Справа № 22а-557/2007
Суддя: Славгородська Н.П.
Дата ухвалення: 2007-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №
22а-557/07 Головуючий
по 1 інстанції Стрельніков Д.В.
Категорія 40 Доповідач
апеляційного суду Славгородська Н.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2007
року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого -
Славгородської Н.П.,

суддів:
Базовкіної Т.М., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі
Танцуріній С.М.,

за участю:
представника відповідача Заворотнього С.М.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві адміністративну справу

за апеляційними
скаргами ОСОБА_1 і управління праці та соціального захисту населення
Миколаївської районної державної адміністрації (далі - УПСЗН

Миколаївської РДА) на постанову Миколаївського районного
суду Миколаївської області від 5 лютого 2007 року за позовом ОСОБА_1 до УПСЗН Миколаївської РДА
про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2006 р.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до УПСЗН Миколаївської РДА про скасування
наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позивач
зазначав, що з 1 березня 2001 р. працював на посаді завідуючого Комсомольським
центром праці та соціального захисту населення. Наказом начальника УПСЗН
Миколаївської РДА № 59-К від 19 червня 2006 р. був звільнений на підставі п.п.
2, 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання своїх посадових обов'язків,
наказів начальника управління, доручень начальників відділів управління. З
наказом не згодний, вважає, що він суперечить трудовому законодавству. З 26
березня по листопад 2005 р. він був відсутній через тяжку травму руки, став
інвалідом, а потім до 23 січня 2006 р. знаходився у відпустці. За цей час
змінилася законодавча база, появились нові методичні рекомендації по
організації роботи, які він самостійно вивчав після виходу на роботу. Після
проведення перевірок другий екземпляр акту для усунення виявлених недоліків
йому не надавався.

Постановою
Миколаївського районного суду Миколаївської області від 5 лютого 2007 р.
визнано наказ № 59-К від 19 червня 2006 р. протиправним і скасовано, ОСОБА_1
поновлено на посаді завідуючого Комсомольського центру праці та соціального
захисту населення, стягнено на його користь з УПСЗН Миколаївської РДА 7133 грн.
03 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 500 грн. моральної
шкоди, а всього 7633 грн. 03 коп. і 84 грн. 83 коп. судового збору. Допущено
негайне виконання рішення.

В апеляційних
скаргах:

- ОСОБА_1,
посилаючись на те, що суд не в повній мірі задовольнив його позов, просить стягнути на його користь 5000 грн. моральної

2

шкоди, визнати
недійсними накази № 35-1 від 20 квітня 2006 р. і № 47-к від 15 травня 2006 р. і
зобов'язати відповідача скасувати їх, визнати недійсним запис у трудовій книжці
про звільнення за зобов'язати відповідача скасувати його, видати йому новий
дублікат трудової книжки без запису, який є недійсним, зобов'язати відповідача
у присутності усього управління принести йому вибачення за свої протиправні
дії;

- начальник
УПСЗН Миколаївської РДА просить скасувати постанову суду і закрити провадження
у справі, посилаючись на те, що провадження у адміністративній справі не
відкривалось і справа не підсудна адміністративному суду.

Заперечуючи
проти апеляційної скарги відповідача, ОСОБА_1 посилається на необґрунтованість
її доводів і просить залишити її без задоволення.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали
справи і перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу позивача необхідно відхилити, а апеляційна скарга відповідача
підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Так, з
матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на посаді завідуючого
Комсомольським центром праці та соціального захисту населення, є державним
службовцем. Наказом начальника УПСЗН Миколаївської РДА № 59-К від 19 червня
2006 р. він був звільнений з посиланням на п.п. 2, 3 ст. 40 КЗпП України.
Однак, як слідує з наказу позивача звільнено за систематичне невиконання своїх
посадових обов'язків, наказів начальника управління, доручень начальників
відділів управління, що передбачено ч. З ст. 40 КЗпП України. При цьому в
наказі не зазначені конкретні проступки позивача. Відносно ч. 2 ст. 40 КЗпП
України ніяких підстав в наказі не наведено (а.с.21).

Згідно ж подання
до профспілкового комітету УПСЗН Миколаївської РДА начальник управління просив
надати згоду на звільнення ОСОБА_1 за п. 2 ст. 40 КЗпП України за виявлену
невідповідність працівника займаній посаді.

Рішенням
профкому від 7 червня 2006 р. надана згода на звільнення позивача за
невідповідність працівника займаній посаді, але з посиланням на п.п. 2, 3 ст.
40 КЗпП України. При цьому п. З дописано і не зроблено застереження (а.с.20).
Крім того, за наданням згоди на звільнення за п. З начальник управління не
звертався.

Заперечуючи
проти позову, відповідач посилався на наказ № 35/1-К від 20 квітня 2006 р., яким позивачу
була оголошена догана за систематичне невиконання своїх посадових обов'язків, і
наказ № 47-К від 15 травня 2006 р. про оголошення йому догани за втрату
фінансового документу (а.с.73,86).

Судом було
встановлено, що фінансовий документ не був позивачем втрачений і був
пред'явлений відповідачу в наступний робочий день після вимоги пред'явити його,
а наказ № 35/1-К є не конкретним. Згідно кваліфікаційного атестату № 014 від 15
березня 2006 р. позивач відповідає кваліфікаційним вимогам займаної посади
(а.с.59), а згідно довідки про інвалідність за станом здоров'я він може
виконувати роботу на своїй посаді (а.с. 14).

За таких
обставин суд правильно дійшов висновку про те, що позивача було звільнено без
законних підстав, а тому обґрунтовано у відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП
України поновив його на роботі.

Відповідач в
апеляційній скарзі не навів доводів відносно неправильності таких висновків
суду.

Встановивши
порушення законних прав позивача, які призвели до моральних страждань, на
підставі ст. 237-1 КЗпП України суд дійшов правильного висновку про
обґрунтованість вимог про відшкодування моральної шкоди.

Доводи позивача
в апеляційній скарзі про те, що компенсація моральної шкоди не може бути менше
5000 грн., є необґрунтованими. Розмір відшкодування моральної шкоди судом
визначено з врахуванням обставин даної справи і засад розумності, виваженості
та справедливості.

3

Суд також
обґрунтовано вирішив питання про стягнення на користь позивача середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з цим, суд
неправильно визначив його розмір.

При обчисленні
середньої заробітної плати суд виходив з виплат за останні шість місяців роботи
позивача, що передували місяцю звільнення.

Тоді як, для
оплати за час вимушеного прогулу середня заробітна плата відповідно до п. 2
Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 з наступними змінами і
доповненнями, обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці
роботи, що передували звільненню.

Згідно довідки
УПСЗН Миколаївської РДА (а.с.91) заробітна плата позивача за квітень і травень
2006 р. складала 642 грн. 10 коп. та 602 грн. Тому середньомісячна заробітна
плата буде 622 грн. 05 коп., середньоденна - 31 грн. 10 коп. (1244,10:40р.д.).
Отже, за період з 19 червня 2006 р. по 5 лютого 2007 р. середній заробіток
позивача складає 4758 грн. 65 коп. (622,05х7мес.+31,10х13р.д.) без утримання
прибуткового податку й інших обов'язкових платежів. За відрахуванням отриманих
позивачем при звільненні 233 грн. 61 коп. грошової компенсації за невикористану
відпустку з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за час
вимушеного прогулу 4525 грн. 04 коп. середньої заробітної плати без утримання
прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

Виходячи із
задоволених вимог, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача
в дохід держави згідно ст. 94 КАС України, становить 68 грн. (51+8,50+8,50).

Враховуючи
викладене, на підставі п. 1 ст. 201 КАС України постанова суду в частині
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і судових витрат
підлягає зміні.

Доводи
відповідача в апеляційній скарзі, що справа не підсудна адміністративному суду,
є необґрунтованими. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 17 КАС України компетенція
адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Що стосується
посилань апелянта на те, що провадження у адміністративній справі судом не
відкривалось, а відкрито у цивільній справі, то ця обставина не зазначена в
ст.ст. 202, 204 КАС України як підстава для скасування постанови суду.

Викладені
позивачем в апеляційній скарзі інші вимоги, крім відшкодування моральної шкоди,
позивачем не заявлялись і судом першої інстанції не розглядались, а суд
апеляційної інстанції розглядає справи в межах заявлених вимог. Крім того, КЗпП
України не передбачено принесення вибачення в разі поновлення працівника на
роботі, а вимога про визнання недійсним запису у трудовій книжці про звільнення
є зайвою.

Керуючись
статтями 195, 201, 207 КАС України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити, а апеляційну скаргу управління праці та соціального
захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації задовольнити
частково.

Постанову
Миколаївського районного суду Миколаївської області від 5 лютого 2007 р.
змінити.

Стягнути з
управління праці та соціального захисту населення Миколаївської районної
державної адміністрації на користь ОСОБА_1 4525 грн. 04 коп. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу без утримання прибуткового податку й інших
обов'язкових платежів і в дохід держави 68 грн. судового збору.

4

В іншій частині
вказану постанову залишити без змій.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом одного місяця
може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду
України.