Справа № 2а-482/2008
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2008-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №2а-482
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

=======================================================================

29 травня 2008
року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі: головуючого -
судді Земляної Г.В., при секретарі Копистко О.М., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду міста Ялти адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до прокурора м. Ялти та прокуратури м. Ялти про визнання
бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и
в :

Позивачі ОСОБА_1
та ОСОБА_2 звернулися до суду в порядку адміністративного судочинства з позовом
до прокурора та прокуратури м. Ялти. Вточнивши вимоги у судовому засіданні
позивачі просили визнати неправомірним бездіяльність прокуратури м. Ялти та її
посадових осіб, зокрема - прокурора м. Ялти Процика Р.М., щодо невиконання
постанови Ялтинського міського суду АРК від 02 вересня 2004 року. Також просили
зобов'язати всіх посадових осіб прокуратури м. Ялти виконати приписи ст. 98 КПК
України на виконання вищеназваного судового акту і винисти окрему ухвалу
відносно посадових осіб. Заявлені вимоги мотивовані тим, що прокуратура м. Ялти
та її посадові особи, зокрема - прокурор м. Ялти Процик Р.М., у порушення вимог
ст.100 КПК України не порушили кримінальну справу відносно посадових осіб,
після повернення до прокуратури з Ялтинського міського суду перевірочного
матеріалу по їх заяві із постановою від 02 вересня 2004 року про скасування
постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 10 липня 2004
року.

Представник
прокуратури проти позову заперечував, зазначаючи, що виконуючи постанову
Ялтинського міського суду АРК від 02 вересня 2004 року посадові особи
прокуратури м. Ялти діяли в межах повноважень та у спосіб, визначений
Кримінально-процесуальним кодексом України та Законом України «Про
прокуратуру».

Прокурор м.Ялта
Процик Р.М. у судове засідання не з'явився. Про день і час слухання справи
повідомлений належним чином. Надав до суду клопотання розглянути справу в його
відсутність. Адміністративний позов не визнає.

Вислухавши
пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши надані сторонами докази,
перевірочний матеріал № 1720 наданий суду по заяві позивачів, дослідивши
обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, з позиції їх
достатності і взаємного зв'язку у сукупності, суд дійшов наступних висновків.

У
відповідності зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод,
ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожний при вирішенні
питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і
справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою
частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма
атрибутами контролю за порушеннями з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з
частиною 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження
в суді рішень органів державної влади та місцевого самоврядування. В цьому
відношенні не може бути будь-яких обмежень або виключень, оскільки частина 2
ст. 124 Конституції України зазначає, що юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, які виникають у державі. Це положення було закріплене рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2002
від 09 липня 2002 року (справа про досудове врегулювання спорів) та знайшло
відображення в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада
1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Частина 2 ст. 3 Конституції України зазначає, що права і свободи людини та
їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до
суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина
безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це конституційне
право відповідно до частини 2 ст. 22 Основного Закону України не може бути
скасованим.

Право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод
людини і громадянина. Це повністю відповідає змісту ст. 8 Загальної декларації
прав людини, прнийнятою Генеральною асамблеєю Організації Обїєднаних Націй 10
грудня 1948 року, за якою кожен, у разі порушення його основних прав, наданих
Конституцією і законом, має право на ефективне поновлення у правах
компетентними національними судами.

Одним із
способів захисту цивільних прав та інтересів фізичної особи, перелік яких
встановлений ст. 16 ЦК України, є визнання незаконною бездіяльності органу
державної влади, його посадових і службових осіб.

Отже, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 як належні заявники мали підстави для звернення безпосередньо до суду з
метою поновлення їх порушеного права.

Визначаючи
компетенцію щодо вирішення справи, суд виходив з приписів ст. 121 Конституції
України та ст.ст. 4, 5 Закону України «Про прокуратуру», зі змісту яких
випливає, що діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження
верховенства закону та зміцнення правопорядку, тобто прокуратура являється
суб'єктом, який здійснює владні управлінські функції.

Аналізуючи
суб'єктний склад та характер правовідносин, суд дійшов висновку, що ця справа є
публічно-правовим спором, на який поширюється компетенція адміністративних
судів, оскільки у відповідності до частини 1 ст. 2 КАС України захист прав та
інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб,
інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій є завданням
адміністративного судочинства.

Частина
1 ст. 17 КАС України встановлює, що на спори із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження бездіяльності поширюється компетенція адміністративних
судів. Встановлюючи виключення із
зазначеного правила, частина 2 цієї статті наголошує, що компетенція
адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, які належить
вирішувати в порядку кримінального судочинства. В той же час,
Кримінально-процесуальний кодекс України, який визначає порядок провадження у
кримінальних справах, не містить норм, регулюючих спеціальний порядок
оскарження бездіяльності посадових осіб органів прокуратури. За таких підстав,
зазначений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства на
загальних підставах.

Під час розгляду
справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

25
травня 2004 року в прокуратурі м. Ялта була зареєстрована заява ОСОБА_1 і ОСОБА_2
про скоєний злочин робітними міліції(арк..спр.21-27).

01 липня
2004 року заява була спрямована по приналежності до Першого відділу Ялтинського
міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України
в Автономній Республіці Крим(арк.спр.28).

10 липня
2004 року оперуповноваженим Першого відділу Ялтинського міського управління в
АР Крим була ухвалена постанова про відмову у порушення кримінальної справи на
підставі п.2 ст.6 КПК України(арк..спр.29,30).

Не
погодившись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили її до
Ялтинського міського суду.

Ялтинський
міський суд Автономної Республіки Крим скаргу заявників задовольнив,
постанову від 10 липня 2004 року про
відмову у порушенні кримінальної справи скасував та повернув перевірочний
матеріал для організації додаткової перевірки(арк..спр.4).

За
результатами перевірки у порушенні кримінальної справи було відмовлено
повторно.

Позивачі
вважають, що за таких обставин посадові особи прокуратури м. Ялти та особисто
прокурор Процик Р.М. допустили протиправну бездіяльність, не виконавши приписи
ст.ст. 98,100 КПК України і не порушив кримінальну справу відносно посадових
осіб.

Частина 2 ст. 19
Конституції України містить імперативне правило, згідно з яким органи влади
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. Ст. 123 Конституції України
встановлює, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України
визначаються законом. Ця позиція знайшла своє відображення у змісті ст. 9 КАС
України, в якій зазначено, що суд при вирішенні спору повинен керуватися
принципом законності, відповідно до якого органи публічної влади, зокрема
правоохоронні органи та їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише в
межах повноважень та у спосіб, що прямо передбачені законами України.

З матеріалів
справи вбачається, що після набрання чинності 10 вересня 2004 року постанова
Ялтинського міського суду була спрямована до компетентних правоохоронних
органів для перевірки.

Ст. 97 КПК
України встановлює, що по заяві про злочин прокурор, слідчий або орган дізнання
зобов'язані прийняти процесуальне рішення не пізніше триденного строку. Коли
таку заяву необхідно перевірити до порушення справи, перевірка здійснюється в
строк не більше десяти днів.

Отже,
якщо позивачі дійшли висновку щодо порушення їх прав та інтересів в результаті
допущення з боку працівників прокуратури неправомірної бездіяльності, вони
отримали право на її оскарження у вересні 2004 року, в той час як
адміністративний позов був спрямований до суду лише у травні 2008 року.

Під час
виникнення спірних правовідносин порядок оскарження бездіяльності органів та
посадових осіб публічної влади регулювався главою 31-А ЦПК УРСР 1963 року, зі
змісту ст. 248-5 якого вбачалося, що таку скаргу може бути подано в суд у
двомісячний строк, обчислюваний з дня, коли особі стало відомо про порушення її
прав, свобод чи законних інтересів.

З 01 вересня
2005 року цей порядок визначається Кодексом адміністративного судочинства
України, ст. 99 якого зазначає, що для звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк.

Ст. 248-5 ЦПК
УРСР 1963 року та ст. 102 КАС України дозволяють поновити пропущений з поважних
причин процесуальний строк за клопотанням особи, яка бере участь у справі,
проте клопотання щодо поновлення пропущеного строку позивачами заявлене не
було. На думку суду, це є однією з безумовних підстав для відмови у задоволенні
адміністративного позову у відповідності до ст. 100 КАС України.

Посилання
позивачів на ті обставини, що вони 05 березня 2008 року отримали листа із
Прокуратури Автономної республіки Крим, тому тепер звертаються до суд із
захистом порушених у 2004 році прав (арк..спр.20)
суд не може прийняти до уваги.

Згідно із
наданою Прокуратурою АРК відповіді мова йшлася про прийняту 08 лютого 2008 рок
постанову про відмову у порушенні кримінальної справи Першим міським
відділом Ялтинського МУ ГУ МВД України,
то б то про право позивачів у порядку
т.236-1 КПК України реалізувати своє право на оскарження постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 08 лютого
2008 року.

З огляду
на вищевикладене, керуючись ст.ст. 19, 22, 55, 121, 123, 124 Конституції
України, ст. 8 Загальної декларації прав людини,
ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ст.ст. 4, 5, 6 Закону
України «Про прокуратуру», ст.ст. 94, 97, 98 Кримінально-процесуального кодексу
України, ст.ст. 2, 9-12, 99-102, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

п о с т а н о в
и в :

У
задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до прокурора м.
Ялти та прокуратури м. Ялти про визнання бездіяльності неправомірною та
зобов'язання посадових осіб вчинити певні дії - в і д м о в и т и .

Постанова може
бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня її
проголошення шляхом подання до апеляційного адміністративного суду через
Ялтинський міський суд заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням
протягом двадцяти днів апеляційної скарги у порядку передбаченому ст. 186 КАС
України.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження або апеляційної скарги, якщо таку заяву або скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає
законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя

Ялтинського
міського суду Г.В.Земляна

Справа
№2а-482

2008р.

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(вступна та резулятивна
частини)

=======================================================================

29 травня 2008
року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі: головуючого -
судді Земляної Г.В., при секретарі Копистко О.М., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду міста Ялти адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до прокурора м. Ялти та прокуратури м. Ялти про визнання
бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и
в :

Зважаючи на складність в викладенні
повного текст рішення, необхідність його мотиввати і браком часу суд вирішив ухвалити
вступну та резулятивну частини постанови.

З огляду
на вищевикладене, керуючись ст.ст. 19, 22, 55, 121, 123, 124 Конституції
України, ст. 8 Загальної декларації прав людини,
ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ст.ст. 4, 5, 6 Закону
України «Про прокуратуру», ст.ст. 94, 97, 98 Кримінально-процесуального кодексу
України, ст.ст. 2, 9-12, 99-102, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

п о с т а н о в
и в :

У
задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до прокурора м.
Ялти та прокуратури м. Ялти про визнання бездіяльності неправомірною та
зобов'язання посадових осіб вчинити певні дії - в і д м о в и т и .

Постанова може
бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня її
проголошення шляхом подання до апеляційного адміністративного суду через
Ялтинський міський суд заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням
протягом двадцяти днів апеляційної скарги у порядку передбаченому ст. 186 КАС
України.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження або апеляційної скарги, якщо таку заяву або скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає
законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя

Ялтинського
міського суду Г.В.Земляна