Справа № 2а-10/2008
Суддя: Панфілова А.В.
Дата ухвалення: 2008-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

№2а-1008копія:
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 липня 2008року
м.Кіровоград

Кіровський районний
суд м.Кіровограда в складі колегії суддів:

головуючого судді - Панфілової А.В.

суддів
Дьомич Л.М.

Бершадської
О.В.

при
секретарі - Столярчук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в
м.Кіровограді справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4до Міністерства юстиції України,
Міністерства фінансів України, Головного управління Державного казначейства
України при Міністерстві фінансів України, Державної судової адміністрації
України про стягнення
невиплаченої заробітної плати, премії , надбавки за інтенсивність та за вислугу років, матеріальної допомоги, грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексів інфляції за несвоєчасний розрахунок, грошової компенсації за невикористане службове обмундирування та побутове забезпечення ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з
адміністративним позовом до Міністерства
юстиції України, Міністерства фінансів України, Головного управління Державного
казначейства України при Міністерстві фінансів України, Державної судової
адміністрації України
про стягнення невиплаченої заробітної плати,премії , надбавки за інтенсивність,та за вислугу років, матеріальної допомоги, грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексів інфляції за несвоєчасний розрахунок, грошової компенсації за невикористане службове обмундирування та побутове забезпечення.

В суді позов підтримали повністю, в обгрунтування позовних вимог зазначили, що перебувають на публічній службі на посадах суддів
Гайворонського районного суду Кіровоградської області, ОСОБА_1 з 1992р.,
ОСОБА_2 з 1982р., ОСОБА_3 з 2000р., ОСОБА_4 з 2003р.

Згідно ст.6 Європейської хартії про статус
суддів рівень винагороди, що виплачується суддям за виконання ними професійних
обов'язків, повинен бути таким, щоб забезпечити їх від тиску, який має на меті
вплинути на їхні рішення чи взагалі на поведінку суддів і в такий спосіб
зашкодити їхній незалежності та неупередженості.

В ст.126
Конституції України закріплено основоположні принципи здійснення правосуддя в
Україні - незалежність і недоторканість суддів.

Відповідно до ст.130 Конституції України, ст.118 Закону України „Про
судоустрій України" передбачено, що фінансування та належні умови для
функціонування судів і діяльності суддів забезпечує держава. Забезпечення
функціонування судової влади передбачає: окреме визначення у Державному бюджеті
України видатків на фінансування судів не нижче рівня, що забезпечує можливість
повного і незалежного здійснення правосуддя відповідно до закону; законодавче
гарантування повного і своєчасного фінансування судів; гарантування достатнього
рівня соціального забезпечення судів.

Відповідно до
ст.120 Закону України „Про судоустрій України" фінансування всіх судів в
Україні здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Відсутність встановлених
нормативів фінансування судів державою не може бути підставою довільного
визначення його обсягів органами законодавчої або виконавчої влади, оскільки
необхідні витрати з Державного бюджету України на суди не можуть скорочуватись до рівня, який не забезпечує
виконання вимог ст.130 Конституції України щодо фінансування судів.

Відповідно до
п.1 Положення „Про Міністерство фінансів
України", затвердженого Указом Президента України від 26.08.1999р.
№108199, Мінфін України є центральним органом виконавчої влади,
підпорядкованим КМУ. Воно забезпечує проведення єдиної державної фінансової,
бюджетної, податкової політики, спрямованої на реалізацію визначених завдань
економічного та соціального розвитку України та здійснює координацію діяльності
у цій сфері центральних органів влади.

Відповідно до п.п.26 п.4 вказаного Положення Мінфін України може
обмежувати або припинення фінансування з державного бюджету лише при наявності
фактів незаконного витрачення і порушень звітності.

Ст.35 Бюджетного
кодексу України передбачено,
що головні розпорядники бюджетних коштів, до 01.01.2003р. Міністерство юстиції
України, а з 01.01.2003р.

Державна
судова адміністрація України, організовують розроблення бюджетних запитів для
подання Мінфіну України.

Виходячи зі змісту ст.36 Бюджетного кодексу України, Мінфін України
проводить аналіз бюджетного запиту, поданого головним розпорядником бюджетних
коштів, із точки зору його відповідності меті, приоритетності, а також
ефективності використання бюджетних коштів; доводить відповідно прогнозні
показники до міністерств, відомств, інших органів виконавчої влади; затверджує
кошториси доходів та видатків Мін'юсту України. На основі результату аналізу Міністр фінансів України
приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту
Державного бюджету України перед поданням його на розгляд КМУ. На основі
аналізу бюджетних запитів, що подаються відповідно до ст.35 Бюджетного кодексу
України, Мінфін України готує проект Закону про Державний бюджет України.

Мін'юст України
повинно було подати до Мінфіну України бюджетний запит, тобто розрахунки
необхідних витрат судової влади, визначених відповідно до Закону України „Про
статус суддів", указів Президента України, постанов КМУ; а Мінфін України
повинно було прийняти рішення про включення до проекту Державного бюджету
бюджетний запит Мін'юсту України.

Відповідно до
Конституції України, положень ст. 19,26,47 Закону України „Про Державний бюджет
на 1999 рік" (про фінансування суддів) зазначено, що згідно з розділом VI
Концепції судово-правової реформи в Україні, схваленої Постановою Верховної
Ради України від 28.04.1999р.№2296-ХЩ2296-12), бюджет на утримання судової
влади не може бути зменшений без згоди Конституційного Суду України, Верховного
Суду України.

Конституційний Суд України в рішенні від 20.03.2002р. у справі за
конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності) положень ст.ст.58,60 Закону України „Про
Державний бюджет України на 2001 рік" та Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2-5,8,9
ч.1 ст.58 України „Про Державний бюджет України на 2001 рік" і п.п.1 п.1
Закону України „Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" (справа
щодо пільг, компенсацій і гарантій) вказав на те, що видатки Державного бюджету
України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України
і положення ч. 1ст. 129, ч.1 ст.130 Конституції України у взаємозв'язку із
положеннями ст.ст.11,44 Закону України „Про статус суддів" створюють
механізм захищеності судової влади, який Верховна Рада України повинна враховувати,
приймаючи Державний бюджет України на відповідний рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004р. у справі за
конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності) положень ст.ст. 44, 47,78,80 Закону
України "Про Державний бюджет України на 2004 рік" та конституційним
поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України
(конституційності) положень ч.ч.2-4 ст.78 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2004 рік" (справа про зупинення дії або обмеження пільг,
компенсацій і гарантій) вказав на те, що, згідно з визначеною раніше правовою
позицією Конституційного Суду України зупинення або обмеження пільг,
компенсацій і гарантій для військовослужбовців, працівників правоохоронних
органів та суддів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням
гарантованого Конституцією України права на їх соціальний захист. Тобто норми
про матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист,
встановлені ст.ст.44,45 Закону України "Про статус суддів", не можуть
бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. Надання суддям передбачених цим
Законом пільг, компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від
грошових доходів суддів та від бюджетного фінансування.

Відповідно до
правової позиції Конституційного Суду України, звуження змісту та обсягу цих
прав шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за
ст.22 Конституції України не допускається. Зупинення їх дії можливе за умови
введення відповідно до п.31ч.1ст.85, п.19ч.1ст.92-Конституції України
надзвичайного стану (ст.64 Конституції України) (рішення Конституційного Суду
України від 20.03.2002р. .К5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і
гарантій та рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. №20-рп/2004 у
справі про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій ).

Тобто, видатки
Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо
Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або
виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і
незалежного здійснення правосуддя згідно із законом.

Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови №7 від 30.05.1997р. «Про
посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» наголосив, що
відповідно до ст.130 Конституції України фінансування та належні умови для
функціонування судів і діяльності судді» повинна забезпечувати держава. Тому невиконання чи неналежне
виконання ст.130 Конституції України відповідними органами чи посадовими
особами слід розцінювати як істотне порушення конституційних засад незалежності
судової влади. При встановленні таких фактів суди мають у встановленому законом
порядку порушувати питання про відповідальність посадових осіб чи про
відповідність законів або інших нормативних актів, якими порушується названа
норма Конституції України.

Скорочуючи видатки на утримання судів України, Мінфін України порушує
ст.130 Конституції України, якою передбачено, що саме держава забезпечує
фінансування та належні умови функціонування судів і діяльності суддів.

Відповідно до Положення про Державне
казначейство України, затвердженого Постановою КМУ від 31.07.1995р. №590,
організація виконання Державного бюджету України,
управління наявними коштами державного бюджету і здійснення фінансування
видатків державного бюджету покладено на Державне казначейство України, яке діє
при Мінфіні України.

Цільове
фінансування видатків державного бюджету забезпечується Державним казначейством
України.

Відповідно до п.1 ст.44 Закону
України «Про статус суддів» заробітна плата суддів складається з посадового
окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та
інших надбавок.

Відповідно до п.4 ст.44 Закону України «Про статус суддів» щомісячна
надбавка за вислугу років судді при стажі роботи понад 3 роки - 10%, понад 5
років - 15%, понад 10 років - 20%, понад 15 років -25%, понад 20 років - 30%,
понад 25 років - 40% від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням
доплати.

Відповідно
до п.2 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту
суддів» від 10.07.1995р. №58495 керівникам судів надано право встановлювати
суддям за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи
надбавки в розмірі до 75% посадового окладу з урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас у межах фонду заробітної плати суду, а також надавати
суддям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань,
спрямовуючи № кошти у розмірі місячного фонду заробітної плати.

Відповідно до п.1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо
матеріального захисту суддів» від 19.09.1996р. №85696 з 01.01.1997р. суддям
установлена щомісячна надбавка за особливий характер роботи та інтенсивність
праці у розмірі 50% від посадового окладу з урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас.

Відповідно до п.1 Указу Президента України «Про деякі
заходи матеріального забезпечення суддів у зв'язку з додатковим навантаженням»
від 05.03.2002р. №220 керівникам судів надано право, виходячи з рівня
кваліфікації суддів, здійснюваних ними додаткових функцій, напруженість та
складність роботи, встановлювати суддям надбавки в розмірі до 80% посадового
окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

Згідно п.2
Постанови КМУ від 13.12.1999р. №2288 «Про впорядкування умов оплати праці
працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх
виконавчих органів, органів прокуратури, суддів та інших органів» (з
послідуючими змінами і доповненнями) керівникам судів надано право в межах
установленого фонду оплати праці здійснювати преміювання працівників відповідно
до їх, особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання
утвореного у розмірі тримісячного фонду оплати праці та економії фонду оплати
праці, надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення
соціально-побутових питань та на оздоровлення в розмірі середньомісячної
заробітної плати.

Відповідно до ст.123 Закону України „Про судоустрій
України" розмір заробітної плати (грошового забезпечення) судді повинен
забезпечувати його фінансову незалежність та визначається відповідно до Закону
України „Про статус суддів" та інших нормативних актів оплати праці суддів
і не може бути зменшений.

З наведеного
слідує, що заробітна плата судді складається не лише з посадового окладу та
доплат і за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років, але і з премій та
інших надбавок, встановлених
нормативними актами. А тому надбавки, встановлені названими указами
Президента України та постановами Кабінету Міністрів України входять до заробітної
плати суддів, а тому мають виплачуватися як їх невід'ємна частина, і скорочення
бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів,
надбавок, доплат до них та зменшення фінансування інших передбачених цими атами
законодавства гарантій, пільг і компенсацій, оскільки забезпечують фінансову
незалежність суддів.

Відповідно до п.5
ст.44 Закону України «Про статус суддів» суддям надається щорічна відпустка з
наданням додаткового посадового окладу.

Відповідачі
необґрунтовано обмежили їх
протягом 1995-2006 р.р. виплату премій, надбавок за інтенсивність та
вислугу років, матеріальних допомог. При цьому, ними не
визначається заборгованості. Відповідно до ст.ст.1,2 Закону України «Про оплату
праці» дані виплати входять у структуру заробітної плати.

В порушення ст.130 Конституції
України, ст.44 Закону України „Про статус суддів" протягом 1995-2006 р.р. відповідачі через
недофінансування безпідставно обмежили позивачів щодо нарахування та
виплату в повному обсязі заробітної плати, а саме: систематично не
нараховувалась та не виплачувалась премія та в неповному обсязі нараховувалась і частково
виплачувалась надбавка за інтенсивність та вислугу років, доплати, матеріальна
допомога, не надавались додаткові посадові оклади при наданні відпусток.

Відповідно до ст.233 КЗпП України у
разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до п.1
Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів»
від 10.07.1995р. №58495 позивачі, звільнені від сплати прибуткового податку.

У зв'язку з набранням чинності з 01.01.2004р. Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб», який передбачає лише соціальні пільги по
сплаті вказаного податку, протягом 2004-2006р.р. з нарахованої заробітної плати
було утримано податок із доходів фізичних осіб.

В результаті справляння податку з
доходів фізичних осіб сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати
вказаного податку у січні 2004 року стала нижчою, ніж розмір зарплати,
нарахованої суддям у УІ кварталі 2003 року.

Відповідно до п.п.22.2, 22.7 ст.22 Закону
України «Про податок з доходів фізичних осіб», ст.48, п.44 ст.80 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2004 рік», які застосовуються по актам щодо
механізму виплати компенсацій та розпорядження КМУ «Про деякі питання оплати
праці суддів» від 20.01.2004р. №22-р головам судів загальної юрисдикції
дозволено здійснювати у 2004 році компенсаційні виплати суддям, пов'язані із
справлянням податку за Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації повинна
здійснюватись за рахунок бюджетних призначень на оплату праці, передбачених у
Державному бюджеті України на утримання органів судової влади. Податок з
доходів фізичних осіб, утриманий із заробітної плати суддів, не повинен перераховуватись на єдиний казначейський
рахунок державного бюджету.

Джерелом виплати грошової компенсації суддям є нарахована сума податку з
доходів фізичних осіб, утриманого із заробітної плати суддів, яка повинна
залишитися в розпорядженні відповідної судової установи для здійснення
рівноцінної та повної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб.

Однак вказана грошова компенсація
стягнутого податку з доходів фізичних осіб відповідачами виплачена не була.

На підставі ст.34
Закону України «Про оплату праці» позивачі
зазначають, що мають право на компенсацію втраченої частини
грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням
індексу зростання цін на споживчі товари й тарифів на послуги за період з 1997
р. по даний час, як це передбачено постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 «Про
затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» в порядку, встановленому
постановою КМУ від 20.12.1997р. №1427 (із змінами, внесеними ПКМУ від
23.04.1999р. №692).

Згідно листа Верховного Суду України
№62-97 від 03.04.1997р. «Про рекомендації відносно порядку застосування
індексів інфляції при розгляді судових справ», індекси інфляції розраховуються
Міністерством статистики України помісячно.

Сума компенсації визначається
відповідно до визначеного індексу на момент фактичної виплати заборгованості. І
обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за
повідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту
індексу споживчих відсотках для визначення
компенсації.

Індекс споживчих
цін для визначення розміру компенсації обчислюють множенням місячи індексів
споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому до розрахунку не
включається лише індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід.

Постановою Президії Верховної Ради України від
15.11.1993р. №3592-12 було затверджено описи й зразки мантії та службового
обмундирування суддів. КМУ було доручено забезпечити виготовлення мантій та
службового обмундирування суддів України.

Постановою КМУ від
19.03.1994р. №177„Про норми забезпечення службовим обмундируванням суддів
України", Мінфін України зобов'язане передбачати, починаючи з 1994 року
виділення бюджетних асигнувань для забезпечення суддів службовим обмундируванням,
мантіями й знаками судді України.

На підставі цієї постанови, наказом Міністерства юстиції України від
22.04.1994р. №1б5 було затверджено Положення про порядок одержання, обліку,
видачі та носіння службового обмундирування суддів України. Відповідно до
п.2.10 цього Положення, за одяг, який не виданий згідно з нормами; забезпечення
з причин незалежних від Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду
України, Мін'юсту України, суддям виплачується грошова компенсація вартості
даного одягу.

Разом із тим
Законом України „Про деякі заходи
щодо економії бюджетних коштів" від 17.02.2000р. було
призупинено дії положень 4.8,9,12,13 ст.44 Закону України „Про статус
суддів".

Рішенням
Конституційного Суду України від 20.03.2002р; положення вказаного закону,
закріплене в п. 1 ст.1,
визнане неконституційним, вони втрачають чинність із дня ухвалення рішення
Конституційного Суду. Таким чином, положення ст.44 Закону України „Про статус
суддів" щодо надання службового обмундирування діють лише з 20.03.2002
року.

В зв'язку
з невиконанням вказаних вище нормативних актів і відсутністю цін на службове
обмундирування, розрахунок суми компенсації за не отримане службове
обмундирування за останні три роки перед зверненням до суду ними визначається в
ринкових цінах на час звернення з позовом до суду. Згідно наведеного розрахунку
сума вказаної компенсації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 становить по 5298 гри., ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 становить по 5287 грн. відповідно до наданого в позові розрахунку.

Відповідно до абз.2 ч.9 ст.44 Закону
України «Про статус суддів» суддям надається 50-відсоткова знижка плати за
займане ними та членами їх
сімей житло, комунальні послуги
(водопостачання, газ, електричну та теплову енергію, установку і користування
індивідуальним домашнім телефоном).

Разом із
тим Законом України „Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" від
17.02.2000р. було призупинено дії положень ч.8,9,12,13ст.44 Закону України „Про
статус суддів".

Рішенням
Конституційного Суду України від 20.03.2002р. положення вказаного Закону,
закріплене в п.і ст.1,
визнане неконституційним, вони втрачають чинність із дня ухвалення рішення
Конституційного Суду. Таким чином, положення ст.44 Закону України „Про статус
суддів" щодо надання суддям 50-відсоткової знижки плати за займане ними та
членами їх сімей житло, комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну та
теплову енергію, установку й користування індивідуальним домашнім телефоном)
також діють з 20.03.2003 року.

Оскільки, відповідно до правової
позиції Конституційного Суду України, надання суддям передбачених ст.ст. 44,45
Закону України "Про статус суддів" пільг, компенсацій і гарантій не
може ставитися у залежність від грошових доходів суддів та від бюджетного
фінансування, а також норми про матеріальне й побутове забезпечення суддів, їх
соціальний захист, встановлені цим Законом, не можуть бути скасовані чи знижені
без відповідної компенсації важають , що мають право отримати
від відповідачів таку компенсацію за побутове забезпечення (50% сплаченої
кожним "плати "за" займане та членами сімей житло, комунальні
послуги (водопостачання, газ, електричну та теплову енергію, установку і
користування індивідуальними домашніми телефонами). Відповідно
надано розрахунок суми компенсації за побутове обслуговування .

З
урахуванням того, що Міністерство юстиції України не організувало належного
матеріально-технічного забезпечення судів загальної юрисдикції, кошти для
виплати заборгованості по заробітній платі, видачі службового обмундирування,
забезпечення надання 50-відсоткової знижки плати за займане ними та членами
сімей житло, комунальні послуги, повинно було перебачити Міністерство фінансів
України, не донараховану заробітну плату та грошову компенсацію стягнутого
податку з доходів фізичних осіб повинно було нарахувати ТУ ДСА в
Кіровоградській області, Державне казначейство України повинно було
перерахувати-ці кошти для безпосередньої виплати, тому вважають, що їх права порушені
з вини вказаних відповідачів.

В силу специфіки роботи і стосунків з
відповідачами раніше не мали можливості
звернутись до суду з даним позовом, тому
просять суд поновити строк позовної
давності за період 1995-2004 р.р.

Розмір позовних вимог по стягненню невиплачених заробітної плати, премій,
надбавок за
інтенсивність та вислугу
років, матеріальної допомоги, додаткових посадови окладів при над відпусток,
грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, компенсації втраченої
чаестини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати визначили та уточнили відповідно
до висновку судової економічної експертизи .

Міністерство фінансів України в заперечення
на позовну заяву ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4до Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів
України, Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві
фінансів України, Державної судової адміністрації України про стягнення
невиплаченої заробітної плати, премії, надбавки за інтенсивність та за вислугу
років, матеріальної допомоги, грошової компенсації сум податку з доходів
фізичних осіб з урахуванням індексів інфляції за несвоєчасний розрахунок,
грошової компенсації за невикористане службове обмундирування та побутове
забезпечення зазначили.

Статтею 95 Конституції України
встановлено, що будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і
цільове спрямування цих видатків визначаються виключно законом про Державний
бюджет України.

Відповідно до частини 1 статті 2
Закону України ,Про
оплату праці" основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу
відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування,
посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і
відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Законами України Про Державний бюджет
України на 1995-2004 роки видатки для судів на фінансування основної заробітної
плати були передбачені в повному обсязі, оскільки такі виплати є обов'язковими.

Поряд з цим, згідно з частиною 2
статті 2 Закону України „Про оплату праці" винагорода за працю понад
установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови
праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих
завдань і функцій є додатковою заробітною платою і носить необов'язковий
характер, оскільки встановлювати її розмір являється пріоритетом фонду
заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ на відповідний бюджетний період.

Відповідно до положень Указу Президента України « Про заходи щодо соціального захисту суддів"
від 10 липня 1995 року №584 Указу
Президента України „Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення
суддів" від 19 вересня 1996 року №856/96, Указу Президента України „Про
деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв'язку з додатковим
навантаженням" від 5 березня 2002 року №220/2002, постанови Кабінету
Міністрів України „Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату
органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів,
органів прокуратури, судів та інших органів" від 13 грудня 1999 року №2288
зазначені виплати державні органи та інші бюджетні установи і організації
здійснюють на підставі рішень керівників цих установ у межах бюджетних
асигнувань, виділених на їх утримання.

Крім того зазначають, що видатки,
передбачені в Державному бюджеті України на 1995-2004 роки на оплату праці
суддів судів загальної юрисдикції були фактично здійснені Державним
казначейством України на 100% від плану.

Разом з цим, бюджетні кошти
використовуються на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Останні
встановлюються законом про Державний бюджет України (п.8 ч.і ст.7, ч.ч. 1, 2
ст. 23 Бюджетного
кодексу України).

Відповідно
до законів України Про Державний бюджет України щорічно затверджуються
асигнування для головних розпорядників коштів. Пунктом 2 Указу Президента
України „Про заходи щодо забезпечення наповнення державного бюджету та
посилення фінансово-бюджетної дисципліни" від 28.02.97 № 187 визначено, що
витрачання коштів органами виконавчої влади, їх структурними підрозділами,
іншими організаціями, які фінансуються за рахунок Державного бюджету України,
бюджету Автономної Республіки Крим, місцевих бюджетів, здійснюється на підставі
їх кошторисів доходів і видатків, які затверджуються у встановленому порядку.

Згідно із
Порядком касового виконання державного бюджету за видатками, затвердженого
наказом Державного казначейства України від 22.01.2001 № 3, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 5 лютого 2001 р. за №104/5295, Порядком
обслуговування державного бюджету за видатками, затвердженого наказом
Державного казначейства України від 25 травня 2004 року № 89, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 10 червня 2004 р. за №716/9315, виділення коштів з
державного бюджету, здійснюється шляхом перерахування органами Державного
казначейства на основі затверджених для цього кошторисів видатків бюджетних
установ. Асигнування, що передбачаються кошторисами, надаються головним
розпорядникам бюджетних коштів, які здійснюють безпосередній розподіл коштів
між відповідними установами.

До 2002
року головним розпорядником коштів
для судів Міністерство юстиції
України, яке відповідно до підпункту 45 пункт} Положення про Міністерство
юстиції, затвердженого Указом Президент України від
30.02.97 № 1396
затверджувало кошторис для
судів та здійснювало розподіл
коштів.

З
01.01.2003 року головним розпорядником коштів, передбачених в Державному
бюджеті на утримання судів загальної юрисдикції є Державна судова адміністрація
України, яка несе відповідальність за фінансування кожного суду (стаття 120
Закону України „Про судоустрій України" від 07.02.2002, №3018-111).

Згідно із статтею 126 Закону України ,Дро судоустрій України"
Державна судова адміністрація України здійснює матеріальне і соціальне
забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників
апарату судів, забезпечує медичне обслуговування і санаторно-курортне лікування
суддів та працівників апарату судів, вживає заходів щодо забезпечення їх
благоустроєним житлом. Оскільки,
Міністерство фінансів України у правовідносинах з позивачами не знаходилося і
не знаходиться, то вимоги до Мінфіну безпідставні.

Щодо
відшкодування сум податку з доходів фізичних осіб, то такі вимоги позивачів є
необгрунтованими.

Абзацом четвертим статті 1 Указу
Президента України ,Про
додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10 липня 1995 року №584/95
було встановлено, що заробітна плата суддів не обкладається прибутковим
податком за місцем основної роботи.

Проте,
Указом Президента України ,Про
визнання такими, що втрачають чинність, деяких указів Президента України"
від 25 грудня 2003 року № 1497/2003 абзац четвертий статті 1 Указу Президента
України „Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10
липня 1995 року №584/95 визнано таким, що втратив чинність з 1 січня 2004 року.

У зв'язку
з чим, заробітна плата суддів, починаючи з 1 січня 2004 року, обкладається
прибутковим податком за місцем основної роботи на загальних підставах,
встановлених Законом України „Про податок з доходів фізичних осіб".

Розпорядженням Кабінету Міністрів України „Про деякі питання оплати праці
суддів" від 20 січня 2004 р. №22-р головам судів загальної юрисдикції
дозволено здійснювати у 2004 році компенсаційні виплати суддям у розмірі до 100
відсотків посадового окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за
місяць після сплати податку на доходи фізичних осіб буде нижчою ніж розмір
середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за IV квартал 2003
року.

Згідно із пунктом 2 зазначеного
Розпорядження такі компенсаційні виплати здійснюються в межах видатків на
оплату праці, передбачених у Державному бюджеті України на 2004 рік на
утримання органів судової влади.

Одночасно, в позові не зазначається
підстав, на яких позивачі звертаються з вимогами до Міністерства фінансів
України. Зокрема, позивачі не перебувають у трудових відносинах з
Міністерством, не наведено також у позові інших фактів та доказів порушення
прав позивачів на отримання компенсаційних виплат саме Міністерством фінансів
України.

У зв'язку з цим, та виходячи з
положень статті 221 Кодексу законів про працю України, вимоги до Міністерства є
безпідставними.

У
2005 та 2006 роках здійснення компенсаційних
виплат сум податку з доходів фізичних осіб суддям законодавством не
встановлено, тому вимоги позивачів необгрунтовані і задоволенню не підлягають.

Позивачі у
підтвердження своїх вимог керуються статтею 48, пунктом 44 частини першої
статті 80 Закону України „Про Державний бюджет України на 2004 рік",
пунктами 22.2, 22.7 статті 22 Закону України „Про податок з доходів фізичних
осіб", дія яких на суддів не
поширюється.

Законом України
від 15.12.92 № 2862 „Про статус суддів" визначено порядок
соціально-побутового та матеріального забезпечення суддів.

Частиною
12 статті 44 цього Закону встановлено, що судді забезпечуються безоплатним
службовим обмундируванням за нормами, які визначаються Урядом України, при
цьому, цією статтею та іншими статтями Закону не передбачається права суддів на
отримання компенсації за невидане службове обмундирування.

Як вбачається з
позову, вимоги позивачів ґрунтуються на положеннях наказу Міністерства юстиції
України від 22.04.94 № 16/5, яким передбачено право суддів на отримання
компенсації за невидане службове обмундирування.

Оскільки право на
отримання компенсації за невидане службове обмундирування у Законі України ,Про
статус суддів", а також в інших законах України не передбачено, то вимоги
позивачів щодо виплати такої компенсації є безпідставними.

Водночас,
Законом України ,Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" від
17.02.2000 року перше речення частини 12 статті 44 Закону України „Про статус
суддів" виключено.

Рішенням
Конституційного Суду України від 20.03.2002 року пункт 1 частини 1
вищезазначеного Закону визнаний неконституційним і втрачає чинність з дня
ухвалення Рішення Конституційним Судом України.

Таким чином,
положення статті 44 Закону України ,Дро статус суддів" в частині надання
суддям службового обмундирування діють лише з 20.03.2002 року, тому позивачі не
мають права на отримання компенсації за невикористане службове обмундирування
за 2000-2002 роки.

Наказом Міністерства юстиції України від 13 березня 2003 року № 19/5,
зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 березня 2003 р. за №201/7522,
з метою приведення нормативно-правових актів Міністерства юстиції України у
відповідність до Закону України „Про судоустрій України" наказ
Міністерства юстиції України від 22.04.94 №16/5 „Про затвердження Положення про
порядок одержання, обліку, видачі та носіння службового обмундирування суддів
України", зареєстрований у Мін'юсті України 12.05.94 за № 99/308, визнано
таким, що втратив чинність, що підтверджує невідповідність вказаного наказу
чинному законодавству.

Закон України
„Про судоустрій України" від 07.02.2002 року набрав чинності з 1 січня
2003 року, то відсутні підстави для здійснення компенсаційних виплат суддям за
невидане службове обмундирування у 2003-2006 роках.

Крім того,
постановою Кабінету Міністрів України від 4 вересня 2003р. №1393 „Про норми
забезпечення мантіями та суддівськими нагрудними знаками суддів судів загальної
юрисдикції" визнано такою, що втратила чинність, постанову Кабінету
Міністрів України від 19 березня 1994 р. № 177 „Про норми забезпечення
службовим обмундируванням суддів України", а тому не має законних підстав
забезпечувати службовим обмундируванням (крім мантії та суддівського
нагрудного знаку) суддів судів загальної юрисдикції України у 2003-2006
роках.

Зазначили, що рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004
року №20-рп/2004 не визнавалася неконституційною втрата чинності постанови
Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 р. № 177. Зазначене рішення Конституційного
Суду України взагалі не містить положень, у яких би згадувалось будь-яке
рішення Уряду України.

Законом не
передбачається здійснення виплат за рахунок коштів державного бюджету на
підставі актів органів виконавчої влади, вимоги позивачів до Міністерства
фінансів України не ґрунтуються на законодавстві.

З огляду на викладене, просять в
позові до Міністерства фінансів України відмовити.

Державна судова адміністрація України
заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 та інших, викладених у позовній заяві
про стягнення компенсації за невикористане службове обмундирування та
невиплачену заробітну плату, премію, компенсаційні виплати, щодо стягнутого
податку з наступних підстав.

Державна судова
адміністрація України утворена Указом Президента України від 29 серпня 2002
року №780 є центральним органом виконавчої влади, що здійснює організаційне
забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, а також інших органів та
установ судової системи (ст. 125 Закону України "Про судоустрій
України").

Організаційне
забезпечення діяльності судів відповідно до частини другої статті 119 Закону
України "Про судоустрій України" становлять заходи фінансового,
матеріально-технічного, кадрового, інформаційного та організаційно-технічного
характеру, спрямовані на створення умов для повного і незалежного здійснення
правосуддя.

Відповідно до п.20 розділу VII
"Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про
судоустрій України" державна судова адміністрація утворюється до 1 січня
2003 року. До утворення державної судової адміністрації зберігається існуючий
порядок організаційного забезпечення та фінансування діяльності судів. До 1
січня 2003 року фінансування і матеріально-технічне забезпечення місцевих та
апеляційних судів здійснюються в обсязі, передбаченому Законом України
"Про Державний бюджет України на 2002 рік. Згідно статті
19 Закону України "Про судоустрій" від 05.06.1981 р. № 2022-Х
організаційне забезпечення діяльності судів у період до 1 січня 2003 року
здійснювали Міністерство юстиції України, Головне управління юстиції в
Автономній Республіці Крим, обласні, Київське і Севастопольське міські
управління юстиції.

Фінансування видатків на організаційне забезпечення діяльності судів
загальної юрисдикції, а також інших органів і установ судової системи,
покладене на державну судову адміністрацію, почалося з 1 січня 2003 року, що
передбачено у Законі України "Про Державний бюджет України на 2003
рік".

Виконання повноважень ДСА України щодо підготовки
матеріалів для формування пропозицій щодо бюджету судів та здійснення заходів
щодо їх фінансування почалося лише з 01.01.2003 року, а відтак підготовку
матеріалів для формування пропозицій щодо бюджету судів та здійснення заходів
щодо їх фінансування на 2003 рік, відповідно до статті 19 Закону України
"Про судоустрій" від 05.06.1981 р. №2022-Х як вид організаційного
забезпечення діяльності судів здійснювали Міністерство юстиції України, Головне
управління юстиції в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське і
Севастопольське міські управління юстиції.

Відповідно до
роз'яснення Міністерства юстиції України (лист від 04.05.00 №30-44-671) питання
правонаступництва центральних органів виконавчої влади повинно бути вирішено в
указах про затвердження Положення про кожний конкретний центральний орган
виконавчої влади з урахуванням покладених на нього функцій. В указі Президента України від 3
березня 2003 року №182/2003 "Про Положення про Державну судову
адміністрацію України" не зазначено, що Державна судова адміністрація
України є правонаступником іншого центрального органу виконавчої влади.

Таким чином, оскільки, Державна судова адміністрація України щодо питань
організаційного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, а також
інших органів та установ судової системи не є правонаступником Міністерства
юстиції України чи будь-якого іншого органу державної влади, то до неї не
переходили матеріальні права і обов'язки по вказаних у даному позові
правовідносинах, а отже ДСА України не може нести відповідальність за
зобов'язаннями, які виникли до 1 січня 2003 року щодо заборгованості у цій
справі.

Щодо стягнення компенсації за невикористане службове обмундирування:
дійсно, відповідно до частини 12 статті 44 Закону України "Про статус
суддів" судді забезпечуються безплатним службовим обмундируванням за
нормами, які визначаються Урядом України.

Норми забезпечення
службовим обмундируванням суддів були передбачені постановою Кабінету Міністрів
України від 19 березня 1994 року №177 "Про норми забезпечення службовим
обмундируванням суддів України". Згідно постанови Кабінету Міністрів
України від 4 вересня 2003 р. № 1393 "Про норми забезпечення мантіями та
суддівськими нагрудними знаками суддів судів загальної юрисдикції"
визначено, що вказана постанова Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994
р. №177 визнана такою, що втратила чинність, і зазначено, що судді
забезпечуються лише мантіями та суддівськими нагрудними знаками.

Що ж до виплати грошової компенсації за невикористане службове
обмундирування, то даний вид грошової компенсації передбачався лише Положенням
про порядок одержання, обміну, видачі та носіння службового обмундирування
судді України, затвердженого наказом Міністра юстиції України від 22.04.1994 р.
№ 16/5.

Для
отримання такої компенсації (згідно пункту 2.10 зазначеного Положення)
необхідна письмова заява судді на ім'я голови суду. Позивачі не надали доказів
того, що вони зверталися із відповідною заявою у 2003 році.

На підставі наказу Міністерства юстиції України від 13.03.2003 року
№19/5 Положення про порядок одержання, обміну, видачі та носіння службового
обмундирування судді України втратило чинність.

Щодо стягнення
заборгованості по заробітній платі:

Згідно з частиною
другою статті 120 Закону України „Про судоустрій України", підпунктом 13
пункту 4 Положення Про Державну судову адміністрацію України, затвердженого
Указом Президента України від 29 серпня 2002 року №780, Державна судова
адміністрація України відповідно до покладених на неї завдань виконує функції
головного розпорядника бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення
діяльності судів загальної юрисдикції.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує
фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Вказаними у позові нормативними актами (Постанова
Кабінету Міністрів України від 13.12.99 №2288 та інші) дійсно передбачається
встановлення (виплата) суддям надбавок та збільшення посадових окладів, проте в
межах асигнувань, передбачених на утримання відповідних судів.

Заробітна плата суддів, відповідно до частини першої статті 44 Закону
України „Про статус суддів" складається з посадового окладу, премій,
доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Оплата
праці суддів відноситься до сфери державного управління і визначається у
грошовому виразі, який встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, пунктом
2 Постанови Кабінету Міністрів України від 13 грудня 1999 року № 2288 „ Про впорядкування умов оплати праці
працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх
виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" зі
змінами затверджені посадові оклади керівних працівників і спеціалістів апарату
місцевих загальних судів. Цією ж Постановою керівникам судів в межах
установленого фонду оплати праці (за особливий характер роботи та інтенсивність
праці) надано право здійснювати преміювання працівників судів відповідно до їх
особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання,
утвореного в розмірі тримісячного фонду оплати праці та економії фонду оплати
праці, а також надавати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових
питань та допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно з частиною
другою статті 19 Конституції України органи державної влади зобов'язані діяти
лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Натомість,
згідно з Порядком касового виконання державного бюджету за видатками,
затвердженого наказом Державного казначейства України від 25 травня 2004 року №
89, виділення коштів з державного бюджету здійснюється шляхом бюджетно-кошторисного фінансування органами
Державного казначейства на основі,
затверджених для цього кошторисів видатків бюджетних установ. Асигнування, що
передбачаються кошторисами, надаються головним розпорядникам бюджетних коштів,
які здійснюють безпосередній розподіл коштів між відповідними установами.

Статтею 2
Указу Президента України "Про заходи щодо забезпечення наповнення
державного бюджету та посилення фінансово-бюджетної дисципліни"
встановлено, що витрачання коштів органами виконавчої влади, їх структурними
підрозділами, іншими організаціями, які фінансуються за рахунок Державного
бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим, місцевих бюджетів (далі -
бюджетні установи), здійснюється на підставі їх кошторисів доходів і видатків,
які затверджуються у встановленому
порядку не пізніше, ніж в місячний строк після затвердження відповідних
бюджетів.

Згідно зі статтею 48 Бюджетного кодексу України, в Україні
застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України,
яка передбачає здійснення Державним казначейством України, зокрема, здійснення
операцій з коштами державного бюджету.

Керуючись частиною другою статті 51 Бюджетного кодексу України,
розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування,
що є підставою для затвердження кошторисів, відповідно до затвердженого
бюджетного розпису. Кошторис є основним плановим документом бюджетної установи,
який надає повноваження щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає
обсяг і спрямування коштів для виконання бюджетною установою своїх функцій та
досягнення цілей, визначених на бюджетний період відповідно до бюджетних
призначень.

Розпорядники
бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадить видатки тільки в
межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Будь-які зобов'язання,
взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням
повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України,
не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Витрати державного бюджету на покриття
таких зобов'язань не можуть здійснюватися (частини 5 і 6 статті 51 Бюджетного
кодексу України).

Відповідно до
пункту 5 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до
виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228, установи мають право брати
бюджетні зобов'язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених
затвердженими кошторисами.

Згідно з частинами першою та сьомою статті 23 Бюджетного кодексу України
будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за
наявності відповідного бюджетного призначення. Після закінчення бюджетного
періоду усі бюджетні призначення втрачають чинність.

Кошти для виплати заборгованості по заробітній платі передбачає
Міністерство фінансів України, а Державне казначейство України перераховує ці
кошти для їх безпосередньої виплати.

Відповідно до Положення про Державне
казначейство України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від
31 липня 1995 р. N 590, Державне казначейство є системою органів державної
виконавчої влади (і діє при Мінфіні), яка крім інших функцій, організовує
виконання Державного бюджету України і здійснює контроль за цим.

При вирішенні
спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи вислугу
років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими
визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені
нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат лише у випадках і
за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні
вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в
зазначених актах відсутністю певних коштів чи фінансування (пункт 8 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику
застосування судами законодавства про оплату праці").

Відповідно до пункту 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати
частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати,
затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року X» 159,
компенсація громадянам втрати частини грошових доходів, у тому числі заробітної
плати, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки
на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих
громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Щодо стягнення
податків з доходів фізичних осіб:

Статтями 67 та 68
Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися
Конституції України та законів України, в тому числі сплачувати податки і збори
в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до
пункту 1.2 статті 1 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб"
(набрав чинності з 1 січня 2004 року) доходом фізичної особи вважається сума
будь-яких коштів, одержаних протягом відповідного звітного податкового періоду
з різних джерел як на території України, так і за її межами, крім переліку
доходів, які не включаються до складу загального місячного або річного
оподатковуваного доходу платника податку.

Згідно з підпунктами 3.1.1 та 4.2.1 Закону України „Про податок з
доходів фізичних осіб" об'єктом оподаткування є загальний місячний
оподатковуваний дохід, до складу якого, зокрема, включаються доходи у вигляді
заробітної плати, інші виплати та винагороди, нараховані (виплачені) платнику
податку відповідно до умов трудового договору.

У разі, якщо норми інших законів чи інших законодавчих актів, що містять
правила оподаткування доходів фізичних осіб, суперечать нормам цього Закону,
пріоритет мають норми цього Закону (пункт 22.2 Закону України „Про податок з
доходів фізичних осіб").

Статтею 11 Закону України „Про статус суддів" встановлено, що
незалежність суддів забезпечується, зокрема, матеріальним і соціальним
забезпеченням суддів відповідно до їх статусу.

Абзацом четвертим
статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584 „Про додаткові
заходи щодо соціального захисту суддів" встановлено, що заробітна плата суддів не обкладається прибутковим
податком за місцем основної роботи.

Проте,
Переліком указів Президента України, що втрачають чинність з 1 січня 2004 року,
затвердженим Указом Президента України від 25 грудня 2003 року № 1497, абзац
четвертий статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584 „Про
додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" визнано таким, що
втратив чинність.

Враховуючи
викладене, з 1 січня 2004 року заробітна плата суддів підлягає обкладенню
податком з доходів фізичних осіб відповідно до Закону України „Про податок з
доходів фізичних осіб".

Компенсаційні виплати суддям після сплати ними податку з доходів
фізичних осіб, здійснюються відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів
України від 20 січня 2004 року № 22-р "Про деякі питання оплати праці
суддів". Пунктами 1 та 2 цього розпорядження передбачено, що голови судів
загальної юрисдикції можуть здійснювати компенсаційні виплати суддям у розмірі
100 відсотків посадового окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати
за місяць після сплати податку на доходи фізичних осіб буде нижчою, ніж розмір
середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за IV квартал 2003
року. Компенсаційна виплата
здійснюється у межах видатків на оплату праці,

передбачених
у Державному бюджеті України на 2004 рік на утримання органів судової влади.

Звертають увагу
на те, що вказана компенсаційна виплата не включається до заробітної плати
суддів. Одночасно наголошують, що додатково кошти на зазначені цілі у
Державному бюджеті України не передбачаються.

Статтею 2 Указу Президента України від 28 лютого 1997 року № 187
"Про заходи щодо забезпечення наповнення державного бюджету та посилення
фінансово-бюджетної дисципліни" встановлено, що витрачання коштів органами
виконавчої влади, їх структурними підрозділами, іншими організаціями, які
фінансуються за рахунок Державного бюджету України, бюджету Автономної
Республіки Крим, місцевих бюджетів (далі - бюджетні установи), здійснюється на
підставі їх кошторисів доходів і видатків, які затверджуються у встановленому
порядку не пізніше, ніж в місячний строк після затвердження відповідних
бюджетів.

Згідно з частинами першою та сьомою статті 23 Бюджетного кодексу України
будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за
наявності відповідного бюджетного призначення. Після закінчення бюджетного
періоду усі бюджетні призначення втрачають чинність.

Відповідно до пункту 5 Порядку складання, розгляду, затвердження та
основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228, установи
мають право брати бюджетні зобов'язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в
межах, установлених затвердженими кошторисами.

Таким чином, вказані асигнування (кошти для виплати суддям компенсації
сум податку з доходів фізичних осіб) оскільки не були передбачені в Державному
бюджеті України на 2004 рік, не були передбачені і у кошторисах видатків
відповідних бюджетних установ.

В даному випадку Державна судова адміністрація України діяла та діє на
підставі законів України про Державний бюджет України на 2004 - 2006 роки,
Бюджетного кодексу України та статті 68 Конституції України, яка передбачає
обов'язкове виконання самої Конституції та законів України, а, отже, не може
бути відповідачем у даній справі.

Враховуючи викладене, просять у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 та інших, викладених у позовній заяві про стягнення
компенсації за невикористане службове обмундирування та невиплачену заробітну
плату, премію, компенсаційні виплати, щодо стягнутого податку до Державної
судової адміністрації України, відмовити.

Міністерство юстиції України в особі представника на обгрунтування
заперечень на позовну
заяву зазначив.

Відповідно до Закону України „Про судоустрій України" від 7 лютого
2002 року фінансове та матеріально технічне забезпечення судів та суддів з 1
січня 2003 року здійснюється Державною судовою адміністрацією України.

Стосовно
фінансування за період з 1995 року по 2003 рік зазначено, відповідно до п.1
ст.44 Закону України „ Про статус суддів" від 1992 року заробітна плата
суддів складається з посадового окладу, премій та доплат за кваліфікаційні
класи, надбавки за вислугу років та інших надбавок.

Позивачі звернулися до суду за
відновленням права на оплату праці, то відповідно до п. 5 ст.4 Закону України
„Про статус суддів" трудові відносини, які не врегульовані цим законом,
визначаються законодавством України про працю. Законом України « Про статус суддів" конкретні
розміри премій чи то якісь особливості стосовно їх виплати та інших платежів не
визначено.

Статтею 2 Закону України „Про оплату
праці" основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до
встановлених норм праці. Вона
встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для
робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це
винагорода за працю понад встановлені норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантії і компенсаційні
виплати, передбачені чинним
законодавством, премії, пов"язані з виконанням виробничих завдань і
функцій.

Виходячи з цього, премія - додаткова заробітна плата не
являється основною як вважають позивачі. Вона враховується лише в межах установлених фондів
оплати праці та граничної чисельності працюючих, зазначених у кошторисі доходів
та видатків відповідного суду. Конкретні розміри преміальної винагороди
визначаються керівниками установ на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.1999 року № 2288 „
Про впорядування умов оплати праці працівників аппарату органів виконавчої
влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури,
судів та інших органів'", то цим положенням обмежується лише максимальна
межа коштів які можуть спрямовуватися на цілі, при плануванні видатків на
утримання установ, премія може бути надана лише на підставі наказу керівника
відповідної установи.

Згідно ст.4 Закону України "Про оплату праці" джерелом коштів
на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету,
до яких відносяться і суди загальної юрисдикції, є кошти, які виділяються з
відповідних бюджетів.

Стаття 18 Закону України „ Про
бюджетну систему України" передбачає, що кошти Державного бюджету України
витрачаються лише на цілі і в межах, затверджених Законом про Державний бюджет.

Відповідно до ст.130 Конституції України
держава, а не Міністерство юстиції України забезпечувало фінансування та
належні умови для функціонування судів і діяльність суддів.У державному бюджеті
України окремо визначаються видатки на утримання суддів.

Частиною другою статті 95 Конституції України закріплено, що виключно
законом про Державний Бюджет України визначаються будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Пункт 8 статті 7, та стаття 23
Бюджетного кодексу України встановлюють, що кошти Державного бюджету України
використовуються тільки на цілі і в межах, затверджених Законом України про
Державний бюджет.

Статтею 120 Закону України „ Про
судоустрій" від 7 лютого 2002 року № 3018 - III визначено засади
фінансування суддів. Фінансування всіх суддів в Україні здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України; щодо фінансового забезпечення діяльності,
зокрема судів загальної юрисдикції здійснює Державна судова адміністрація
України. Державна судова адміністрація України розробляє і затверджує за
погодженням з Радою суддів України єдині нормативи фінансового забезпечення
судів загальної юрисдикції. Відповідальність за фінансове забезпечення діяльності
кожного суду згідно з затвердженими нормативами покладається на державну судову
адміністрацію, контроль за додержанням вимог цього Закону щодо фінансування
судів здійснює Рада суддів України, а також органи державної влади, визначені
законом.

Відповідно
до ст.122 вказаного Закону матеріально - технічне забезпечення місцевих судів
покладається на державну судову адміністрацію і здійснюється на підставі
замовлень відповідного суду, в межах кошторису на утримання даного суду. Згідно
з п.1 ст.
121 зазначеного
Закону суди загальної юрисдикції
фінансуються на підставі кошторисів і помісячних розписів видатків,
затверджених відповідно до вимог цього Закону, в межах річної суми видатків,
передбачених Державним
бюджетним кодексом України.

Статтею
7 Бюджетного кодексу України закріплено принцип цільового використання
бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені
бюджетним призначенням. У зв"язку з тим, що передбачені законами України „
Про державний бюджет" відповідних років на утримання судової влади і
заборгованість по цих платежах у державному бюджеті не враховується, провести
зазначені виплати Міністерство юстиції України не має можливості.

Відділом планування, фінансування,
звітності та контролю Кіровоградського обласного управління юстиції
проаналізовано стан виплат заробітної плати суддям місцевих судів
Кіровоградської області, що проводились з 1995 - 2004 рр.

В ході
проведеної роботи було встановлено, що заробітна плата суддям за відповідний
період виплачувалась відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 2288
від 13.12.1999 р. у відповідності до штатного розпису та кошторисних
призначень.

Виплати
заробітної плати суддям проводились в повному обсязі в межах фонду оплати праці.

Оплата праці
суддям проводилась повністю згідно з затвердженим кошторисом, розмір та порядок
виплат заробітної плати суддів управлінням юстиції ніяким чином не порушувався.

В ситуації, що
склалася, управління юстиції діяло відповідно до норм
Закону України „ Про бюджетну систему України" та Бюджетного Кодексу
України і в межах коштів, передбачених законами України про Державний бюджет.

Пункт 8 ст.7, та ст.23 Бюджетного
кодексу України встановлюють, що кошти Державного бюджету України
використовуються тільки на цілі і в межах, затверджених Законом України про
Державний бюджет.

Починаючи з 2003 року згідно Закону
України „ Про Держаний бюджет України" Міністерству юстиції України кошти
на зазначені цілі не передбачаються.

Зазначено , що
позивачами пропущено строк на звернення з адміністративним позовом до суду
встановлений п.2 ст. 99 КАС України, що згідно з п. 1 ст. 100 цього ж кодексу є
підставою для відмови у задоволені позову.

На підставі вищевикладеного просять суд у позові до Міністерства юстиції
України відмовити.

Представник Державного казначейства України позов не визнав повністю,
для дачі пояснень на обґрунтування заперечень до суду не з»явився.

Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4звернулися з адміністративним позовом до Міністерства
юстиції України, Міністерства фінансів України, Головного управління Державного
казначейства України при Міністерстві фінансів України, Державної судової
адміністрації України про стягнення невиплаченої заробітної плати, премії,
надбавки за інтенсивність, та за вислугу років, матеріальної допомоги, грошової
компенсації сум податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексів інфляції
за несвоєчасний розрахунок, грошової компенсації за невикористане службове обмундирування
та побутове забезпечення.

В ході судового засідання встановлено, що заробітна плата судді
складається не лише з посадового окладу та доплат за кваліфікаційні класи,
надбавок за вислугу років, але і з премій та інших надбавок, встановлених
нормативними актами. А тому надбавки, встановлені указами Президента України та
постановами Кабінету Міністрів України входять до заробітної плати суддів , а
тому мають виплачуватися як їх невід"ємна частина, і скорочення бюджетних
асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок,
доплат до них та зменшення фінансування інших передбачених цими актами
законодавства гарантій, пільг і компенсацій, оскільки забезпечують фінансову
незалежність суддів.

Згідно із статтею 6 Конституції України
28 червня 1996 року, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу
на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і
відповідно до законів України.

Статтею
126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів
гарантується Конституцією і законами України. Вплив на суддів у будь-який
спосіб забороняється.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує
фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У
Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Закон
України "Про статус суддів" від 15.12.92 р. № 2862-ХІІ визначає:

„Судді у
своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежними, підкоряються тільки
законові і нікому не підзвітні.

Гарантії
незалежності суддів встановлюються цим Законом, а також Конституцією України.

Держава
гарантує фінансове та матеріально-технічне забезпечення суддів і судів."
(стаття 3)

Незалежність
суддів забезпечується:

·
встановленим законом порядком їх обрання (призначення),
зупинення їх повноважень та звільнення з посади;

·
створенням необхідних організаційно-технічних та інформаційних
умов для діяльності судів, матеріальним і соціальним забезпеченням суддів

відповідно до їх статусу;

-
особливим порядком фінансування судів.

Всі державні органи,
установи та організації, органи
місцевого самоврядування, громадяни та їх об'єднання зобов'язані
поважати незалежність судових органів і не посягати на неї.

Гарантії незалежності судді,
включаючи заходи його правового захисту, матеріального і соціального забезпечення,
передбачені цим Законом, поширються на всіх суддів України і Автономної
Республіки Крим (стаття 11).

В рішенні Конституційного суду
України від 24 червня 1999 р. № 6-рп/99 у справі про фінансування судів (справа
№ 1-31/99) зазначено, що видатки Державного бюджету України на утримання
судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути
скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який
забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із
законом.

Відповідно до частини третьої
статті 11 Закону України „Про статус суддів" гарантії незалежності суддів
не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Фінансове та
матеріально-технічне забезпечення суддів і судів гарантується державою (частина
третя статті 3 цього Закону).

У вказаному вище рішенні
Конституційного суду України від 24 червня 1999 р. вказано, що обмеження
видатків фінансування судової влади на підставі статті 42 Закону України „Про
Державний бюджет України на 1999 рік" не гарантує належних умов для
повного і незалежного здійснення правосуддя та функціонування судів і підриває
довіру громадян до державної влади, ставить під загрозу утвердження і
забезпечення захисту прав і свобод людини.

Згідно з Основними
принципами незалежності судових органів, схваленими резолюціями 40/32 та 40/146
Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй 29 листопада та 13 грудня
1985 року, на кожну державу - члена ООН покладається зобов'язання виділяти
відповідні кошти, які давали б змогу судовим органам належним чином виконувати
свої функції. Незалежність судових органів гарантується державою і
закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи
зобов"язані поважати незалежність судових органів і дотримуватися її
(пункти 1,7).

Крім того, Віденська
декларація і Програма дій, прийнята на другій Всесвітній конференції з прав
людини 25 червня 1993 року, наголосила на необхідності належним чином
фінансувати установи, які здійснюють правосуддя (пункт 27).

Статтею
123 Закону України "Про судоустрій України" від 07.02.02 р. № 3018-ІП
передбачено, що розмір заробітної плати (грошового забезпечення) судді повинен
забезпечувати його фінансову
незалежність, визначається
відповідно до закону про статус суддів та інших нормативно-правових актів щодо
умов оплати праці суддів і не може бути зменшений.

В рішенні Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №
5-рп/2002, справа № 1-15/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій)
зазначено:

„Положення частини першої статті 129, частини першої статті 130 Конституції
України у взаємозв'язку із положеннями статей 11, 44 Закону України „Про статус
суддів" створюють механізм захищеності судової влади, який Верховна Рада
України повинна враховувати, приймаючи Державний бюджет України на відповідний
фінансовий рік. Зменшення (в тому числі шляхом зупинення дії окремих
нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів
не забезпечує повного і незалежного здійснення правосуддя, нормального
функціонування судової системи, що може призвести до зниження довіри громадян
до державної влади, загрожувати реалізації гарантованого Конституцією України
права людини і громадянина на судовий захист.

Відповідно до статті 6.1 Європейської хартії про статус суддів рівень
оплати професійного виконання суддею своїх повноважень встановлюється таким
чином, щоб ніщо не могло вплинути на його незалежність і неупередженість.

З викладеного випливає, що норми про матеріальне і побутове забезпечення
суддів, їх соціальний захист, встановлені відповідно статтями 44, 45 Закону
України „Про статус суддів", не можуть бути скасовані чи знижені без
відповідної компенсації".

Законом України "Про судоустрій України" від 07.02.02 р.
№3018-111 визначено, що видатки на утримання судів у Державному бюджеті України
визначаються окремими рядками по загальних судах і спеціалізованих судах, а
також окремими рядками по місцевих судах, апеляційних судах (у тому числі
Апеляційному суду України), військових судах (місцевих та апеляційних разом) та
окремо по Касаційному суду України та кожному вищому спеціалізованому суду. Ці
видатки не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Державна судова адміністрація
України розробляє і затверджує за погодженням з Радою суддів України єдині
нормативи фінансового забезпечення судів загальної юрисдикції. Нормативи
доводяться до кожного суду і повинні переглядатися не рідше одного разу на три
роки. Кошторис витрат на утримання кожного суду затверджується на підставі зазначених
нормативів.

Відповідальність за фінансове
забезпечення діяльності кожного суду згідно з затвердженими нормативами
покладається на державну судову адміністрацію. Контроль за додержанням вимог
цього Закону щодо фінансування судів здійснює рада суддів України, (стаття
120).

Суди загальної юрисдикції
фінансуються на підставі
кошторисів і помісячних розписів
видатків, затверджених відповідно до вимог цього Закону в межах річної суми
видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у
порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Видатки на утримання судів не пізніше 10 числа кожного місяця
перераховуються органами Державного казначейства України на рахунки Верховного
Суду України, інших судових установ - головних розпорядників бюджетних коштів
та на рахунки територіальних управлінь державної судової адміністрації - для
фінансування органів та установ, передбачених статтею 120 цього Закону (стаття
121).

Відповідно до статті 93 Кодексу законів про працю України заробітна
плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник
або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір
заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи,
професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської
діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не
обмежується.

Згідно із статтею 44 Закону України від
15.12.1992 р. № 2862-ХІІ „Про статус суддів" заробітна плата суддів
складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи,
надбавок за вислугу років та інших надбавок.

З
метою підвищення стимулюючої ролі посадових окладів працівників апарату органів
виконавчої влади, прокуратури, судів та інших органів Кабінетом Міністрів
України приймалися відповідні Постанови.

З метою вдосконалення оплати
праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та
їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів Кабінет
Міністрів України прийняв постанову "Про впорядкування умов оплати праці
працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх
виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" від
13.12.99 р. № 2288.

Вказаною постановою затверджено схеми посадових окладів
суддів, а також розміри надбавок за ранги державних службовців, дипломатичні
ранги та спеціальні звання. Постановою також передбачено здійснювати
преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні
результати роботи в межах фонду преміювання, утвореного у розмірі тримісячного
фонду оплати праці та економії фонду оплати праці; надавати працівникам
матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на
оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Президентом України прийнято Указ від 10 липня 1995 року № 584/95 „Про
додаткові заходи щодо соціального захисту суддів", Указ від 19 вересня
1996 року № 856/96 „Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення
суддів".

З
метою підвищення ефективності судочинства та заохочення суддів, які поряд з
повноваженнями судді виконують додаткові функції щодо вдосконалення
законодавства з питань захисту прав і свобод громадян , беруть участь у
правовій освіті населення та роботі органів суддівського самоврядування,
Президентом України прийнято Указ від 19 вересня 1996 року №220/2002 „Про деякі
заходи матеріального забезпечення суддів у зв"язку з додатковим
навантаженням".

Нарахування та виплата
заробітної плати, премій, надбавок за інтенсивність та вислугу років, матеріальної
допомоги у розмірах, що передбачені Указами Президента України, суддям
Гайворонського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1, ОСОБА_2за період
з 1995 року по грудень 2006 року, судді цього ж суду ОСОБА_3за період з жовтня
2000 року по грудень 2006 року, а також судді цього ж суду ОСОБА_4за період з
грудня 2003 року по грудень 2006 року
відповідно до висновку судової експертизи документально не
підтверджується.

Відповідно до висновку судової
експертизи проведено розрахунки щодо визначення розміру грошових коштів,
які підлягали виплаті кожному із позивачів з урахуванням доплат до заробітної
плати, передбачених:

·
Указом Президента від 05.03.2002р. №220/2002 (новий
збільшений оклад);

·
Указом
Президента від 19.09.1996
р. №856/96 (надбавка
за інтенсивність);

·
Указом Президента від 10.07.1995 р. №584/95 (надбавка за
досягнення в праці або виконання особливо важливої роботи);

·
Указом
Президента від 05.03.2002р.
№220/2002 (напруженість та складність роботи).

Дані розрахунків порівняно із фактично нарахованими сумами оплати праці
суддів по особових рахунках. В зв"язку із тим, що нарахування позивачам
заробітної плати проводилося без врахування окремих норм вищевказаних нормативних
актів, експертом розраховано різницю між
вказаними сумами .

Виходячи із вищевикладеного та проведених під час експертизи
розрахунків, слідує, що нарахування позивачам заробітної плати проводилося без
врахування окремих норм передбачених зазначеними вище актами.

Дані про розміри грошових
коштів, які були нараховані та виплачені, а також підлягали виплаті кожному із
позивачів та відхилення між виплаченими сумами і тими, які підлягають виплаті з
урахуванням вказаних законодавчих і нормативних актів (Указ Президента від
05.03.2002р. №220/2002 (новий збільшений оклад); Указ Президента від 19.09.1996
р. №856/96 (надбавка за інтенсивність); Указ Президента від 10.07.1995 р.
№584/95 (надбавка за досягнення в праці або виконання особливо важливої
роботи); Указ Президента від 05.03.2002р. №220/2002 (напруженість та складність
роботи)), наведено в додатку до цього висновку екперта.

Належні до виплати кожному позивачу суми заробітної плати
за 1995 - 2006 роки складають:

грн.,
коп.

Виплачено доходу

Розраховано до виплати експертом

Різниця до виплати

ОСОБА_1

151 480,14

294 634,17

143 154,03

ОСОБА_2

153 877,46

326 563,57

172 686,11

ОСОБА_3

104 129,52

223 356,07

119 226,55

ОСОБА_4

72 327,63

137 111,41

64 783,78

ВСЬОГО:

481 814,75

981 665,22

499 850,47

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної
спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання
встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього
життєвого рівня населення України визначено Законом України „Про індексацію
грошових доходів населення"

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону України від 03.07.1991 р. №
1282-XII „Про індексацію грошових доходів населення" із послідуючими
змінами і доповненнями індексації підлягають грошові доходи населення у межах
прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних
груп населення.

Компенсація втрати частини доходів громадян у зв"язку із порушенням
термінів їх виплати здійснюється у разі затримки виплати громадянам нарахованих
їм доходів на один і більше місяців згідно зі статтею 2 Закону України від
19.10.2000 р. № 2050 „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у
зв"язку з порушенням термінів їх виплат".

Статтями 3
та 4 вищевказаного Закону України передбачено: „Сума компенсації
обчислюється шляхом множення суми
нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за
відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс
інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується
доход, до уваги не береться)."

З метою
реалізації Закону України „Про компенсацію громадянам втрати .частини доходів»
зв"язку з порушенням термінів їх
виплат" Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 21
лютого 2001 року № 159 „Про затвердження Порядку проведення компенсації
громадянам втрати частини доходів у зв"язку з порушенням термінів їх
виплат".

Вказаною постановою Кабінету Міністрів України установлено, що
компенсація працівникам втрат частини заробітної плати у зв"язку з
порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1
січня 1998 р. по 31 грудня 2000 р. , проводиться відповідно до Положення про
порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв"язку
з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів
України від 20 грудня 1997 р. № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної
плати за зазначений період.

Пунктом 2 вищевказаного Положення
визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку
з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі
затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати,
нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо
індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за
цей період зріс більш як на один відсоток. Відповідно до пункту 3 Положення:
„сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не
виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання
податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Щомісячні індекси споживчих цін
публікуються Держкомстатом.

В зв"язку з тим,
що розраховані судовим експертом до
виплати суми позивачам з урахуванням виплат і доплат до заробітної плати,
передбачених указами Президента України більші за суми грошових коштів, які
були нараховані та виплачені, то під час експертизи розраховано відхилення між
виплаченими сумами і тими, які підлягають виплаті з урахуванням законодавчих і
нормативних актів. Різницю між вказаними сумами, в зв"язку з несвоєчасною
її виплатою, проіндексовано. Розрахунки наведено в додатку до цього висновку.
Сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв"язку з несвоєчасною
її виплатою, виходячи із сум, визначених цією експертизою складає:

грн.,
коп.

Сума компенсації втрати частини заробітної плати (доходу),
в зв"язку із порушенням термінів її виплати

ОСОБА_1

52 665,20

ОСОБА_2

64 593,14

ОСОБА_3

37 364,76

ОСОБА_4

17 459,05

ВСЬОГО:

172 082,15

Відповідно до статті 1 Закону України від 25 червня 1991 року № 1251-XII
"Про систему оподаткування" встановлення і скасування податків і
зборів (обов'язкових платежів) до бюджетів та до державних цільових фондів, а
також пільг їх платникам здійснюється Верховною Радою України, Верховною Радою
Автономної Республіки Крим і сільськими, селищними, міськими радами згідно з
цим Законом, іншими законами України про оподаткування. Ставки, механізм
справляння податків і зборів (обов'язкових платежів), за винятком особливих
видів мита, і пільги щодо оподаткування, не можуть встановлюватися або змінюватися
іншими законами України, крім законів про оподаткування.

Відповідно до пункту 2.1
статті 2 Закону України від 22.05.2003 р. № 889-ІУ "Про податок з доходів
фізичних осіб" платниками податку є:

·
резидент, який отримує як доходи з джерелом їх походження
з території України, так і іноземні доходи;

·
нерезидент, який отримує доходи з джерелом їх походження
з території України.

Визначення термінів наведено в статті 1 Закону України „Про податок з
доходів фізичних осіб" від 22.05.2003 р. № 889-ІУ.

Так,
дохід -сума будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна,
інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів,
одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь, чи
набутих незаконним шляхом у випадках, визначених підпунктом 4.2.16 пункту 4.2
статті 4 цього Закону, протягом відповідного звітного податкового періоду з
різних джерел як на території України, так і за її межами.

Перелік податкових соціальних
пільг наведено в статті 6 Закону України від 22.05.2003 р. № 889-ІУ "Про
податок з доходів фізичних осіб".

Особливості
нарахування та сплати окремих видів доходів визначені в статті 9 Закону.

Надання пільг по податку з доходів фізичних осіб Законом
України від 22.05.2003 р. № 889-УІ „Про податок з доходів фізичних осіб"
суддям не передбачено , тому з доходів, нарахованих в 2004, 2005 та 2006 роках,
податок утримувався при здійсненні розрахунків на загальних підставах.

Інформація про фактично утримані суми податку з доходів
фізичних осіб -суддів Гайворонського районного суду Кіровоградської області
наведено експертом та складають.

Утримані
суми податку з доходів за 2004-2006 роки складають:

Утримані бухгалтерією суми податку

Податок, розрахований експертом

Різниця

ОСОБА_1

12 790,23

29 849,26

17 059,03

ОСОБА_2

13 434,16

33 316,52

19 882,36

ОСОБА_3

10 928,03

26 314,23

15 386,20

ОСОБА_4

10 527,26

20 207,58

9 680,32

ВСЬОГО:

47 679,68

109 687,59

62 007,91

Як встановлено судом
компенсаційні виплати позивачам утриманого в 2004, 2005 і 2006 роках
податку з доходів фізичних осіб не здійснювалися.

В
частині позову щодо стягнення грошової компенсації вартості одягу- службового
обмундирування , відповідно дане питання регулюється ст.44 Закону України «Про статус суддів»,
відповідно до якого судді
забезпечуються безкоштовним
службовим обмундируванням, затверджені
Постановою Кабінету Міністрів
України від 19.03.94року №177 «Про норми
забезпечення службовим обмундируванням суддів України»(втратила чинність
відповідно до Постанови Кабінету
міністрів України №1393 від 4.09.2003року) та
Положення про порядок одержання, обліку, видачі та носіння службового
обмундирування суддів України ( втрачено
чинність 13.03.03року наказ Міністерства
юстиції України №19/5).

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 1393 від 4.09.03року «Про норми забезпечення
мантіями та суддівськими нагрудними знаками суддів судів загальної юрисдикції»
відповідно до ст. 44 Закону України «Про статус суддів» затверджено норми забезпечення мантіями та суддівськими нагрудними знаками суддів.

Позивачі в позовних вимогах щодо стягнення компенсації за неотримане обмундирування
просять стягнути суми за останні три роки перед зверненням до
суду, тобто за 2003, 2004, 2005роки
відповідно до вимог, просять
поновити пропущений термін на звернення
до суду з посиланням на специфіку роботи та відношень з відповідачами.

Всі відповідачі заявили про
застосування строку для звернення до суду.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного
суду України №2 від 6.03.08року «Про практику застосування
адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства
України під час розгляду адміністративних справ» відповідно до ч.2 ст.99 КАС України для
звернення до адміністративного суду для захисту , прав , свобод та інтересів особи встановлюється річний строк,
якщо інше не встановлено
іншими законами. Так відповідно ,
при розгляді спорів з
приводу проходження публічної служби з врахуванням необхідності
субсидіарного застосування законів про працю суд зобов»язаний виходити із строків звернення до суду , визначених
частиною 1 ст.233 КЗпП України .

Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови , якщо на цьому
наполягає одна із сторін.

Таким чином, у позивачів відсутнє
право на отримання даної компенсації за
2004 та 2005 роки в зв»язку з втратою
чинності Постанови Кабінету Міністрів
України від 19.03.94року №177 «Про норми
забезпечення службовим обмундируванням суддів України» 4.09.03року. А відносно вимог
щодо стягнення компенсації за 2003рік , суд відмовляє в зв»язку з пропуском
строку для звернення до суду та відсутністю поважних причин для його
поновлення.

В
частині позову щодо стягнення грошової компенсації за побутове забезпечення,
судом встановлено, що відповідно
до абз.2 ч.9 ст.44 Закону України «Про статус суддів» суддям надається
50-відсоткова знижка плати за займане ними та
членами їх сімей
житло, комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну та теплову
енергію, установку і користування індивідуальним домашнім телефоном).

Разом із тим, Законом України „Про деякі заходи
щодо економії бюджетних коштів" від 17.02.2000р. було призупинено дії
положень ч.8,9,12,13ст.44 Закону України „Про статус суддів".

Рішенням
Конституційного Суду України від 20.03.2002р. положення вказаного Закону,
закріплене в ст.1, визнане неконституційним, вони втрачають чинність
із дня ухвалення рішення Конституційного Суду. Таким чином, положення ст.44
Закону України „Про статус суддів" щодо надання суддям 50-відсоткової
знижки плати за займане ними та членами їх сімей житло, комунальні послуги
(водопостачання, газ, електричну та теплову енергію, установку й користування
індивідуальним домашнім телефоном) діють з 20.03.2003 року.

Оскільки,
відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, надання суддям
передбачених ст.ст. 44,45 Закону України "Про статус суддів" пільг,
компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від грошових доходів
суддів та від бюджетного фінансування, а також норми про матеріальне й побутове
забезпечення суддів, їх соціальний захист, встановлені цим Законом, не можуть
бути скасовані чи знижені . Позивачі мають
право на 50-відсоткову знижку плати за займане ними та членами їх сімей житло, комунальні
послуги (водопостачання, газ, електричну та теплову енергію, установку і
користування індивідуальним домашнім телефоном).

Щодо отримання від
відповідачів компенсації за побутове
забезпечення (50% сплаченої кожним "плати "за" займане та
членами сімей житло, комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну та
теплову енергію, установку і користування індивідуальними домашніми телефонами)
то ст.44 Закону України чи інші нормативно правові акти не містять зазначення про наявність
права у суддів на отримання відповідної компенсації , порядок і строки
її виплати . Таким чином вимога про
компенсацію за побутове забезпечення
не ґрунтується на Законі , а посилання
на рішення Конституційного Суду України
від 2002 року носить оціночний характер норм , що визнані не
конституційними, щодо неможливості звуження прав на пільги без відповідної
компенсації. Таким чином, позивачі як судді мають право відповідно до ст.44
Закону України «Про статус суддів « на
відповідну 50 відсоткову знижку ,
а не на компенсацію за рахунок певних державних установ в даному випадку
відповідачів , в зв»язку з проведенням
ними 100 відсоткових оплат за
займане ними та членами їх
сімей житло, комунальні послуги
(водопостачання, газ, електричну та теплову енергію, установку і користування
індивідуальним домашнім телефоном) .

Таким чином , не підлягають
задоволенню вимоги позивачів про стягнення з відповідачів на
користь позивачів сум грошової
компенсації за побутове забезпечення.

Беручи до уваги ,що Міністерство юстиції України до 1.01.04року , а Державна Судова адміністрація України з 1.01.04року по даний
час згідно Закону України «Про
судоустрій» лише організовують
матеріально-технічне забезпечення судів загальної юрисдикції і відповідно до
Бюджетного Кодексу України несуть
обов»язок пропорційно розподіляти надані асигнування між його підрозділами і
суворо дотримуватись їх цільового
використання, витрачаючи кошти
державного бюджету в межах , затверджених Законом України «Про державний
бюджет», суд вважає , що питання стягнення даних сум вирішується
судом з посиланням на спільний лист Верховного Суду України та Державної судової адміністрації України від 21.03.06року № 18-1603/06 щодо виконання рішень судів на користь суддів, відповідно до якого при
ухваленні рішень про стягнення коштів з держави, в особі Державної судової
адміністрації України, на користь суддів, звертається увага суду на те, що
Державна судова адміністрація України є
головним розпорядником бюджетних коштів за бюджетними програмами. Зокрема для
здійснення видатків на виконання судових рішень на користь суддів законом про
Державний бюджет України передбачено бюджетну програму »Виконання рішень судів
на користь суддів», у зв»язку з чим у
Державному казначействі України
Державною судовою адміністрацією України відкрито відповідний рахунок.
Здійснення таких видатків за рахунок інших
бюджетних програм суперечить принципу цільового використання бюджетних
коштів і є порушенням бюджетного законодавства .

Оскільки, мало місце порушення
права позивачів на отримання заробітної плати та її складових , що було
встановлено судом, а Державним казначейством України фінансуються видатки Державного бюджету
України, списанню кошти підлягають саме з
рахунку Державного казначейства
України , що не суперечить нормам чинного законодавства . В цій частині , суд,
враховує позицію Вищого адміністративного
суду України, висловлену в ухвалі від 5.12.06року по справі за позовом ОСОБА_5

В
зв»язку з зазначеним, суд приходить до висновку щодо :

Стягнення на користь
ОСОБА_1 з Державної судової адміністрації України , а
саме з рахунку Державного бюджету України № 4024, відкритий у
Державному казначействі України, МФО 820172 , 143154,03грн.заборгованості по
заробітній платі, 52665,20грн. компенсації втрати частини заробітної плати в
зв»язку з порушенням термінів її виплати, 29849,26грн. сум утриманого податку,
2800грн.оплати за експертизу. Всього
228468,49 грн.

Стягнення на користь ОСОБА_2з
Державної судової адміністрації України , а саме з рахунку Державного
бюджету України № 4024, відкритий у Державному казначействі України,
МФО 820172., 172686,11грн. заборгованості по заробітній платі, 64593,14грн. .
компенсації втрати частини заробітної плати в зв»язку з порушенням термінів її
виплати, 33316,52грн. сум утриманого податку. Всього 270595,77
грн.

Стягнення на користь
ОСОБА_3 з Державної судової адміністрації України , а
саме з рахунку Державного бюджету України № 4024, відкритий у
Державному казначействі України, МФО 820172.,119226,55грн. заборгованості по
заробітній платі, 37364,76грн. компенсації втрати частини заробітної плати в
зв»язку з порушенням термінів її виплати, 15386,20грн. сум утриманого
податку. Всього 171977,51грн.

Стягнення на користь ОСОБА_4
з Державної судової адміністрації
України , а саме з рахунку Державного бюджету України № 4024,
відкритий у Державному казначействі України, МФО 820172., 64783,78грн.
заборгованості по заробітній платі, 17459,05грн. компенсації втрати частини
заробітної плати в зв»язку з порушенням термінів її виплати, 9680,32грн.
сум утриманого податку. Всього
91923,15 грн.

В позовних вимогах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Державної судової адміністрації
України частині стягнення коштів на
невикористане службове
обмундирування та коштів на побутове
забезпечення відмовити повністю.

В позовних вимогах ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4до Міністерства юстиції України, Міністерства
фінансів України, Головного управління Державного казначейства України при
Міністерстві фінансів України про стягнення невиплаченої заробітної плати, премії,
надбавки за
інтенсивність та за вислугу років, матеріальної допомоги, грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексів інфляції за несвоєчасний розрахунок, грошової компенсації за невикористане службове обмундирування та побутове забезпечення відмовити
повністю.

Щодо відшкодування судових витрат , відповідно до ст.ст.87, 92 КАС
України, до стягнення підлягає на користь
позивача ОСОБА_1 2800 грн. оплати
за експертизу відповідно до квитанції від 18.12.07р. № 138 (а.с. 87 том2).

Судовий збір, відповідно до ст.94 КАС України, підлягає компенсації за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись: Конституцією
України 1996 року, Бюджетним кодексом
України, 21.06.2004 № 2542-ІП із змінами і доповненнями, Кодексом законів про
працю України із змінами і доповненнями, Законами України »Про оплату праці» із
змінами і доповненнями, «Про судоустрій
України» від 07.02.02 р.,»Про статус суддів» від 15.12.92 р., рішеннями Конституційного Суду України від 24 червня
1999 року № 6-рп/99 , справа № 1-31/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, справа
№ 1-15/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій),постановами КМ України
«Про підвищення заробітної плати працівників бюджетних установ і організацій»
від 26.07.96 р. № 834, «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату
органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів,
органів прокуратури, судів та інших органів № 2288 від 13.12.99 р., «Про внесення змін у додатки до Постанови
Кабінету Міністрів України від 13 грудня 1999 р. № 2288», Постанова Кабінету
Міністрів України від 6 березня 2003 р. № 298.

Про
підвищення посадових окладів
працівників апарату органів
виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, Постанова
Кабінету Міністрів України від 06.08.2003 р. № 1207.

Про підвищення
посадових окладів працівників
апарату органів виконавчої влади,
органів прокуратури, судів та інших органів, Постанова Кабінету Міністрів
України від 04.11.04 р. № 1481.

Про підвищення
посадових окладів працівників апарату органів виконавчої влади, органів
прокуратури, судів та інших органів, Постанова Кабінету Міністрів України від
15.01.05 р. № 37.

Про
надбавки до посадових окладів за кваліфікаційні класи суддів і арбітрів, Указ
Президента України від 17.10.94 р. № 614/94.

Про розміри
надбавок до посадових окладів працівників органів прокуратури за класні чини та
посадових окладів суддів за кваліфікаційні класи, Указ Президента України від
19.01.96 р. № 71/96.

Про розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи, Указ Президента України від 21.08.99 р. №
1048/99. Указ у редакції Указу Президента України від 17.12.2003 р. № 1446/2003
.

Про деякі
заходи матеріального забезпечення суддів у зв'язку з додатковим навантаженням,
Указ Президента України від 05.03.2002 р. № 220/2002.

Про
додаткові заходи щодо соціального захисту суддів, Указ Президента України від
10.07.95 р. № 584/95.

Про
внесення змін до Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584, Указ
Президента України від 25.11.2002 р. № 1061/2002.

Про
додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів, Указ Президента
України від 19.09.96 р. № 856/96.

Про
упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів
виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, Постанова
Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. N 268

Порядок
обчислення середньої заробітної плати, Постанова Кабінету Міністрів України від
08.02.95 р. № 100.

Перелік
видів оплати праці та інших виплат, на які не нараховується збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування і які не враховуються при обчисленні
середньомісячної заробітної плати для визначення пенсій, Постанова Кабінету
Міністрів України від 18.05.98 р. № 697 зі змінами та доповненнями.

Порядок
обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат із
загальнообов'язкового державного соціального страхування, Постанова № 1266 від
26.09.01 р.

Про
деякі заходи щодо економії бюджетних коштів, Закон України від 17 лютого 2000
року № 1459-ПІ.

Про
норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України, Постанова Кабінету
Міністрів України від 19 березня 1994 року № 177.

Про
норми забезпечення мантіями та суддівськими нагрудними знаками суддів загальної
юрисдикції, Постанова Кабінету Міністрів України від 4 вересня 2003 року №
1393.

Про
затвердження Положення про порядок одержання, обліку, видачі та службового обмундирування суддів України, Наказ Міністерства України від 22.04.94 р. №
16/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції 12 травня. 1994 року за № 99/308.

Про визнання таким , що втратив чинність, наказ
Мін"юсту України від 22.04.1994 № 16/5, Наказ Міністерства юстиції України
від 13.03.2003 р. № 19/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13
березня 2003 року за № 201/7522.

Про збір на
обов'язкове державне пенсійне страхування, Закон України від 26.06.97 р. № 400/97-ВР зі
змінами та доповненнями.

Про
податок з доходів фізичних осіб, Закон України від 22.05.2003 р. № 889-ІУ із
змінами і доповненнями.

Про
прибутковий податок з громадян, Декрет Кабінету Міністрів України від 26.12.92
р.№ 13-92.

Про
внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2005
рік" та деяких інших законодавчих актів України", Закон України від
25.03.05 р. № 2505-ІУ.

Про
індексацію грошових доходів населення, Закон України від 03.07.1991 р. №
1282-ХІІ із послідуючими змінами і доповненнями.

Про
компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв"язку з порушенням
термінів їх виплат, Закон України від 19.10.2000 р. № 2050 із змінами і
доповненнями.

Про
затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, постанова Кабінету
Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427 із змінами і доповненнями.

Положення про порядок компенсації
працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її
виплати, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997
року № 1427.

Порядок
проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв"язку з
порушенням термінів їх виплат, затверджений постановою Кабінету Міністрів
України від 21.02.2001 р. № 159.

Та
відповідно до ст.ст. 94,158-163 КАС України,
колегія суддів,-

П
О С Т А Н О В И Л А :

Адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4до Міністерства юстиції України,
Міністерства фінансів України, Головного управління Державного казначейства
України при Міністерстві фінансів України, Державної судової адміністрації
України про стягнення
невиплаченої заробітної плати,премії , надбавки за інтенсивність та за вислугу років, матеріальної допомоги, грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексів інфляції за несвоєчасний розрахунок, грошової компенсації за невикористане службове обмундирування та побутове забезпечення задоволити частково.

Стягнути на користь
ОСОБА_1 з Державної судової адміністрації України , а
саме з рахунку Державного бюджету України № 4024, відкритий у Державному
казначействі України, МФО 820172 , 143154,03грн.заборгованості по заробітній
платі, 52665,20грн. компенсації втрати частини заробітної плати в зв»язку з
порушенням термінів її виплати, 29849,26грн. сум утриманого податку,
2800грн.оплати за експертизу. Всього
228468,49 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2з
Державної судової адміністрації України , а саме з рахунку Державного
бюджету України № 4024, відкритий у Державному казначействі України,
МФО 820172., 172686,11грн. заборгованості по заробітній платі, 64593,14грн. .
компенсації втрати частини заробітної плати в зв»язку з порушенням термінів її
виплати, 33316,52грн. сум утриманого податку. Всього 270595,77
грн.

Стягнути на користь ОСОБА_3
з Державної судової адміністрації
України , а саме з рахунку Державного бюджету України № 4024, відкритий
у Державному казначействі України, МФО 820172.,119226,55грн. заборгованості по
заробітній платі, 37364,76грн. компенсації втрати частини заробітної плати в
зв»язку з порушенням термінів її виплати, 15386,20грн. сум утриманого податку. Всього 171977,51грн.

Стягнути на користь ОСОБА_4
з Державної судової адміністрації
України , а саме з рахунку Державного бюджету України № 4024,
відкритий у Державному казначействі України, МФО 820172., 64783,78грн.
заборгованості по заробітній платі, 17459,05грн. компенсації втрати частини
заробітної плати в зв»язку з порушенням термінів її виплати, 9680,32грн.
сум утриманого податку. Всього
91923,15 грн.

В позовних вимогах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Державної судової адміністрації
України частині стягнення коштів на
невикористане службове
обмундирування та коштів на побутове
забезпечення відмовити повністю.

В позовних вимогах ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4до Міністерства юстиції України, Міністерства
фінансів України, Головного управління Державного казначейства України при
Міністерстві фінансів України про стягнення невиплаченої заробітної плати, премії,
надбавки за
інтенсивність та за вислугу років, матеріальної допомоги, грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексів інфляції за несвоєчасний розрахунок, грошової компенсації за невикористане службове обмундирування та побутове забезпечення відмовити
повністю.

Судові витрати компенсувати за рахунок
Державного бюджету України.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному
порядку шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня
проголошення та апеляційної скарги протягом 20 днів з дня подачі заяви про
апеляційне оскарження .

Головуюча суддя підпис
Панфілова А.В.

Судді
підпис
Бершадська О.В.

підпис
Дьомич Л.Н.

з оригіналом згідно

суддя Кіровського

районного

суду м.
Кіровограда
Панфілова А.В.