Справа № 22а-6686/2008
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2008-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
1-й інстанції суддя - Підлісна І.М. ряд.ст.зв. № 57
міськрайонний суд, № 2-а-816/2007р.
Доповідач у 2-й інстанції суддя - Яворський І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2008
року Справа № 22а - 6686/08 м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду в складі:

головуючого
судді - Яворського І.О.

суддів:
Довгополова О.М.

Носа С.П.

при секретарі:
Поворознику Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державного казначейства
України у Тернопільській області на постанову Тернопільського міськрайонного
суду Тернопільської області від 16 січня 2008 року в справі за позовом
ОСОБА_1до Управління Державного казначейства України у м. Тернополі, Головного
управління Державного казначейства України у Тернопільській області про скасування
наказу про звільнення, виплату належних сум, видачу трудової книжки та виплату
середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2007 року ОСОБА_1.
звернулась до суду з позовом до Управління Державного казначейства України у м.
Тернополі, Головного управління Державного казначейства України у
Тернопільській області, просила поновити строк звернення до суду; скасувати
наказ від 21.05.2007 року № 43-к про звільнення її з роботи у зв'язку із
закінченням строку перебування на державній службі; вважати її звільненою з
роботи з 26 вересня 2007 року; зобов'язати УДКУ у м. Тернополі внести
відповідні зміни до її трудової книжки, видати трудову книжку; нарахувати та
виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою
видачі трудової книжки; виплатити кошти по листках непрацездатності.

Позовні вимоги обґрунтовувала,
зокрема, тим, що перебувала на державній службі в УДКУ в м. Тернополі на посаді
заступника начальника відділу видатків державного бюджету. 22.05.2007 року їй
виповнилось 55 років, однак відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про
державну службу» було погоджено продовження терміну її перебування на державній
службі спочатку до 22.01.2006 року, а потім до 22.05.2007 року. 11.04.2007 року
було подано чергове подання про продовження терміну перебування ОСОБА_1. на державній службі, однак вказаний термін не
було продовжено. Наказом від 21.05.2007 року № 43-к її звільнено з роботи у
зв'язку із закінченням строку перебування на державній службі. Даний наказ
вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки з 21 травня до 25 вересня 2007
року хворіла та перебувала на лікуванні, тобто її звільнено в період тимчасової
непрацездатності, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпПУ. Вважає, що датою
звільнення має бути 26.09.2007 року - день виходу на роботу після лікарняного,
їй належать виплати за час вимушеного прогулу в зв'язку із затримкою видачі
трудової книжки з вини відповідача та по лікарняних листках.

Постановою Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2008 року позов
задоволено частково. Суд поновив строк звернення до суду як такий, що
пропущений з поважних причин, постановив вважати ОСОБА_1. звільненою з роботи з
26.09.2007 року, зобов'язав УДКУ в м. Тернополі внести відповідні зміни до
трудової книжки ОСОБА_1., видати трудову книжку на руки і виплатити належні їй
кошти по листках непрацездатності; в задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постанова мотивована, зокрема, тим,
що позивач 21 і 22 травня 2007 року хворіла і перебувала на амбулаторному
лікування, з 23 травня до 25 вересня 2007 року хворіла і перебувала на
лікарняному, тому її слід вважати звільненою з 26.09.2007 року, необхідно
внести відповідні зміни до трудової книжки та виплатити належні кошти по листках
непрацездатності. Оскільки вини відповідачів у затриманні видачі позивачу
трудової книжки немає, вимога про виплату їй заробітної плати за час вимушеного
прогулу, задоволенню не підлягає.

Постанова оскаржена в апеляційному
порядку Головним управлінням Державного казначейства України у Тернопільській
області.

Апелянт
вважає, що постанова винесена з порушенням норм матеріального права, просить її
скасувати та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в
повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.
23 Закону України «Про державну службу» позивачу було продовжено термін
перебування на державній службі після досягнення нею граничного віку
перебування на державній службі до 22.05.2007 року. Наказом від 21.05.2007 року
позивача звільнено з посади з 22.05.2007 року. Вважає неправильним посилання
суду першої інстанції на порушення ч. 3 ст. 40 КЗпПУ, оскільки відповідно до
даної норми не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності, однак позивач
звільнена не з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу, а у зв'язку із
закінченням терміну перебування на державній службі. Відповідно до п. 1.1
Наказу МОЗ України від 13.11.2001 року № 455 тимчасова непрацездатність
працівників засвідчується листком непрацездатності, видача інших документів про
тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків передбачених даним
наказом, дана довідка свідчить лише про звернення для позивача для призначення
амбулаторного лікування.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, перевіривши матеріали справи, повноту встановлення
обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в судовому рішенні, колегія
суддів дійшла висновку про підставність апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що
передбачений Конституцією України та законами України.

Згідно із ст. 2 КАС України
завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративного суду можуть
бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи Законами України встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до ст. 159 КАС України
судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм
процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно
і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої
інстанції дійшов до неправильного висновку про неправомірність звільнення
ОСОБА_1. в зв'язку з її перебуванням в той час на лікуванні, оскільки як
вбачається з матеріалів справи, 21.05.2007 року позивач перебувала на роботі,
їй було представлено наказ про звільнення, однак ОСОБА_1. відмовилась його
підписати, про що було складено акт /а.с. 37/.

Довідка Тернопільської міської лікарні № 3 від
04.06.2007 року № 29 про перебування
позивача 21.05.2007 року на амбулаторному лікуванні, не засвідчує факт
тимчасової втрати працездатності позивача, а свідчить
лише про звернення для призначення амбулаторного лікування. Відповідно до п.
1.1 Наказу МОЗ України від 13.11.2001 року № 455 тимчасова непрацездатність
працівників засвідчується листком непрацездатності, видача інших документів про
тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків передбачених даним
наказом.

Суд
першої інстанції неправильно вказав на порушення відповідачем норм ч. 3 ст. 40
КЗпПУ, відповідно до якої не допускається звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності, а
в даному випадку позивач була звільнення з роботи не з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, а на підставі п. 3 ст. 30 Закону України «Про
державну службу» в зв'язку з закінченням терміну перебування на державній
службі.

За
таких обставин наказ УДКУ у м. Тернополі від 21.05.2007 року № 43-к про
звільнення ОСОБА_1. є законним.

В
зв'язку з цим не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині внесення змін
до трудової книжки ОСОБА_1. та виплату їй коштів по листках непрацездатності.

Суд
першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність вини
відповідачів у затримці трудової книжки ОСОБА_1., тому не підлягають
задоволенню позовні вимоги про виплату заробітної плати за час вимушеного
прогулу в зв'язку із затримкою її видачі.

За таких обставин,
ухвалена судом
першої інстанції постанова прийнята без повного з'ясування обставин, що мають
значення для справи та за умов невідповідності висновків суду обставинам
справи, порушення норм матеріального права, що призвело частково до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 195, 196, п. 3 ч.
1 ст. 198, 202, ч. 2 ст. 205, ст. 207 КАС України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Головного
управління Державного казначейства України у Тернопільській області
задовольнити.

Постанову Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2008 року в справі за
позовом ОСОБА_1до Управління Державного казначейства України у м. Тернополі,
Головного управління Державного казначейства України у Тернопільській області
про скасування наказу про звільнення, виплату належних сум по листках
непрацездатності, видачу трудової книжки та виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти
нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції - Вищого
адміністративного суду України
протягом одного місяця з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий суддя І.О.Яворський

Судді С.П. Нос

О.М.
Довгополов