Справа № к-1795/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2008-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2008 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Штульмана І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи
за касаційною скаргою ОСОБА_1на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від
19 квітня 2005 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2005 року
у справі за позовом ОСОБА_1до Фонду державного майна України, Акціонерного
товариства закрито типу "Українські промислові телекомунікації" за
участю третьої особи Відкритого акціонерного товариства
"Львівський завод телеграфної апаратури" про визнання незаконним та
скасування рішень і наказів Фонду державного майна України та визнання
недійсним договору купівлі-продажу акцій, -

встановила:

В березні 2005 року ОСОБА_1.
звернулася до суду з позовом до Фонду державного майна України, АТЗТ
"Українські промислові телекомунікації", в якому просила визнати
незаконним та скасувати інформаційне повідомлення про повторне проведення
конкурсу з продажу пакета акцій ВАТ "Львівський завод телеграфної
апаратури", визнати незаконним та скасувати наказ Фонду держмайна України,
яким затверджено План розміщення акцій ВАТ "Львівський завод телеграфної
апаратури", визнати недійсним укладений між Фондом держмайна України та
АТЗТ "Українські промислові телекомунікації" договір купівлі-продажу
акцій ВАТ "Львівський завод телеграфної апаратури" від 27.02.2002
року №КПП- 354, провівши реституцію.

В обґрунтування скарги вказувала,
що План розміщення акцій ВАТ "Львівський завод телеграфної
апаратури", затверджений відповідним наказом Фонду держмайна України, та
Інформаційне повідомлення про повторне проведення конкурсу з продажу пакета
акцій зазначеного товариства не відповідають абз.4 п. 59 Закону України
"Про державну програму приватизації на 2000-2002 роки", оскільки не
передбачають можливість фізичних осіб взяти участь у конкурсі, а саме
інформаційне повідомлення було опубліковано з порушенням передбачених законом
строків.

Вважала, що внаслідок затвердження
інформаційного повідомлення та Плану розміщення акцій ВАТ "Львівський
завод телеграфної апаратури" з порушенням чинного законодавства, її
фактично було позбавлено, передбаченого ст. 2 Закону України "Про
приватизацію державного майна", права на участь у конкурсі.

У зв'язку з цим та через порушення
норм чинного законодавства при проведенні конкурсу, за результатами якого було
укладено договір купівлі-продажу, позивачка просила суд визнати його недійсним.

Ухвалою Печерського районного суду
м. Києва від 19 квітня 2005 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду
м. Києва від 12 липня 2005 року, в
прийнятті позовної заяви ОСОБА_1. було відмовлено на підставі п.1 ст. 136 ЦПК
України 1963 року у зв'язку з відсутністю у позивачки права на звернення до
суду з даним позовом та непідсудністю даної справи загальним судам.

Не погоджуючись із ухваленими по
справі судовими рішеннями, ОСОБА_1. звернулася до Верховного Суду України з
касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК України 1963 року в якій,
посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила
скасувати вказані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Листом Верховного Суду України від
07.10.2005 р. на підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України зазначену касаційну скаргу зі справою
було передано до Вищого адміністративного суду України для вирішення в порядку
касаційного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Надання громадянам України
пріоритетного права на придбання державного майна є одним із принципів
приватизації, закріплених у ст. 2 Закону України "Про приватизацію
державного майна" (далі - Закон).

Разом з цим, безперешкодній реалізації
вказаного права кореспондує, передбачений законом, обов'язок громадянина на
виконання ряду формальних процедур, зокрема згідно ст. 12 Закону, громадянин
має подати відповідну заяву про приватизацію до державних органів приватизації
за місцезнаходженням об'єкта, що приватизується, у письмовій формі та в
порядку, що встановлюється Фондом державного майна України.

Як встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачка заяви і пакету
документів на участь у конкурсі з продажу пакета акцій ВАТ "Львівський
завод телеграфної апаратури" не подавала, у будь-яких правовідносинах,
пов'язаних з проведенням конкурсу та укладенням договору купівлі-продажу акцій
ВАТ "Львівський завод телеграфної апаратури" з Фондом державного
майна України, не перебувала.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що проведення конкурсу з
продажу пакета акцій ВАТ "Львівський завод телеграфної апаратури" та
укладення договору купівлі-продажу пакету акцій за результатами такого конкурсу
не було підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків позивачки, у
зв'язку з чим інформаційне повідомлення про повторне проведення конкурсу з
продажу пакета акцій ВАТ "Львівський завод телеграфної апаратури",
наказ Фонду держмайна України, яким затверджено План розміщення акцій ВАТ
"Львівський завод телеграфної апаратури" та договір купівлі-продажу
акцій ВАТ "Львівський завод телеграфної апаратури" від 27.02.2002
року №КПП-354 не торкаються, а тому і не порушують прав та інтересів позивачки.

У зв'язку з відсутністю юридичної
зацікавленості та повноважень на представництво інтересів ВАТ "Львівський
завод телеграфної апаратури", яке було учасником спірних правовідносин і
якому належить право оскаржувати акти та угоду, позивачка згідно п.1 ст. 136
ЦПК України (в редакції 1963 року) не мала права на звернення до суду із
зазначеним позовом.

З урахуванням викладених фактів,
судом апеляційної інстанції було зроблено обґрунтований висновок про те, що
висновки суду першої інстанції є правильними і такими, що відповідають вимогам
процесуального закону чинного на момент вирішення справи.

Встановлено і це
вбачається з матеріалів справи, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі
обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, суди
першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення, що відповідають вимогам
закону. Висновки судів достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

Доводи касаційної скарги зазначені висновки суду не
спростовують та зводяться до
незгоди з ними.

Відповідно до ст. 86 КАС
України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч.1 ст. 224
КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення,
а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при
ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 2201,
224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1-
залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19
квітня 2005 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2005 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання і
оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: