Справа № 22-а-5016/2008
Суддя: Сіваченко І.В.
Дата ухвалення: 2008-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

у 1 інстанції - Семіряд І.В. Суддя-доповідач
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

27 травня 2008
року справа №
22-а-5016/08

Колегія суддів
Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді

Сіваченка І.В.

суддів при секретарі за участі позивача

Василенко Л.А., Дяченко С.П. Скопинській А.О. ОСОБА_1

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу

Управління праці та соціального захисту
населення Пролетарської районної в м. Донецьку ради

на постанову

Пролетарського районного суду м. Донецька

від

31 березня 2008 року

по справі

№ 2-а-87/08

за позовом

ОСОБА_1

до

Управління праці та соціального захисту
населення Пролетарської районної в м. Донецьку ради

про

стягнення недоотриманих сум на
оздоровлення, -

В С Т А Н О В
И Л
А :

18.02.2008
року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Постановою Пролетарського районного суду м.
Донецька від 31.03.2008 року позов ОСОБА_1до
Управління праці та соціального захисту населення
Пролетарської районної в м. Донецьку ради про стягнення грошових сум на
оздоровлення за 2002-2007 роки було задоволено частково, а саме задоволено за
2002, 2003, 2004, 2005, 2007 роки. В частині стягнення щорічних виплат на
оздоровлення за 2006 рік ОСОБА_1 відмовлено, оскільки відповідно до п.37 ст.77
Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» дія абзацу другого та третього частини
четвертої статті 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” була зупинена в частині
виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної
плати на 2006 рік.

Суд
першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач дійсно є учасником
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції 1
категорії і є інвалідом 3 групи та перебуває на обліку у відповідача, при цьому
розмір мінімальної заробітної плати на момент виплати становив:

- у 2003 році - 185 грн.;

- у 2004 році - 205
грн..;

- у 2005 році - 237 грн.;

- у 2006 році - 375 грн.;

- у 2007 році - 460 грн.

В порушення зазначених норм
відповідачем щорічна допомога у визначеному розмірі позивачеві не нарахована і
не сплачена. Фактично нараховано та сплачено:

- в 2002 році - 21 грн. 50 коп.;

- в 2003 році - 21 грн. 50 коп.;

- в 2004 році - 21 грн. 50 коп.;

- в 2005 році - 90 грн.;

- в 2006 році - 90 грн.;

- в 2007 році - 90 грн.

Таким чином, суд першої
інстанції вирішив, що позивач щорічно повинен був отримати від відповідача
разову грошову допомогу у таких розмірах:

за 2002
рік - (185 гривень х 4) - 21,50 гривень = 718 гривень 50 коп.;

за 2003 рік - (205 гривень х 4) - 21,50 гривень = 798
гривень 50 коп.;

за 2004 рік - (290 гривень х 4) - 21,50 гривень = 1138
гривень 50 коп.;

за 2005
рік - (375 гривень х 4) - 90 гривень = 1410 гривень;

за 2007
рік - (460 гривні х 4) - 90 гривень = 1750 гривень.

Тобто судом було встановлено, що фактично за період з 2002 по 2005 та 2007
роки відповідачем було недоплачено позивачеві сума щорічної разової допомоги у
розмірі 5815,50 грн.

Не погодившись з
таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову
суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального права, а саме, він здійснював виплати, керуючись Постановами КМУ
№ 836 від 26.07.1996 р. “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи” та № 562 від 12.07.2005 р. “Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”.

В судовому
засіданні позивач заперечував проти
задоволення апеляційної скарги. Представник відповідача до апеляційного
суду не прибув.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити
частково, а постанову суду частково скасувати, з наступних підстав.

Суд
апеляційної інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1 є учасником
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії і є інвалідом 3
групи.

Відповідно до
ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 р. №
796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) передбачена щорічна допомога на оздоровлення
учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії 3 групи
- у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної
плати визначається на момент виплати.

За 2002, 2003,
2004, Управління виплатило щорічну
допомогу на оздоровлення у розмірі по 21,50 грн., установлені постановою
Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 "Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі
- постанова №836), за 2005 - 2007 роки - по 90 грн., встановлені Постановою КМУ
№ 562 від 12.07.2005 р. “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі - постанова №562).

Відповідно до
ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Зазначеними
постановами № 836 та № 562 усупереч Закону № 796-ХІІ (який встановив розмір
щорічної допомоги як величину, кратну відносно до розміру мінімальної
заробітної плати, визначеної Законом на час здійснення виплати) установлено
конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі й, зокрема, учасникам
ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії 3 групи - 21,50
та 90 гривень (за грошовою реформою 1996 року).

З моменту
прийняття постанови № 836 встановлені нею розміри щорічної допомоги на
оздоровлення залишалися незмінними на 2003-2005 роки, у той час як Верховною
Радою України неодноразово змінювався розмір мінімальної заробітної плати,
щорічно затверджувався державний бюджет.

Тому, оскільки
ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких
рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності
законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору підлягають
застосуванню ст. 48 Закону № 796-ХІІ та Закони України про встановлення розміру
мінімальної заробітної плати на 2002, 2003, 2004, 2005, 2007 роки, а не
постанови № 836 та № 562.

Обґрунтовано суд
першої інстанції також не визнав дії відповідача неправомірними при нарахуванні
позивачеві допомоги на оздоровлення в 2006 році, врахувавши, що дія абзацу
другого та третього частини четвертої статті 48 була зупинена в частині виплати
компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати на
2006 рік згідно із п. 37 ст. 77 Закону України N 3235-IV (3235-15) від
20.12.2005 р. “Про Державний бюджет України на 2006 рік”, який до теперішнього
часу не визнаний неконституційним Конституційним Судом України. Тому не можна
стверджувати, що дії відповідача в цій частини були протиправними.

Зупинення дії
закону не дає право його застосовувати. Такі ж висновки й Верховного Суду
України в аналогічному по суті спору, викладені в Ухвалі від 20 грудня 2006 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ВВДФССНВВПЗУ в м. Добропіллі про відшкодування
моральної шкоди.

Положення
пункту 30 статті 71 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”,
яким зупинено на 2007 рік дію в частині виплати компенсацій і допомог у
розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати -абзаців другого, третього,
четвертого, п'ятого, шостого та сьомого частини першої, частини третьої,
абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого, сьомого частини
четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України „Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” визнані
неконституційними рішенням Конституційного Суду України від № 6-рп від
09.07.2007 р.

Однак судом
першої інстанції помилково було зроблено висновок про правомірність задоволення
вимог позивача щодо стягнення недоотриманих сум на оздоровлення за 2002 рік,
оскільки статтею 2 Закону України від 13.12.2001 року № 2896-ІІІ «Про
встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2002 рік» встановлені
обмеження Кабінету Міністрів України до прийняття Верховною Радою України змін
до законів, у нормах яких для розрахунків застосовується мінімальна заробітна
плата, здійснювати застосування цих норм, виходячи з реальних можливостей видаткової
частини Державного бюджету України на 2002 рік.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції
частково скасувати.

В повному обсязі
постанова складена 30.05.2008 року.

Керуючись ч. 1-3
ст. 160, ст.ст. 167, 195-196, п.1,3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202, п.1 ч.1 ст.
205, ст. 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Пролетарської районної в м. Донецьку ради - задовольнити частково.

Постанову Пролетарського районного суду м. Донецька від 31 березня
2008 року у справі № 2-а-87/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Пролетарської районної в м. Донецьку ради «про
стягнення недоотриманих сум на оздоровлення» - скасувати у частині
стягнення недоотриманих сум на оздоровлення за 2002 рік у розмірі 718,50
гривень, а в цій частині позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанову Пролетарського районного суду м. Донецька від 31 березня
2008 року у справі № 2-а-87/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Пролетарської районної в м. Донецьку ради «про
стягнення недоотриманих сум на оздоровлення» у частині стягнення
недоотриманих сум на оздоровлення за 2003-2005, 2007 роки у розмірі 5097 гривень - залишити без змін.

Постанова
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з
моменту складення її в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: