Справа № 3/369
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2008-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

вул. Десятинна, 4/6
№ 3/369
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів: головуючої судді Блажівської Н. Є., суддів Вовка
П. В. та Ковзеля П. О., при секретарі судового засідання Яремій Г. В.
За результатами розгляду у
відкритому судовому засіданні адміністративної справи
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
Кабінету міністрів України
Визнання незаконною Постанови
Кабінету міністрів України
На підставі частини 3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 2 червня
2008 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови.
Фізична особа -підприємець ОСОБА_1(надалі
-Позивач) звернулась з позовом до
Кабінету міністрів України (надалі -КМУ або Відповідач) про визнання незаконною
Постанови КМУ № 297 від 15 березня 2006 року «Про затвердження Порядку надання
послуг з тимчасового розміщення (проживання)»(надалі -Постанова).
Свої позовні вимоги Позивач
обґрунтовує тим, що при прийнятті Постанови КМУ вийшов за межі своїх
конституційних повноважень, чим порушив статтю 19 Конституції України. Крім
того, Позивач вважає, що оскаржувана Постанова обмежує свободу ведення
підприємницької діяльності, встановлену статтею 42 Конституції України та
статтею 5 Господарського кодексу України. Позивач також зазначив, що
оскаржувана Постанова безпідставно прирівнює проживання до тимчасового
розміщення та вважає, що правовідносини, що виникають з тимчасового проживання
громадян регулюються Житловим кодексом України. Позивач також вважає
незаконними положення Постанови, які зобов'язують мати книгу скарг та
пропозицій, а також положення, які встановлюють розрахункову годину о 12-00.
Відповідач проти позову заперечив.
В обґрунтування своєї позиції Відповідач зазначив, що термін «тимчасове
проживання», який використовується у Житловому кодексі України не може
ототожнюватися із терміном «тимчасове проживання», який використовується в оскаржуваній
Постанові. Зокрема, Відповідач зазначив, що відповідно до пункту 3 оскаржуваної
Постанови послуги з тимчасового розміщення (проживання) -це діяльність
юридичної та фізичної особи з надання місця для ночівлі у засобі розміщення за
плату, а також інша діяльність, пов'язана з тимчасовим розміщенням
(проживанням), передбачена законом. Крім того, Відповідач зазначив, що
відповідно до статті 12 Господарського кодексу України держава для реалізації
економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм
економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми
регулювання господарської діяльності. Серед основних засобів регулюючого впливу
держави визначені стандартизація та сертифікація. Таким чином, Відповідач
вважає, що стандартизація та сертифікація послуг з тимчасового розміщення
(проживання) є не обмеженням здійснення підприємницької діяльності, а засобом
державного регулювання у зазначеній сфері, який прямо передбачений
законодавством. Крім того, Відповідач зазначив, що відповідно до статті 3
Закону України «Про туризм»реалізація державної політики в галузі туризму
здійснюється, зокрема, шляхом стандартизації та сертифікації туристичних
послуг. Крім того, Відповідач вважає безпідставними посилання Позивача на
незаконність вимог Постанови в частині обов'язковості надання книги скарг та
пропозицій та порушення свободи підприємницької діяльності шляхом встановлення
розрахункової години о 12-00.
Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, заслухавши пояснення представників Позивача та
Відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до
наступних висновків.
Правовідносини, що виникають у
зв'язку із наданням послуг стосовно тимчасового розміщення (проживання)
регулюються Законом України «Про туризм», Господарським кодексом України,
Правилами обов'язкової сертифікації послуг з тимчасового розміщення
(проживання), затвердженими наказом Держстандарту України від 27 січня 1999
року № 37 (у редакції наказу Державного комітету України з питань споживчої
політики та сертифікації від 3 вересня 2007 року № 207), Правилами користування
готелями й аналогічними засобами розміщення та надання готельних послуг,
затвердженими наказом Державної туристичної адміністрації України від 16
березня 2004 року № 19 тощо.
Відповідно до статті 1 Закону
України «Про туризм»туризм - тимчасовий виїзд особи з місця постійного
проживання в оздоровчих, пізнавальних, професійно-ділових чи інших цілях без
здійснення оплачуваної діяльності в місці перебування;
Згідно із частиною 1 статті 5
Закону України «Про туризм»учасниками відносин, що виникають при здійсненні
туристичної діяльності, є юридичні та фізичні особи, які створюють туристичний
продукт, надають туристичні послуги (перевезення, тимчасового розміщення … та
іншого обслуговування) …
Згідно із частиною 2 статті 5
Закону України «Про туризм»суб'єктами, що здійснюють та/або забезпечують
туристичну діяльність (далі - суб'єкти туристичної діяльності), є суб'єкти
підприємницької діяльності, що надають послуги з тимчасового розміщення
Відповідно до пункту 3 оскаржуваної
Постанови послуги з тимчасового розміщення (проживання) - це діяльність
юридичної та фізичної особи з надання місця для ночівлі у засобі розміщення за
плату, а також інша діяльність, пов'язана з тимчасовим розміщенням
(проживанням), передбачена законом.
Позивач здійснює підприємницьку
діяльність, яка полягає у наданні приміщення для тимчасового розміщення, в тому
числі й для ночівлі у зазначених приміщеннях за плату. Таким чином, Суд вважає,
що діяльність Позивача підпадає під сферу застосування оскаржуваної Постанови.
Посилання Позивача на Житловий
кодекс України в обґрунтування своєї позиції, яка полягає у тому, що його
діяльність не пов'язана із тимчасовим проживанням, Суд вважає необґрунтованим
виходячи із наступного.
Відповідно до статті 132-1
Житлового кодексу України до жилих приміщень з фондів житла для тимчасового
проживання відносяться жилі приміщення, пристосовані для тимчасового проживання
громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання. Жилі приміщення
з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам, які втратили
житло внаслідок звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними
за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене
іпотекою відповідного жилого приміщення, у порядку, встановленому цим Кодексом.
Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання також надаються
біженцям та громадянам, які вимушені залишити жиле приміщення внаслідок його
аварійного стану, стихійного лиха або з інших підстав, які загрожують стану та
безпеці відповідного жилого приміщення, у порядку, встановленому законом. Жилі
приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відносяться до
спеціалізованих жилих приміщень, які повинні відповідати санітарним та
технічним вимогам. Жила площа в жилих приміщеннях з фондів житла для тимчасового
проживання надається за нормами, встановленими для проживання громадян у
гуртожитках. Згідно із статтею 132-2 Жилі приміщення з фондів житла для
тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є
єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або
найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим
приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім'ї з
неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та
особи пенсійного віку. Формування фондів житла для тимчасового проживання
здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни,
яким надане жиле приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають
права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ цього жилого приміщення,
здавати його в піднайм або вселяти в нього інших мешканців. Жилі приміщення з
фондів житла для тимчасового проживання надаються на строк до одного року з
можливістю продовження цього строку у разі неспроможності мешканця цього
приміщення набути альтернативне місце проживання. Підставами для дострокового
припинення права громадянина на користування жилими приміщеннями з фондів житла
для тимчасового проживання є: надання громадянину або придбання ним іншого
жилого приміщення; підвищення доходів громадянина до рівня, який дозволяє йому
укласти договір найму іншого жилого приміщення; порушення громадянином правил
користування жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання;
приведення мешканцем жилого приміщення з фондів житла для тимчасового
проживання у непридатність для його використання; інші підстави, встановлені
законом. Порядок надання та користування жилою площею в жилих приміщеннях з
фондів житла для тимчасового проживання встановлюється Кабінетом Міністрів
Виходячи із зазначеного, Суд
вважає, що норми Житлового кодексу України, на які посилається Позивач в
обґрунтування позову, не підлягають застосуванню при вирішенні справи, оскільки
вони не розповсюджуються на надання платних послуг з тимчасового розміщення
(проживання) суб'єктами підприємницької діяльності, а розповсюджуються виключно
на окремі випадки, передбачені законом, за умови настання яких, держава має
забезпечити громадянам право на житло, передбачене статтею 47 Конституції
України. Відповідно, термін «тимчасове розміщення (проживання)», який
використовується в оскаржуваній Постанові, не є тотожним за своїм змістом до
терміну «тимчасове проживання», який використовується у Житловому кодексі
України, оскільки зазначені нормативні акти регулюють різні за своїм змістом
правовідносини. Зокрема, оскаржувана Постанова регулює порядок здійснення
підприємницької діяльності з надання платних послуг з тимчасового розміщення
(проживання), як однієї з послуг, яка вважається туристичною в розумінні Закону
України «Про туризм».
Відповідно до статті 12
Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики,
виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і
соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання
господарської діяльності. Серед основних засобів регулюючого впливу держави на
діяльність суб'єктів господарювання передбачено сертифікацію та стандартизацію.
Відповідно до статті 6 Закону
України «Про туризм»реалізація державної політики в галузі туризму здійснюється
шляхом, серед іншого, стандартизації і сертифікації туристичних послуг. Статтею
18 Закону України «Про туризм»передбачено, що державна система стандартизації у
сфері туристичної діяльності спрямована на: захист інтересів споживачів і
держави з питань безпеки туризму, життя і здоров'я громадян, охорони майна та
довкілля; класифікацію туристичних ресурсів України, забезпечення їх охорони,
встановлення гранично припустимих навантажень на об'єкти культурної спадщини та
довкілля; підвищення якості товарів, робіт, послуг відповідно до потреб
споживачів; забезпечення безпеки об'єктів туристичних відвідувань з урахуванням
ризику виникнення природних і техногенних катастроф та інших надзвичайних
ситуацій; взаємозамінність та сумісність товарів, робіт, послуг, їх уніфікацію;
створення нормативної бази функціонування систем стандартизації і сертифікації
товарів, робіт, послуг. Сертифікація товарів, робіт, послуг у сфері туристичної
діяльності здійснюється з метою: запобігання реалізації товарів, робіт, послуг,
небезпечних для життя, здоров'я людей, майна і довкілля; сприяння споживачам у
свідомому виборі товарів, робіт, послуг; забезпечення дотримання обов'язкових
норм, правил, вимог щодо охорони навколишнього природного середовища,
використання природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки;
гармонізації стандартів, норм і правил з міжнародними стандартами,
рекомендаціями, нормами і правилами, що стосуються вимог до об'єктів
відвідування і туристичних послуг, взаємодії туроператорів, використання
обмежених туристичних ресурсів, якості і видів туристичних послуг.
Згідно з Наказом Державного
комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 1
лютого 2005 року № 28 «Про затвердження Переліку продукції, що підлягає
обов'язковій сертифікації в Україні»послуги місць короткострокового проживання
та здавання під найом вмебльованих приміщень на короткий термін, включені до
переліку продукції, що підлягає сертифікації.
Суд вважає за необхідне звернути
уваги Позивача на те, що більш детально питання сертифікації послуг з
тимчасового розміщення (проживання) врегульовано Правилами обов'язкової
сертифікації послуг з тимчасового розміщення (проживання), затвердженими
наказом Держстандарту України від 27 січня 1999 року № 37 (у редакції наказу
Держспоживстандарту України від 3 вересня 2007 року № 207).
Таким чином, виходячи із
зазначеного Суд вважає, що пункт 8 оскаржуваної Постанови, в якому зазначено,
що послуги з тимчасового розміщення (проживання) підлягають обов'язковій
сертифікації стосовно безпеки для життя та здоров'я людей, захисту їх майна та
охорони довкілля в порядку, встановленому законодавством, відповідає чинному
законодавству, а твердження Позивача стосовно його невідповідності законодавству
є необґрунтованими та безпідставними. Суд вважає, що положення пункту 8
оскаржуваної Постанови не є такими, що створюють обмеження щодо здійснення
підприємницької діяльності, а є такими, що спрямовані на реалізацію права
держави на здійснення регулюючого впливу на суб'єктів господарювання у сфері
туризму, як це прямо передбачено Господарським кодексом України та Законом
України «Про туризм».
Посилання Відповідача на
відсутність роз'яснення абревіатури МКТ, як органу який має повноваження
стосовно визначення типів та характерних ознак засобів розміщення, правила
користування ними, а також розроблення
та затвердження зразків форм документів первинного обліку у сфері надання
послуг з тимчасового розміщення (проживання), Суд вважає такими, що не є достатніми
для визнання Постанови незаконної. Із змісту Постанови, яка регулює відносини у
сфері туризму, випливає, що МКТ - це є Міністерство культури і туризму України,
яке відповідно до пункту 3 Указу Президента України «Про Міністерство культури
і туризму України»від 20 квітня 2005 року, є центральним органом виконавчої
влади у галузі туризму.
Посилання Позивача на незаконність
встановлення розрахункового часу Суд також вважає необґрунтованими, виходячи з
наступного. Згідно з пунктом 9 оскаржуваної Постанови плата за надані послуги з
тимчасового розміщення (проживання) справляється на 12 годину поточної доби за
місцевим часом. Відповідно, Суд вважає, що зазначена норма Постанови встановлює
лише базовий розрахунковий час. Водночас, зазначена норма не обмежує права
суб'єкта, який надає послуги з тимчасового розміщення, самостійно визначити
розмір плати за надання послуг з тимчасового розміщення (проживання) у разі
пізнього виїзду, як зазначив Позивач. Аналогічно це питання врегульовано у
пункті 3.8 Правил користування готелями й аналогічними засобами розміщення та
надання готельних послуг, затвердженими Наказом Державної туристичної
адміністрації України від 16 березня 2004 року № 19.
Суд звертає увагу на те, що усі
рішення та дії суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто
повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб,
що визначені законом.

Відповідно до вимог статті 19
Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а
частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено,
що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення.

Таким чином, зважаючи на
вищевикладене та виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов
висновку, що викладені в позовній заяві вимоги Позивача є необґрунтованими
та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 6, 7, 17, 94, 99, 100, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О
В И В

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова, відповідно до частини 1
статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого
цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча Суддя
Н. Є. Блажівська

Суддя
П. В. Вовк

Суддя
П.
О. Ковзель