Справа № 2/128
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2008-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м. Київ

26.05.2008 р.
19:45 №
2/128

За
позовом ОСОБА_1

До Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в м. Києві

Про визнання протиправним та нечинним
рішення

Суддя
Келеберда В.І.

Секретар
Мельникова Л.В.

Представники сторін:

Від
позивача ОСОБА_2

Від
відповідача Губарева О.М., Старостенко О.О.

Обставини справи:

Позов
заявлено про визнання протиправним та нечинним рішення Головного управління МВС
України в м. Києві від 07.01.06р. б/н про заборону ОСОБА_1 в'їзду на територію
України на п'ять років.

В
обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на Конвенцію про захист прав і
основних свобод людини, Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства»та вказав на ті обставини, що ним не скоєно злочину або
адміністративного правопорушення на території України, а відповідачем рішення
прийнято із порушенням процедури та без правових підстав.

Після
оголошеної перерви в судовому засіданні позивач уточнив свої вимоги та просить
суд визнати протиправним та нечинним рішення відповідача від 28.01.06р. про
заборону ОСОБА_1 в'їзду на територію України на п'ять років.

Відповідно
до ст. 51 КАС України позивач має право змінити підставу або предмет позову,
збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від
адміністративного позову в будь-який час до закінчення судового розгляду, а
тому суд прийняв до розгляду зазначені уточнення позивача.

Відповідач
проти позову заперечив. В якості безпідставності вимог позивача зазначив, що
ОСОБА_1 вчинено особливо тяжкі злочини, за які він перебував у міжнародному
розшуку, в зв'язку з чим Шевченківським районним судом м. Києва 09.12.05р.
ухвалено рішення про примусове видворення ОСОБА_1 При цьому представник
відповідача зазначив, що рішення суду позивачем оскаржено не було та набрало
законної сили, а в силу вимог ч.1 ст.32 Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»видворення іноземця може супроводжуватися
забороною подальшого в'їзду в України до п'яти років.

Розглянувши
подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

09.12.05р.
Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено постанову у справі № 2і-13853
за адміністративним позовом Головного управління МВС України в м. Києві до
ОСОБА_1 про видворення за межі України та позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ МВС
України в м. Києві про визнання неправомірним рішення ГУ МВС України в м. Києві
від 30.11.05р. про скасування рішення про набуття громадянства України.

Як
вбачається з наведеного рішення суду, громадянин Ізраїлю ОСОБА_1, 1964 року
народження, підлягав примусовому видворенню за межі України. Такий висновок
суду зроблено на підставі даних, отриманих ГУ МВС України в м. Києві від НЦБ
Інтерполу держави Ізраїль.

22.01.06р.
Окружним судом в м. Єрусалим ухвалено вирок по відношенню до ОСОБА_1, а
25.10.07р. Комісією по звільненню ухвалено постанову про умовне звільнення
позивача з в'язниці Маасиягу, при цьому ОСОБА_1 заборонено виїжджати з держави
Ізраїль до 13.07.09р.

Як
зазначає представник позивача, на час розгляду даної адміністративної справи
позивач отримав дозвіл на виїзд з держави Ізраїль, яким правом ОСОБА_1
неодноразово скористався, відбуваючи до США та країн Європи. Проте відповідних
документальних доказів щодо наведених обставин суду не пред'явлено.

28.01.06р.
ГУ МВС України в м. Києві прийняло рішення про заборону в'їзду ОСОБА_1 на
територію України строком на п'ять років.

Відповідне
доручення з цього приводу, згідно постанови Кабінету Міністрів України від
22.01.2001р. № 35 «Про затвердження Положення про порядок надання Державній
прикордонній службі та виконання нею доручень правоохоронних органів щодо осіб,
які перетинають державний кордон України», було направлено відповідачем до
Управління прикордонного контролю та реєстрації Прикордонної служби.

Правові
підстави, що регулюють обмеження в'їзду іноземців та осіб без громадянства на
територію держави України, визначені Законом України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»та постановою Кабінету Міністрів України від
29.12.95р. № 1074, якою затверджено Правила в'їзду іноземців та осіб без
громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її
територію.

Так,
відповідно до ч. 2 ст. 25 наведеного Закону в'їзд в Україну іноземцю та особі
без громадянства не дозволяється в інтересах забезпечення безпеки України або
охорони громадського порядку, а також, якщо це необхідно для захисту прав і
законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

При
ухваленні оскарженого рішення ГУ МВС України в м. Києві від 28.01.06р. про
видворення іноземця (ОСОБА_1) відповідач керувався ч.1 ст.32 Закону України
«Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», якою встановлено
наступне: «іноземець та особа без громадянства, які вчинили злочин або
адміністративне правопорушення, після відбуття призначеного йому покарання чи
виконання адміністративного стягнення може бути видворений за межі України.
Рішення про видворення його за межі України після відбуття ним покарання чи
виконання адміністративного стягнення приймається органом внутрішніх справ за
місцем його перебування з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора
про підстави прийняття такого рішення. За рішенням органу внутрішніх справ видворення
іноземця та особи без громадянства за межі України може супроводжуватися
забороною подальшого в'їзду в Україну строком до п'яти років. Строки заборони
подальшого в'їзду в Україну обчислюються з дня винесення вказаного рішення.
Порядок виконання рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну визначається
законодавством України».

З
огляду на положення наведеної норми, суд приймає до уваги заперечення
відповідача, що Закон не зобов'язує орган внутрішніх справ інформувати про
прийняте рішення про заборону в'їзду особу, відносно якої воно прийнято.

Також
слушними є зауваження представника відповідача щодо процедури прийняття рішення
про заборону в'їзду. Так, згідно п. 17 Правил в'їзду іноземців та осіб без
громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її
територію, у разі наявності підстав, передбачених ч. 2 ст. 25 Закону України
«Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у паспортному
документі іноземця та особи без громадянства службовими особами Державної прикордонної
служби або органів внутрішніх справ ставиться штамп «Заборонено в'їзд в Україну
терміном на ... ». Термін встановлюється органом внутрішніх справ, Служби
безпеки України або Державною прикордонною службою залежно від обставин і
характеру правопорушення від шести місяців до п'яти років. Якщо ці підстави
продовжують існувати, термін може бути продовжено зазначеним органом.

Проте
суд не може погодитись із доводами відповідача щодо правомірності прийнятого
рішення від 28.01.06р. виходячи з наступного.

Як
зазначено у ст. 32 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без
громадянства»відповідач наділений правом прийняти рішення про заборону в'їзду
на територію України, проте підставою для застосування такого обмеження
визначено вчинення особою злочину або адміністративного правопорушення на
території України.

Стаття
62 Конституції України закріпила такий принцип права, за яким особа вважається
невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню,
доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним
вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні
злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суду
не пред'явлено будь-яких інших рішень суду (постанов або вироків) по відношенню
до ОСОБА_1, які були прийняті національними судами України, окрім рішення
Шевченківського районного суду м. Києва про примусове видворення позивача за
межі України. При цьому, об'єктом дослідження у зазначеній адміністративній
справі була інформація ГУ МВС України в м. Києві щодо вчинення ОСОБА_1 злочинів
на території іншої держави. Також суд звертає увагу, що при розгляді справи №
2і-13853 районний суд керувався ст. 21 Закону України «Про громадянство
України», яка визначає підстави скасування рішення про оформлення набуття
громадянства України, та не надавав оцінки діям чи бездіяльності позивача або
відповідача з урахуванням положень ст.ст. 25, 32 Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без громадянства».

Крім
того, прийняття рішення про заборону в'їзду за умовами загальної норми, можливе
лише одночасно з прийняттям рішення про видворення у порядку ч.1 ст. 32 Закону
України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Як
вбачається з матеріалів справи та з наведеної постанови Шевченківського
районного суду м. Києва, рішення про видворення в порядку ч. 1 ст. 32
наведеного Закону не приймалось взагалі.

Таким
чином суд приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів
на підтвердження факту вчинення злочину або адміністративного правопорушення
ОСОБА_1 на території України, за наслідками вчинення яких до особи може бути
застосовано санкцію у вигляді заборони в'їзду на територію України.

Відповідно
до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики
Європейського суду з
прав людини»суди застосовують
при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і
практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З
огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у
рішенні у справі «Ліу та Ліу проти Росії»щодо наявності декількох процедур у
внутрішньому законодавстві країни при розгляді питання про депортацію особи,
суд приходить до висновку, що відповідачем порушено право позивача на вільне
пересування, яке ОСОБА_1 набуває 13 липня 2009 року, а термін заборони в'їзду
на територію України встановлено на п'ять років, що спливає 28.01.2011 року.

Національне
законодавство України встановило принцип рівності всіх людей перед законом
незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та
національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру
занять, інших обставин.

З
огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог
позивача, а тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись
ч.3 ст. 160, ст.ст. 161-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати
протиправним та нечинним рішення Головного управління Міністерства внутрішніх
справ України в м. Києві від 28.01.2006р. про заборону ОСОБА_1 в'їзду на
територію України терміном на п'ять років.

На
постанову може бути подана апеляційна скарга в порядку ст. 186 КАС України
шляхом подання заяви про апеляційне оскарження постанови протягом 10 днів з дня
її проголошення чи складення повного тексту постанови та наступного подання
апеляційної скарги протягом 20 днів з дня подання заяви про апеляційне
оскарження.

Постанова
набирає законної сили у порядку, встановленому ст.254 КАС України.

Суддя
В.І. Келеберда