Справа № 3/196
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2008-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

місто
Київ

09 год. 30 хв.

13.06.2008 р. №
3/196

Окружний
адміністративний суд міста Києва у складі: головуючої судді Блажівської Н. Є., суддів Винокурова К. С. та
Степанюка А. Г., при секретарі судового засідання Серпутько Т. С.

Розглянув
у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за
позовом

ОСОБА_1.,
ОСОБА_2.,ОСОБА_3

до

Міністерства
оборони України та Військової частини А-0105

про

стягнення
грошової компенсації

У
судовому засіданні 13 червня 2008 року відповідно до пункту 3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та
резолютивну частину Постанови.

О Б С Т А В И Н И
С П Р А В И

ОСОБА_2
та ОСОБА_3 (надалі -Позивачі) звернулись до Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовною заявою до Міністерства оборони України (надалі
-Відповідач-1) та Військової частини А-0105 (надалі -Відповідач-2) про
стягнення невиплаченої суми грошової компенсації в розмірі 33 915 грн. 25 коп.
та 28 189 грн. 33 коп.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що відповідачами було порушене їх право на отримання
продовольчого забезпечення за рахунок держави. При цьому представник позивачів
зазначає, що у відповідності до частини 2 статті 9 Закону України «Про
соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»та
Постанови Кабінету Міністрів України від 12 березня 1996 року № 316 «Про норми
забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України і
інших Військових формувань, утворених відповідно до законодавства,
військовослужбовців та осіб рядового складу Міністерства внутрішніх справ»вони
до 10 березня 2000 року забезпечувались продовольчими пайками за нормою № 7.
Однак, статтею 2 Закону України від 17 лютого 2000 року № 1459 «Про деякі
заходи щодо економії бюджетних коштів»була призупинена дія частини 2 статті 9
Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів
їх сімей»в частині отримання військовослужбовцями продовольчих пайків і
речового майна, або, за їх бажанням, грошової компенсації за них.

Представник
позивачів вказує, що вказаний Закон не скасовує частину 1 статті 9 Закону
України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей», якою гарантується матеріальне, продовольче та інші види забезпечення
військовослужбовців та вважає, що у зв'язку з тим, що дія норми № 7 Постанови
Кабінету Міністрів України № 316 призупинена, його повинні були перевести на
іншу норму продовольчого забезпечення.

Представник
відповідачів проти позовних вимог заперечив та зазначив, що військовослужбовці
Збройних Сил України повинні були забезпечуватись пайком за нормою № 7 з 12
березня 1996 року по 29 березня 2002 року. Також вказав, що позивачі немають
права на отримання продовольчого пайка або грошової компенсації замість нього, продовольче забезпечення
військовослужбовців повинно здійснюватись на підставі постанови № 426, якою не
передбачається видача продовольчих пайків або грошової компенсації замість них
на підставі вартості добової норми харчування № 1 (загальновійськової).

Крім
того представників відповідачів вказує і на те, що позивачами пропущено строк
позовної давності, оскільки позивачі знали про порушення своїх прав вже з 11
березня 2000 року, а позовні заяви було подано в жовтні 2007 року.

Розглянувши
подані документи і матеріали та заслухавши пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В

Спірні
правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про
соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом
України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», постановою Кабінету
Міністрів України від 12 березня 1996 року № 316 «Про норми забезпечення
продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України і інших
Військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців
та осіб рядового складу Міністерства внутрішніх справ».

Законом
України від «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей»передбачено продовольче та речове забезпечення військовослужбовців, яке
здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів
України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або
перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість
належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової
компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Порядок виплати грошової
компенсації визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 9-1 Закону).

Відповідно
до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи на
підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода
на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

ОСОБА_2
був звільнений з військової служби у запас 2 листопада 2006 року за Наказом №
1226 за пунктом 67 (за станом здоров'я) та за Наказом від 30 листопада 2006
року № 229 з 30 листопада 2006 року виключений зі списків особового складу,
всіх видів забезпечення та направлений для зарахування на військовий облік до
Шевченківського районного у м Києві військового комісаріату.

ОСОБА_3
був звільнений у запас за підпунктом «г»пункту 63 (у зв'язку з скороченням
штатів) та 21 січня 2006 року за наказом № 18 призначений офіцером
організаційно-планового відділу штабу управління ракетних військ і артилерій
командування сухопутних військ.

Згідно
зі статтею 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян
України, які перебувають на
службі у Збройних
Силах України та
в інших військових формуваннях, а
також членів їхніх сімей.

Відповідно
до Конституції України основні засади державної
політики у сфері
соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей
визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей», який встановлює єдину систему їх соціального та правового
захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній,
політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту
Вітчизни та регулює
відносини у цій галузі.

Відповідно
до частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей»(в редакції до 11 березня 2000
року) військовослужбовці мали право
одержувати за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і
продовольчі пайки або, за їх бажанням, грошову компенсацію замість продовольчих
пайків.

На
підставі вказаної норми Кабінетом Міністрів України 12 березня 1996 року була
прийнята постанова № 316 «Про норми забезпечення продовольчими пайками
військовослужбовців Збройних Сил України і інших Військових формувань,
утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового
складу Міністерства внутрішніх справ», якою затверджені та введені у дію з
1 березня 1996
року вказані норми забезпечення продовольчими пайками
військовослужбовців Збройних Сил України та розмір грошової компенсації за них.

Законом
України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів»від 17 лютого 2000
року № 1459 призупинено дію частини 2
статті 9
Закону України «Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей»в
частині одержання військовослужбовцями
продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та
замість речового майна. Цей Закон набрав чинності з дня його опублікування,
тобто з 11 березня 2000 року в газеті Урядовий кур'єр.

У
відповідності до статті 58 Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не
мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли
вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За
вказаною нормою Конституції України дію нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона
починається з моменту
набрання цим актом
чинності і припиняється
з втратою ним
чинності, тобто до
події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт,
під час дії якого вони настали
або мали місце.

Таким
чином, до розгляду спірних правовідносин щодо забезпечення продовольчими
пайками військовослужбовців Збройних Сил України потрібно застосовувати
законодавство, яке діяло в період, за який Позивач просить стягнути грошову
компенсацію вартості продовольчих пайків, а саме з 11 березня 2000 року по 30
листопада 2006 року.

Як
вже зазначалося вище, з 11 березня 2000 року у відповідності до Закону України
«Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів»призупинено дію частини другої статті
9 Закону України
"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів
їх сімей", яка надавала право
забезпечувати військовослужбовців продовольчими пайками, або за їх бажанням,
одержувати грошову компенсацію за такі пайки.

Вказаний
Закон України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів»від 17 лютого
2000 року № 1459 на сьогоднішній день є чинним, його положення щодо
призупинення дії частини другої статті
9 Закону України
«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»в установленому порядку не визнане
неконституційним, а тому підлягає застосуванню.

Постанова
Кабінету Міністрів України від 12 березня 1996 року N 316 втратила чинність на
підставі Постанови Кабінету Міністрів України N 426 від 29 березня 2002 року.

Таким
чином, одержання військовослужбовцями
продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них було
можливе до 11 березня 2000 року (набрання чинності Законом України «Про деякі
заходи щодо економії бюджетних коштів»). А тому позовні вимоги щодо стягнення
грошової компенсації за продовольчі пайки за період після 11 березня 2000 року
є неправомірними та не підлягають задоволенню.

Посилання
представника позивачів на частину 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»в обґрунтування своїх вимог є
неправильним, оскільки вказана норма в загальному порядку гарантує матеріальне,
продовольче та інші види забезпечення військовослужбовців, та не встановлює їх
види, не конкретизує порядок їх надання.

Не
приймається судом до уваги і твердження представника позивачів про необхідність
забезпечення його продовольчим пайком за нормою № 1 (загальновійськовою),
оскільки постанова Кабінету Міністрів
України від 12 березня 1996 року N 316, яка встановлює норму № 1
(загальновійськовий пайок) втратила чинність. А постанова Кабінету Міністрів
України N 426 від 29 березня 2002 року, якою встановлена норма харчування
військовослужбовців № 1 (загальновійськова) не регламентує видачу
військовослужбовцям грошової компенсації замість неотриманого продовольчого
пайка.

Суд
також звертає увагу сторін на положення частини 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України, а саме, для звернення до
адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Згідно
з частиною 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України
пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови в
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із
сторін.

Як
встановлено судом, позивачам про порушення їх права відповідачами стало відомо
з 11 березня 2000 року, а позовні заяви було подано в жовтні 2007 року

Представник
відповідачів по справі у своїх запереченнях зазначив про попущення позивачами
строку на звернення до адміністративного суду, керуючись статтею 100 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Відповідно
до частини 2 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України
передбачено, що якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду
поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку,
встановленому цим кодексом.

В той
же час, як встановлено судом під час розгляду справи, позивачі не звертались до
суду за захистом порушених прав, а також не оскаржували будь-яким іншим чином
дій відповідачіва. Крім того, позивачі не заявляли клопотання про поновлення
строку для звернення до адміністративного суду за захистом своїх порушених
права та не обґрунтували поважності причини його пропуску.

Виходячи
з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в
позовній заяві доводи Позивача є необґрунтованими, а тому в задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

На підставі
викладеного, керуючись статтями 2, 6, 7, 17, 94, 99, 100, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд
міста Києва

П О С Т А Н О В И В

У
задоволенні позовних вимог -відмовити повністю.

Постанова
відповідно до частини 1 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було
подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча суддя
Н. Є. Блажівська

Судді
К. С. Винокуров

А.
Г. Степанюк