати накази і
директиви підпорядкованих йому органів військового управління.

Рада
національної безпеки і оборони України відповідно до Конституції України є
координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові
України. Законом України від 05.03.98р. «Про Раду національної безпеки і
оборони України»визначено, що Секретар Ради національної безпеки і оборони
України призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України і
безпосередньо йому підпорядковується. Правовий статус Секретаря Ради
національної безпеки і оборони України як державного службовця визначається
Президентом України відповідно до Закону України «Про державну службу».

Рада
керується у своїй діяльності Конституцією України, законами України, указами і
розпорядженнями Президента України, а також Положенням, затвердженим Указом
Президента України від 30.08.96р. № 772 «Про Раду національної безпеки і
оборони України».

Акт
державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто
офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований
на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для
суб'єктів цих відносин.

Залежно
від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу
відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не
мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Відповідачами
прийняті рішення, що зачіпають охоронювані законом інтереси позивача та
направлені на регулювання правовідносин щодо перебування ОСОБА_1 на публічній
службі.

Так,
ОСОБА_1за наказом Міністра оборони України від 31.08.06р. № 520 був відряджений
до Апарату Ради національної безпеки та оборони України із залишенням на
військовій службі з посади головного спеціаліста відділу воєнної політики та
безпеки Національного інституту проблем міжнародної безпеки при Раді
національної безпеки і оборони України. Підставами прийняття наказу зазначено
клопотання Секретаря РНБО України від 16.05.06р. та лист заступника Секретаря
РНБО України -директора Національного інституту проблем міжнародної безпеки від
21.07.06р.

Розпорядженням
Секретаря Ради національної безпеки і оборони України В. Горбуліна № 559/2006-к
від 01.09.06р. позивача призначено на посаду помічника заступника Секретаря
Ради національної безпеки і оборони України групи помічників і консультантів
заступника Секретаря Ради та Голови комітету Служби Секретаря Ради Апарату РНБО
України.

Розпорядженням
Секретаря Ради національної безпеки і оборони України В. Гайдука № 33/2007-к
від 01.02.07р. ОСОБА_1. звільнений з попередньої посади та знову призначений на
посаду помічника заступника Секретаря Ради національної безпеки і оборони
України групи помічників і консультантів заступника Секретаря Ради та Голови
комітету Служби Секретаря Ради Апарату РНБО України.

Розпорядженням
Секретаря Ради національної безпеки і оборони України І. Плюща № 484/2007-к від
04.07.07р. позивача було звільнено з роботи в Апараті РНБО України з
відрядженням для подальшого проходження військової служби до Міністерства
оборони України. Підставою для прийняття наказу про звільнення позивача
зазначено лист заступника Міністра оборони України В. Марі від 26.06.07р. №
220/2673. З наведеного листа заступника Міністра вбачається, що до Міністерства
оборони України надійшов лист Секретаря РНБО України Плюща І.С. щодо повернення
до Збройних Сил України полковника ОСОБА_1, на який надано відповідь про
відсутність заперечень щодо направлення позивача в розпорядження Міністерства
оборони України разом з приписом і наказом про його звільнення з посади, яку
ОСОБА_1. обіймав у Раді національної безпеки і оборони України.

Розпорядженням
Секретаря Ради національної безпеки і оборони України І. Плюща від 02.08.07р.
за № 570/2007-к внесено зміни до розпорядження Секретаря РНБО України від
04.07.07р. № 484/2007-к, відповідно до якого ОСОБА_1. звільнений з роботи в
Апараті РНБО України та відряджений для подальшого проходження військової
служби до Міністерства оборони України з 2 серпня 2007 року. Підставою такого
розпорядження зазначено заява ОСОБА_1, довідки Головного військового клінічного
госпіталю № 965/3017 від 04.07.07р. та № 24 від 02.08.07р., листок
непрацездатності ААЧ № 562897.

На
підставі розпорядження Секретаря РНБО України від 02.08.07р. № 570/2007-к
позивачу видано припис від 03.08.07р. №12/6-1989-12-8 за підписом Секретаря
РНБО України Плюща І.С. Зазначеним приписом позивачу запропоновано до
03.08.07р. відбути до Міністерства оборони України для призначення на
відповідну посаду в Апараті Міністерства.

03.08.07р.
наказом № 46 директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони
України (по стройовій частині) позивача з 03.08.07р. зараховано до списків особового
складу Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України та на всі
види забезпечення.

Згідно
довідки від 06.08.07р. № 12/152-к, яку було видано Апаратом РНБО України для
подання до Міністерства оборони України, полковник ОСОБА_1. проходив військову
службу в Апараті РНБО України з 01.09.06р. по 02.08.07р. на посаді помічника
заступника Секретаря РНБО України, яка належить до ІІ категорії посад державних
службовців.

На
підставі листа Секретаря РНБО України від 08.06.07р. № 12/6-1456-12-12 видано
наказ Міністра оборони України від 05.10.07р. № 946 (по особовому складу), за
яким полковника ОСОБА_1 визнано таким,
що повернувся із відрядження та призначено старшим офіцером відділу
інформаційної політики та військових засобів масової інформації Департаменту
гуманітарної політики Міністерства оборони України.

08.10.07р.
полковнику ОСОБА_1видано припис Департаменту кадрової політики Міністерства
оборони України № 226/1/3, за яким позивачу запропоновано відбути в
розпорядження директора Департаменту гуманітарної політики Міністерства оборони
України в термін до 15.10.07р. Підставою вказаний наказ Міністра оборони від
05.10.07р. № 946.

Наказом
Тимчасово виконуючого обов'язки директора Департаменту МОУ № 72 від 08.10.07р.
(по стройовій частині) полковника ОСОБА_1 направлено до Департаменту
гуманітарної політики Міністерства оборони України. Підстава: наказ Міністра
оборони України від 05.10.07р. № 946 та припис від 08.10.07р. № 226/1/3.

Видання
та наявність зазначених актів визнаються сторонами, а тому відповідно до
правил, встановлених ст. 72 КАС України, не потребують додаткового доказування.

Визнаючи
важливість права на працю як основи життєдіяльності людини, Конституція України
закріплює та гарантує основні трудові права громадян (статті 43, 44, 45, 46) і
встановлює, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного
забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості визначаються виключно
законами України (пункт 6 частини першої статті 92).

Конституційний
Суд України у своєму рішенні від 09.07.98р. «Справа за конституційним
зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення
частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про
тлумачення терміну «законодавство»)» встановив, що особливістю правового
регулювання трудових відносин є те, що вони регламентуються розгалуженою
системою нормативних актів, прийнятих органами різних рівнів, у тому числі за
участю трудових колективів та профспілок. Проте, найбільш соціально важлива
частина трудових відносин, яка охоплюється конституційним поняттям «засади
регулювання праці і зайнятості», визначається лише законом.

Державна
служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в
державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій
держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Військова
служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній
діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України,
пов'язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби
зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу
роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження
громадянами України військової служби, їх права та обов'язки визначаються цим
Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами
України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими
актами. (ст. 2 Закону України від 25.03.92р. № 2232-ХІІ «Про військовий обов'язок
і військову службу»).

Кодекс
законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи
зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи тощо.

Зміст
права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя
працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43
Конституції України). Це право забезпечується обов'язком держави створювати
громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у
виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми
професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно
до суспільних потреб.

Однак
це конституційне право громадянина не може пов'язуватись лише з певною формою
трудового договору, який укладається громадянином відповідно до його
волевиявлення, а тому виходячи з системного аналізу норм права, закріплених
Законами України «Про державну службу», «Про військовий обов'язок і військову
службу»та Кодексом законів про працю України, суд не приймає до уваги
заперечення відповідача-1 та зазначає, що дія КЗпП України поширюється на всіх
працівників, в тому числі й на військовослужбовців з урахуванням положень ст.
142 КЗпП України.

Тобто,
загальні підстави та порядок виникнення, здійснення та припинення трудових прав
та обов'язків встановлено Кодексом законів про працю України. Проте щодо певних
категорій працівників діють як загальні, так і спеціальні норми трудового
права, встановлені статутами та положеннями про дисципліну, зокрема до такої
категорії працівників належать й військовослужбовці.

Статтею
6 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»встановлено, що
військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань можуть
бути відряджені до державних органів, установ і організацій для виконання
завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій
службі. Перелік посад, які можуть бути заміщені військовослужбовцями в цих
державних органах, установах і організаціях, затверджується Президентом України.

При
цьому суд виходить із наступного тлумачення термінів посада та робота.

Відповідно
до Наказу Головного управління державної служби України «Про Довідник типових
професійних характеристик посад державних службовців (випуск 76)»від 01.09.99р.
№ 65, посада -це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна
одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене
нормативними актами коло службових повноважень; робота -це певні завдання та
обов'язки, що виконані, виконуються чи повинні бути виконані однією особою.

Тобто,
поняття «посада»є загальним по відношенню до поняття «робота»в межах правових
відносин, що виникають між роботодавцем та працівником певної юридичної особи.

Указом
Президента України від 07.11.01р. № 1053/2001 «Про положення про проходження
військової служби відповідними категоріями військовослужбовців» затверджено
Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу,
прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України (далі -Положення). Відповідно до
п. 43 Положення особи офіцерського складу, прапорщики (мічмани) Збройних Сил
України за їх згодою можуть бути відряджені до органів виконавчої влади, інших
цивільних установ із залишенням на військовій службі. Про призначення на посади
та переміщення по службі відряджених військовослужбовців керівники органів
виконавчої влади, інших цивільних установ письмово повідомляють Головне
управління кадрової політики Міністерства оборони України.

При
цьому, звільнення з посад відряджених військовослужбовців рішенням керівника
органу виконавчої влади, іншої цивільної установи з наступним направленням у
розпорядження Міністерства оборони України здійснюється за погодженням з
Міністерством оборони України:

після
виконання обсягу робіт оборонного характеру;

за
зверненням військовослужбовця;

у
разі невиконання військовослужбовцем обов'язків за займаною посадою.

У
разі потреби Міністр оборони України має право у будь-який час відкликати з
органу виконавчої влади, іншої цивільної установи відрядженого військовослужбовця
за погодженням з керівником органу виконавчої влади, іншої цивільної установи.
Звільнений з посади відряджений військовослужбовець направляється в
розпорядження Міністерства оборони України зі службовою характеристикою та
наказом про звільнення з посади. Після повернення в розпорядження Міністерства
оборони України військовослужбовець призначається на посаду, з якої його було
відряджено, або на рівну посади (п. 43 Положення).

Як
зазначалось судом та по суті не оспорюється сторонами у справі, позивача було
звільнено з роботи в Апараті РНБО України з відрядженням для подальшого
проходження військової служби до Міністерства оборони України розпорядженням
Секретаря РНБО України І. Плюща № 484/2007-к від 04.07.07р. зі змінами,
внесеними розпорядженням Секретаря РНБО України І. Плюща від 02.08.07р. за №
570/2007-к.

Судом
враховуються доводи позивача про звільнення його не з посади, а з роботи, проте
зі змісту вказаного розпорядження та правовідносин сторін, які є об'єктом
дослідження у даній справі, а також з врахуванням визначених ГУ Державної
служби України термінів «посада»і «робота», суд приходить до висновку, що
звільнення позивача проведено саме з посади помічника заступника Секретаря РНБО
України групи помічників та консультантів заступника Секретаря Ради та Голови
комітету Служби Секретаря Апарату РНБО України, а зазначення терміну «робота»не
впливає на зміст правовідносин сторін та не змінює їх правовий статус.

Враховуючи
викладене, прийняття розпоряджень Секретаріату РНБО України про звільнення
ОСОБА_1 відбулось із дотриманням законодавства та за погодженням Міністра
оборони України, а тому доводи позивача щодо їх неправомірності, а також
неправомірності дій відповідача-3 щодо зарахування ОСОБА_1 до особового складу
Міністерства оборони України є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на
вимогах актів законодавства.

Крім
того, суд вбачає за необхідне роз'яснити позивачу, що згідно із пунктом першим
статті 31 Закону України «Про державну службу»припинення державної служби
службовцем, який займає посаду першої або другої категорії, за його письмовою
заявою є відставкою. Позивач, працюючи в Апараті РНБО України, обіймав посаду,
яка належала до ІІ категорії, а тому такий службовець має право на відставку.
Проте з огляду на особливість та тимчасовість правових відносин між
відповідачем-1 та позивачем в силу виконання певної роботи ОСОБА_1 в зв'язку з
його відрядженням до Апарату РНБО України, то й норма зазначеної статті щодо
права на відставку не може бути розповсюджена на суб'єктивне право позивача та,
відповідно, не може бути застосована відповідачем-1 при звільненні ОСОБА_1

Відповідно
до частини третьої статті 31 названого Закону відставка приймається або в ній
дається мотивована відмова державним органом або посадовою особою, які
призначали державного службовця на цю посаду.

Враховуючи,
що позивач перебував як службовець у
підпорядкуванні Міністра оборони України, то і заява позивача від 27.07.07р.
про його звільнення не могла бути вирішена відповідачем-1.

Згідно
п. 79 Положення відряджені військовослужбовці належні види забезпечення (речове
майно, продовольчий пайок або компенсації замість них, оплата проїзду у
відпустку, медичне обслуговування, компенсація за піднаймання житла) одержують
за рахунок Міністерства оборони України за нормами і в порядку, встановленому
для відповідних категорій військовослужбовців, за попереднім місцем служби чи
військовими комісаріатами за місцем виконання ними своїх обов'язків.

Таким
чином, позиція позивача про протиправність його звільнення з Апарату РНБО
України та направлення до Міністерства оборони України не приймається судом як
така, що ґрунтується на вимогах закону, з огляду на ті обставини, що ОСОБА_1.
не знаходився у постійних трудових відносинах з Радою національної безпеки та
оборони України, а здійснював встановлені посадові права та обов'язки помічника
тимчасово, як службовець, що знаходиться у відрядженні.

При
цьому суд звертає увагу, що згідно обхідного листка позивача, який заповнюється
службовцем при звільненні з роботи, підписи відповідальних осіб відповідача-1
датовані, починаючи з 03.07.07р. та 07.08.07р., тобто зауваження позивача щодо
неповідомлення його про звільнення не можуть бути прийняти судом до уваги,
оскільки позивача звільнено з 02.08.07р., а обхідний лист він почав заповнювати
ще на початку липня.

За
таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого
позову, а тому відмовляє у задоволенні
вимог позивача.

Керуючись
ч.3 ст. 160, ст.ст. 161-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні позову повністю.

На
постанову може бути подана апеляційна скарга в порядку ст. 186 КАС України
шляхом подання заяви про апеляційне оскарження постанови протягом 10 днів з дня
її проголошення та наступного подання апеляційної скарги протягом 20 днів з дня
подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження (ст.254 КАС України).

Головуючий
суддя
В.І. Келеберда

Судді
О.В. Кротюк

Р.О. Арсірій

Дата
підписання повного тексту постанови - 29.05.2008р.