Справа № 9/84
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2008-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

11.06.2008 р. №
9/84

09:33

За
позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1

До

Державної
податкової інспекції у Дарницькому районі міста Києва

про

визнання
недійсними рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі
306 338,40 грн.

Суддя:
Кротюк О.В.

Секретар судового засідання: Молочна І.С.

Представники:

Від
позивача

ОСОБА_1

Від
позивачаОСОБА_2.
(дов.)

Від
відповідача

Пуха
М.О. (дов.)

Від
відповідачаДума
Ю.М. (дов.)

Обставини справи:

Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Дарницькому районі міста Києва про визнання недійсним
рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 306 338,40
грн.

Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення відповідача прийнято з
порушенням норм Закону України "Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та
послуг".

Відповідач
позовні вимоги не визнає, просить суд відмовити в задоволенні адміністративного
позову повністю, посилаючись на те, що позивачем порушено норми України
"Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг", тому ним правомірно застосовано до
останнього штрафні санкції.

Розглянувши
подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Актом
про результати виїзної планової перевірки СГД -фізичної особи ОСОБА_2 №
196/17/4191890 від 29.10.2007 року встановлено порушення п.1, п.2., п.3. статті
3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (№ 265/95-ВР від
06.07.1995р.; далі -Закон про РРО), а саме: ОСОБА_1 здійснював розрахункові
операції в готівковій формі із споживачами без застосування РРО, РК, КОРО на
загальну суму 61267,68 гривень.

Статтею
3 Закону про РРО встановлено, що суб'єкти підприємницької діяльності, які
здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із
застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу
товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг
зобов'язані:

· проводити розрахункові операції на
повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у
встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори
розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів,
що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених
цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку
розрахункових книжок;

· видавати особі, яка отримує або
повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, розрахунковий
документ встановленої форми на повну суму проведеної операції;

· застосовувати реєстратори
розрахункових операцій, що включені до Державного реєстру реєстраторів
розрахункових операцій, з додержанням встановленого порядку їх застосування.

Разом
з тим, стаття 9 Закону про РРО визначає випадки, коли реєстратори розрахункових
операцій (далі - РРО) та розрахункові книжки не застосовуються.

Шостим
пунктом зазначеної статті закону передбачено умови, у відповідності до яких РРО
не застосується, а саме: при продажу товарів (наданні послуг) суб'єктами
підприємницької діяльності - фізичними особами, оподаткування доходів яких
здійснюється відповідно до законодавства з питань оподаткування суб'єктів
малого підприємництва (в тому числі шляхом отримання свідоцтва про сплату
єдиного податку), якщо такі суб'єкти не здійснюють продаж підакцизних товарів
(крім пива на розлив), за умови ведення такими особами книг обліку доходів і
витрат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за поданням
державного органу, уповноваженого провадити державну регуляторну політику.

Як
випливає зі змісту вищезазначеного пункту статті закону реєстратори
розрахункових операцій (далі - РРО) та розрахункові книжки не застосовуються:

· при продажу товарів (наданні послуг)
суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами,

· суб'єктами підприємницької діяльності
є особи, оподаткування доходів яких здійснюється відповідно до законодавства з
питань оподаткування суб'єктів малого підприємництва. При цьому зазначена норма
є загальною, а умова щодо отримання свідоцтва про сплату єдиного податку не є
єдиною і виключною. Зазначене положення закону введено словами “в тому числі”,
а, отже, є тільки одним з інших варіантів оподаткування фізичних осіб, які є
суб'єктами малого підприємництва,

· за умови, по-перше, якщо такі
суб'єкти не здійснюють продаж підакцизних товарів (позивач не здійснює продаж
підакцизних товарів, по-друге, за умови ведення такими особами книг обліку
доходів і витрат (книга обліку доходів і витрат № 1732/03 наявна у позивача і
вміщує відповідні записи з приводу торгівельних операцій) у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів України.

Суд
вважає, необхідним також додатково звернути увагу на зміст положення норм
пункту 6 статті 9 Закону про РРО з приводу умови “оподаткування доходів яких
здійснюється відповідно до законодавства з питань оподаткування суб'єктів
малого підприємництва (в тому числі шляхом отримання свідоцтва про сплату
єдиного податку)”.

Указом
Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого підприємництва" (№727/98 від 03.07.1998р.; далі
-Указ Президента), пунктом 1, установлено, що спрощена система оподаткування,
обліку та звітності запроваджується для відповідних суб'єктів малого
підприємництва.

Пунктом
4 Указу Президента передбачено, спрощена система оподаткування, обліку та
звітності для суб'єктів малого підприємництва може застосовуватися поряд з
діючою системою оподаткування, обліку та звітності, передбаченою
законодавством, на вибір суб'єкта малого підприємництва.

Аналізуючи
вищезазначене у сукупності, суд доходить до висновку про те, що спрощена
система застосовується до певної частини суб'єктів малого підприємництва поряд
з іншою, загальною для цієї категорії (суб'єктів малого підприємництва)
платників податків системою оподаткування. При цьому спрощена система
оподаткування не є єдиною і виключною системою, що застосовується до суб'єктів
малого підприємництва.

Відповідачем
не зазначено суду виключного та вичерпного переліку як податкових законів України,
так і випадків форм оподаткування, які регулюють питання окремого оподаткування
суб'єктів малого підприємництва як взагалі, так в частині суб'єкта малого
підприємництва, зокрема, в розумінні положень пункту 6 статті 9 Закону про РРО.

Законом
України "Про державну підтримку малого підприємництва" (№2063-III від
19.10.2000р.; далі - Закон про підтримку) статтею першою визначено коло осіб,
які є суб'єктами малого підприємництва. Зокрема до нього віднесено фізичні
особи, зареєстровані у встановленому законом порядку як суб'єкти
підприємницької діяльності.

Позивач
за своїм суб'єктним складом сплачує відповідні податки і збори, є суб'єктом
малого підприємництва (зареєстрований в РДА Дарницького району м.Києва, що не
заперечується сторонами), отже знаходиться під дією законодавства України з
питань оподаткування як суб'єкт малого підприємництва.

Таким
чином, системно аналізуючи вищезазначене, суд вважає, що, зміст норми пункту 6
статті 9 Закону про РРО полягає у своєму поширені на суб'єктний склад
-суб'єктів малого підприємництва, які сплачують податки у відповідності до
податкових законів України.

Суд
вважає, покликання відповідача про застосування до позивача статті 10 Закону
про РРО необґрунтованим з огляду на те, що остання є загальною як за своїм
змістом, так і встановленими критеріями по відношенню до статті 9 Закону,
зокрема, й по суб'єктному складу осіб. Отже, поширення на позивача норм статті
10 Закону про РРО є безпідставним з огляду на те, що позивач безпосередньо
підпадає під дію пункту 6 статті 9 Закону про РРО.

У
відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від
28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною
1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд
також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема:

1) на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з
використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4)
безсторонньо (неупереджено);

5)
добросовісно;

6)
розсудливо;

7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації;

8)
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
грунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього
Кодексу.

Згідно
з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень,
дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи
на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись
ст.ст. 9, 69-71, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити
адміністративний позов повністю.

Визнати
протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому
районі міста Києва про застосування штрафних (фінансових) санкцій №
/0 від 02.11.2007 р.

Визнати
протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому
районі міста Києва про застосування штрафних (фінансових) санкцій №
/1 від 10.01.2008 р.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням
протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
О.В.
Кротюк