Справа № 22а-581/2008
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2008-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа
№ 22а-581/08 Головуючий у І
інстанції Малишенко Т.О.
Суддя-доповідач Глущенко Я.Б.
червня 2008 року Київський апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Глущенко
суддів Межевича М.В.,
секретарі Токар М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Славутицького міського суду Київської області від 10 квітня 2007 року у справі
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці, соціального захисту населення
та захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи виконавчого
комітету Славутицької міської ради Київської області про стягнення
недоотриманих сум одноразової допомоги на оздоровлення, -
У березні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовом, в якому просив стягнути з відповідача недоплачені кошти в сумі
4296,60 грн., які передбачені ст. 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи». Свої вимоги мотивував тим, що він як
інвалід ІІ групи має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у
розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Проте допомога, передбачена
вищезгаданим Законом, виплачувалася йому у значно меншому розмірі.
Постановою Славутицького
міського суду Київської області від 10 квітня 2007 року заявлений позов
залишений без задоволення. Постанова суду мотивована тим, що позивач отримував
всі виплати у розмірі, передбаченому Постановою КМУ № 836 від 26.07.1996 року,
а тому позовні вимоги є безпідставними.
погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що
постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити
нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що
відповідач неправомірно обмежив його у правах на отримання допомоги у розмірі,
передбаченому ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої
інстанції - частковому скасуванню з ухваленням нового рішення у даній частині з
зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції
скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції
порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.
Судом
першої інстанції встановлено, що при визначенні розміру допомоги, яку мав
отримувати позивач, слід керуватися відповідними Постановами Кабінету Міністрів
з таким висновком суду не можна погодитися.
Так, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом
ІІ групи, внаслідок ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
отримує на підставі ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідні
кошти, розмір яких встановлений Постановою Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від
26.07.1996 року № 836.
2004 рік йому виплачена допомога у розмірі 26,70 грн., за 2005 рік - 26,70
(21.07.2005 року) та за 2006 рік - 100,00 грн. (26.09.2006 року).
до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» одноразова компенсація
учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплачується в таких розмірах:
інвалідам І і ІІ групи - п'ять мінімальних заробітних плат.
мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.
до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
законів України, якими встановлюються розміри мінімальних заробітних плат,
свідчить про відсутність будь-яких обмежень щодо можливостей застосування
розміру мінімальної заробітної плати з метою реалізації норми ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».
Тому, виходячи із загальних
засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні
даного спору, застосуванню підлягає саме стаття 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
а не Постанова КМУ № 836.
стосується висновків суду першої інстанції про те, що статтею 2 Закону України
«Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати» передбачено, що до
прийняття Верховною Радою України змін до законів, у нормах яких для
розрахунків застосовується мінімальний розмір заробітної плати, не
застосовувати його як розрахункову величину для визначення розмірів допомоги,
компенсації та інших виплат, колегія суддів зазначає наступне.
мінімальної заробітної плати окремим Законом України встановлювався до 2004
року. При цьому, положення щодо
неможливості застосувати встановлений розмір мінімальної заробітної плати в
останнє містилися у Законі України «Про встановлення розміру мінімальної
заробітної плати на 2002 рік». На 2003 рік такої законодавчо встановленої
року розмір мінімальної заробітної плати встановлювався Законом України «Про
Державний бюджет України» (на відповідний рік). Положення Законів «Про
Державний бюджет України» також не містять обмежень щодо можливості застосування розміру
мінімальної заробітної плати з метою реалізації норми ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».
рік дію статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо виплати компенсацій і
допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати зупинено згідно
із Законом № 3235-ІV від 20.12.2005 року.
положення закону на відповідність Конституції України не перевірялося у
встановленому порядку, а тому підлягає застосуванню при вирішенні даного спору
і відповідно у цій частині правомірним є висновок суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позовних вимог.
стосується доводів апелянта про те, що відповідно до ст. 71 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами,
крім законів про внесення змін до цього Закону, слід вказати наступне.
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» було доповнено статтею 71 лише у 2006 році згідно із
Законом України № 231-V від 05.10.2006 року. Тобто, на момент прийняття Закону України
«Про Державний бюджет України на 2006 рік» № 3235-ІV від 20.12.2005 року особливості внесення змін до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» законодавчо встановлені не були.
таких обставин та з урахуванням вимог статі 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
відповідач повинен виплатити позивачу допомогу на оздоровлення за 2004
та 2005 роки, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на
момент здійснення виплати.
чином, на користь позивача з Управління
праці, соціального захисту населення та захисту населення від наслідків Чорнобильської
катастрофи виконавчого комітету Славутицької міської ради з врахування
виплачених за 2004 та 2005 роки сум по 26,70 грн. та встановлених законодавчо
на момент виплати мінімальних розмірів заробітних плат (2004 рік - 205,00 грн.,
з 01.07.2005 року - 310,00 грн.)
підлягає стягненню 2521,60 грн.
слід зазначити, що заява відповідача про застосування річного строку для
звернення до адміністративного суду не підлягає задоволенню, враховуючи
момент, коли позивач дізнався про порушення свого права - жовтень 2004 року та
липень 2005 року - строк позовної
давності був встановлений Цивільним кодексом України і складав три роки. Кодекс
адміністративного судочинства України,
який передбачає річний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів,
набув чинності 01.09.2005 року, тобто після того, коли у позивача виникло права
на звернення до суду. А тому застосування до вимог про стягнення допомоги на
оздоровлення за 2004-2005 роки річного строку позовної давності фактично
свідчитиме про застосування правила зворотьної дії у часі норми процесуального
закону. Проте надання новим правилам процесу зворотьної дії порушує право
позивача на доступ до суду, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини
і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року.
позиція підтверджується Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі
«Мельник проти України» від 28 березня 2006 року.
огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про необхідність
задоволення позовних в частині стягнення допомоги на оздоровлення за 2004 -2005
роки у сумі 2521,60 грн. В іншій частині
постанову Славутицького міського суду Київської області від 10 квітня 2007 року
слід залишити без змін.
ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Славутицького міського суду Київської області від 10 квітня 2007 року скасувати
в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення допомоги на
оздоровлення за 2004 -2005 роки.
в цій частині нове рішення.
з Управління праці, соціального захисту населення та захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи на користь ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення
за 2004 - 2005 роки у сумі 2521,60 грн.
постанову Славутицького міського суду Київської області від 10 квітня 2007 року
текст постанови виготовлений 13 червня 2008 року.
Постанова набирає законної
сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом одного місяця з дня
складання в повному обсязі, тобто з 14 червня 2008 року, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий
суддя

Судді: