Справа № К-10574/06
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2008-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2008

№ К-10574/06

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася
О.В. (головуючого),

Голубєвої
Г.К., Костенка М.І. Конюшка К.В, Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Ужгороді на рішення
Господарського суду Закарпатської області від 16.03.2005 та постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 12.05.2005 по справі № 14/260

за позовом Приватного
підприємця ОСОБА_1

до Державної
податкової інспекції у м. Ужгороді

про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позовні вимоги про
визнання недійсними податкових повідомлень-рішень ДПІ у м. Ужгороді (далі -
ДПІ): від 08.10.2004:

№ /0 2599/17-1//17886,

№ /0 2600/17-1//17887,

№ /0 2601/17-1//17888 та

від 23.11.2004 № /0 3189/17-1//21240.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від
16.03.2005 залишеним без змін постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 12.05.2005 по справі № 14/260, позов задоволено.

Господарський суд Закарпатської
області мотивував свою постанову тим, що відповідачем застосовані до позивача
штрафні санкції за порушення норм з регулювання обігу готівки без достатніх
правових підстав, оскільки позивачем документально доведено, що використання
готівкових коштів здійснювалось виключно за цільовим призначенням, а частина
коштів ним взагалі не використана, натомість фактів нецільового використання
позивачем готівки відповідачем при проведенні перевірки не встановлено і
документально не підтверджено. Визначення позивачеві податкового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у
сумі 311,09 грн. за період 2002 - 2003 років проведено відповідачем всупереч
вимогам чинного законодавства України, оскільки за вказаний період доходи
позивача, як суб'єкта малого підприємництва, підлягали оподаткуванню за
спрощеною системою оподаткування. Донарахування позивачу єдиного податку за
2003 рік у сумі 1 200 грн. є неправомірним, оскільки норми ч. 4 ст. 2 Указу
Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності
суб'єктів малого підприємництва» не передбачають обов'язку платника єдиного
податку збільшувати ставку єдиного податку у випадку наявності з третьою особою
цивільно-правових відносин представництва, заснованих на довіреності.

Суд апеляційної інстанції повністю
підтримав зазначене.

При цьому судами встановлено наступне:

27.09.2002 було проведено перевірку
позивача щодо дотримання вимог податкового законодавства, про що складено Акт
від 05.10.2003 № 78/17-119/, на підставі якого прийняті податкові
повідомлення-рішення від 08.10.2004 № /0 2599/17-1//17886, яким визначено
позивачу податкове зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб, що є
суб'єктами підприємницької діяльності в сумі 311,09 грн., № /0 2600/17-1//17887, яким визначено
податкове зобов'язання з податку з доходів найманих працівників в сумі 2 731,50
грн., в тому числі 910,50 грн. - основний платіж та 1 821 грн. - штрафні
санкції, № /0 2601/17-1//17888,
яким визначено податкове зобов'язання по єдиному податку у сумі 1200 грн., та
від 23.11.2004 № /0
3189/17-1//21240, яким визначено податкове зобов'язання у
вигляді штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки в сумі
28 335 грн.

Щодо
нарахувань податкових зобов'язань за обставини, що у 2003 році позивач
отримував кошти з розрахункового рахунку з призначенням платежу на відрядження
в сумі 28 335 грн., тоді як документи, які підтверджують дані витрати відсутні,
судами досліджені копії авансових звітів та посвідчення про відрядження, які
містять відмітки підприємств та установ, до яких позивач був відряджений, із
чого встановлено, що були використані кошти в сумі 18 827,9 грн. Залишок коштів
у сумі 9 510 грн., отриманих у банку на відрядження за період з 20.01.2003 по
12.2003, станом на 15.03.2005 позивачем не використаний і зберігається в
готівковій формі. Докази у підтвердження того, що вказані готівкові кошти в
сумі 9 510 грн. були використані позивачем не за цільовим призначенням при
проведенні перевірки не встановлено та документально не підтверджено.

Посилаючись на абз. 7 ч. 2 ст. 1
Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм
регулювання обігу готівки», яким встановлено юридичну відповідальність саме за
використання одержаних в установі банку готівкових коштів не за цільовим
призначенням, суди дійшли висновку про те, що податковим повідомленням-рішенням
від 23.11.2004 № /0
3189/17-1//21240 штрафні санкції за порушення норм з
регулювання обігу готівки застосовані до позивача без достатніх правових
підстав, оскільки позивачем документально доведено, що використання готівкових
коштів здійснювалось виключно за цільовим призначенням, а частина не
використаних коштів за нецільовим призначенням не використовувалась.

Щодо нарахування позивачу за період
2002-2001 прибуткового податку з доходів фізичних осіб у сумі 311,09 грн.
судами встановлено, що у період 2002-2003 років доходи позивача, як суб'єкта
малого підприємництва, підлягали оподаткуванню за спрощеною системою
оподаткування. Суди також дійшли висновку про те, що позивач як платник єдиного
податку за період перевірки не був платником податку на доходи фізичних осіб, а
його доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладалися
єдиним податком, не повинні включатися до сукупного оподаткованого доходу
позивача за 2002 та 2003 роки. Зазначений висновок суди підтвердили копіями
свідоцтв про сплату єдиного податку та абз. 4 ст. 6 Указу Президента України
«Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва», а тому визнали недійним податкове повідомлення-рішення від
08.10.2004 № /0
2599/17-1//17886, яким визначено позивачу податкове
зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб, що є суб'єктами
підприємницької діяльності в сумі 311,09 грн.

Відповідно розглядаючи підстави
такого нарахування, суди дослідили зазначену в Акті перевірки суму коштів у
розмірі 2 380 грн. та встановили, що під час перевірки відповідачем не було
проаналізовано первинні документи, які свідчать про дійсну правову природу
відносин позивача з зазначеними в акті перевірки. Таким чином, посилаючись на
ч. 1 ст. 5 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку
і звітності суб'єктів малого підприємництва», суди визнали, що відповідачем не
встановлено фактів порушення з боку позивача вимог ст. 1 Указу, наявність яких
зумовлювала б обов'язок позивача перейти на загальну систему оподаткування.
Також судами зазначено, що перевіркою не встановлено фактів здійснення
позивачем тих видів підприємницької діяльності, на які дія Указу не
розповсюджується згідно з ст. 7 цього Указу або інших актів законодавства
України, оскільки підставою для таких висновків відповідача стали виключно дані
взяті з відомостей центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА
України, з яких випливає, що позивач отримував доходи від комісійної торгівлі
та реалізації матеріалів.

Свою позицію суди також підтвердили
тим, що кошти в сумі 2 380 грн. отримані позивачем саме від здійснення
діяльності в сфері відпочинку та розваг, що відповідає виду діяльності,
визначеному у свідоцтві про сплату єдиного податку та підтверджені копіями
актів прийому-здачі послуг (робіт), банківських виписок, рахунків. За таких
обставин суди визнали, що визначення податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у сумі 311,09
грн. проведено відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства України.

Щодо нарахування податкового
зобов'язання по єдиному податку на підприємницьку діяльність з фізичних осіб у
сумі 1 200 грн. судами враховано зазначене в Акті перевірки, що позивач у 2003
році здійснював підприємницьку діяльність з залученням найманої праці -
громадянки ОСОБА_2, яка отримувала для позивача готівку для використання на
відрядження. Виходячи з наведеного, за висновком відповідача, позивач
зобов'язаний був сплатити 1 200 грн. єдиного податку.

Посилаючись на ч. 4 ст. 2 Указу
Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності
суб'єктів малого підприємництва» суди встановили, що наявною у матеріалах
справи копією довіреності від 14.01.2003, виданої позивачем громадянці ОСОБА_2
на право представництва інтересів позивача в банківських, та інших фінансово-кредитних
установах, засвідчується наявність не трудових відносин, пов'язаних з
використанням найманої праці, а цивільно-правових відносин представництва за
довіреністю, що регулювались главою 4 чинного на той час Цивільного Кодексу
УРСР 1963 року. При цьому судами встановлено, що громадянка ОСОБА_2 працює у
театрі на посаді касира з 05.03.2001 і перебувала у трудових відносинах з
театром, а не з позивачем.

Таким чином суди дійшли висновку
про те, що нарахування єдиного податку за 2003 рік у сумі 1 200 грн. є
неправомірним та відповідно податкове повідомлення-рішення від 08.10.2004 №
/0 2601/17-1//17888
про визначення позивачу податкового зобов'язання по єдиному податку з
підприємницької діяльності фізичних осіб у сумі 1 200 грн. є недійсним.

Відповідно враховуючи вищенаведені
обставини, визначення позивачеві податкових зобов'язань з податку з доходів
найманих працівників в сумі 2 731,50 грн., в тому числі 910,50 грн. - основний
платіж та 1 821 грн. - штрафні санкції, відповідно до податкового
повідомлення-рішення від 08.10.2004 № /0 2600/17-1//17887, судами визнано
таким, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи та нормах податкового
законодавства, оскільки відповідачем документально не підтверджено наявність
трудових відносин між позивачем та громадянкою ОСОБА_2, які б зумовлювали
обов'язок здійснювати виплату заробітної плати, в той же час норми глави 4
Цивільного кодексу УРСР 1963 року не передбачали обов'язкової виплати
винагороди представнику за довіреністю.

Також враховуючи норми декрету
Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 «Про прибутковий податок з громадян»
суди визнали, що громадянка ОСОБА_2 ніколи не перебувала у трудових відносинах
(відносинах найму) з позивачем та не отримувала від нього яких-небудь доходів у
грошовій, матеріальній та нематеріальній формі, а окремі повноваження щодо
отримання готівки з банку для позивача виконувала як представник за
довіреністю. Докази виплати позивачем громадянці ОСОБА_2 заробітної плати або
інших доходів відсутні.

Що стосується оподаткування
податком на доходи фізичних осіб коштів, сплачених за харчування та проживання
в готелі третіми особами, судом встановлено, що оплата вказаних витрат
проводилась за рахунок самих фізичних осіб, що підтверджується наявними в
матеріалах справи копіями прибуткових касових ордерів про внесення відповідних
сум готівки представниками вказаних третіх осіб з конкретним цільовим
призначенням, які в подальшому перераховувались позивачем безпосередньо
готельному підприємству в безготівковому порядку. Вказане свідчить про те, що
позивач не здійснював виплату доходів фізичним особам і не зобов'язаний був
утримувати із перерахованих юридичній особі коштів податок на доходи фізичних
осіб у джерела виплати.

Не погодившись із рішенням
Господарського суду Закарпатської області від 16.03.2005 та постановою
Львівського апеляційного господарського суду від 12.05.2005 по справі № 14/260
відповідач (ДПІ) подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові
рішення та задовольнити позов, оскільки рішення винесено із порушенням та
неправильним застосуванням норм матеріального права і судом не прийнято до
уваги норму ч. 4 п. 2 Указу Президента України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», ч. 1 ст.
13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», п.
2.13 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19.02.2001 №
72.

На думку скаржника виписки банку
підтверджують, що ОСОБА_2 отримує від підприємця готівку на відрядження, що в
свою чергу підтверджує перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з позивачем.
Скаржником також зазначено, що протягом періоду, що перевірявся, з розрахункового
рахунку позивача ОСОБА_2 отримувались кошти з призначенням платежу на
відрядження, однак документи, що підтверджували б дані витрати, відсутні.

Позивач надав заперечення на касаційну скаргу, в якому
проти скарги заперечив і просив судові рішення залишити без змін, зазначивши
при цьому фактичні обставини справи, та наголосивши на тому, що судами повністю
і обґрунтовано задоволено позов.

Перевіривши правильність
застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та
процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної
скарги та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правове регулювання оподаткування
доходів суб'єктів малого підприємництва єдиним податком здійснюється відповідно
до Указу Президента України від 03.07.1998 № 727 «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» в редакції
Указу Президента від 28.06.1999 № 746/99. І як передбачено абз.4 ч. 1 ст. 6
вказаного Указу, суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не
є платником податку з доходів фізичних осіб. А згідно ч. 8 ст. 2 цього ж Указу,
доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладається
єдиним податком включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за
підсумком наступного року такого платника та осіб, що перебувають з ним у
трудових відносинах, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не
включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань як самого платника
податку, так і осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, включаючи
членів його сім'ї, які беруть участь у підприємницькій діяльності.

Таким чином, розглядаючи даний
спір, необхідно врахувати, що позивач як платник єдиного податку за охоплений
перевіркою період не був платником податку на доходи фізичних осіб, а його
доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладалися
єдиним податком, не повинні включатися до сукупного оподаткованого доходу позивача
за 2002 та 2003 роки.

Відповідно згідно ч. 1 ст.4 Указу Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва» -
спрощена система оподаткування, обліку та звітності для суб'єктів малого
підприємництва може застосовуватися поряд з діючою системою оподаткування,
обліку та звітності, передбаченою законодавством, на вибір суб'єкта малого
підприємництва. Отже, вибір системи оподаткування - спрощеної чи загальної є
правом самого платника податків. А згідно ч. 1 ст. 5 зазначеного Указу, - у
разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного
податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності,
починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Суд касаційної інстанції повністю погоджується із
висновком судів про те, що документально не підтверджено наявність трудових
відносин між позивачем та громадянкою ОСОБА_2, які б зумовлювали обов'язок
здійснювати виплату заробітної плати, в той же час норми глави 4 Цивільного
кодексу УРСР 1963 року не передбачали обов'язкової виплати винагороди
представнику за довіреністю. Громадянка ОСОБА_2 ніколи не перебувала у трудових
відносинах (відносинах найму) з позивачем та не отримувала від нього
яких-небудь доходів у грошовій, матеріальній та нематеріальній формі, а окремі
повноваження щодо отримання готівки з банку для позивача виконувала як
представник за довіреністю. Докази виплати позивачем громадянці ОСОБА_2
заробітної плати або інших доходів відсутні. Тобто податкове зобов'язання, яким
визначено податкове зобов'язання з податку з доходів найманих працівників в
сумі 2 731,50 грн. правомірно визнане судами таким, що не відповідає нормам
чинного законодавства України.

А оскільки норми ч. 4 ст. 2 Указу
Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності
суб'єктів малого підприємництва» не передбачають обов'язку платника єдиного
податку збільшувати ставку єдиного податку у випадку наявності з третьою особою
цивільно-правових відносин представництва, заснованих на довіреності, суд
касаційної інстанції повністю погоджується із висновком судів про те, що
нарахування єдиного податку за 2003 рік у сумі 1200 грн. є неправомірним.

З огляду на наведені норми Указу,
та беручи до уваги, що відповідачем не встановлено фактів порушення з боку
позивача вимог ст. 1 Указу, наявність яких зумовлювала б обов'язок позивача
перейти на загальну систему оподаткування, та не встановлено фактів здійснення
позивачем тих видів підприємницької діяльності, на які дія Указу не розповсюджується
згідно з ст.7 цього Указу або інших актів законодавства України, і також
враховуючи, що під час перевірки відповідачем не було проаналізовано первинні
документи, які свідчать про дійсну правову природу відносин позивача з
зазначеними в акті перевірки суб'єктами, таким чином, аналізуючи підстави
нарахування податкового зобов'язання - необхідно звернути увагу на помилковість
міркувань скаржника, оскільки в даному випадку у відповідача відсутні законні
підстави збільшувати податкові зобов'язання позивача. Відповідно податкове
зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької
діяльності у сумі 311,09 грн. проведено відповідачем всупереч вимогам чинного
законодавства України.

А тому прийняті оспорювані податкові повідомлення-рішення
від 08.10.2004 № /0
2599/17-1//17886, яким визначено позивачу податкове
зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб, що є суб'єктами
підприємницької діяльності в сумі 311,09 грн., № /0 2600/17-1//17887, яким визначено
податкове зобов'язання з податку з доходів найманих працівників в сумі 2 731,50
грн., в тому числі 910,50 грн. - основний платіж та 1 821 грн. - штрафні
санкції, № /0 2601/17-1//17888,
яким визначено податкове зобов'язання по єдиному податку у сумі 1200 грн., та
від 23.11.2004 № /0
3189/17-1//21240, яким визначено податкове зобов'язання у
вигляді штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки в сумі
28 335 грн. правомірно визнані судами такими, що не відповідають нормам чинного
законодавства України.

Отже, при прийнятті судових рішень суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли вичерпних юридичних висновків щодо встановлених
обставин справи і правильно застосували до спірних правовідносин сторін норми
матеріального права та підставно задовольнили позов. А рішення Господарського
суду Закарпатської області від 16.03.2005 та постанова Львівського апеляційного
господарського суду від 12.05.2005 по справі № 14/260 належним чином мотивовані
і за своїм змістом та формою відповідають вимогам процесуального закону і
підстави для його скасування відсутні. При цьому доводи касаційної скарги
висновків судів не спростовують.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 215, 220, 2201,
221, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Ужгороді відхилити.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.03.2005 та
постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.05.2005 по справі
№ 14/260 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не
підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-239
КАС України.

Головуючий О.В.
Карась

Судді Г.К.
Голубєва

М.І.
Костенко

К.В.
Конюшко

О.І.
Степашко