Справа № 22а-5615/2008
Суддя: Мартиненко О.В.
Дата ухвалення: 2008-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №22а-5615/08
Головуючий суддя у суді
категорія статобліку - 50
1-ої інстанції - Шестакова З.С.
(справа
№ 2а-879/08)
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2008 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Мартиненка О.В. (доповідач)

суддів -
Поплавського В.Ю., Сафронової С.В.

при секретарі
судового засідання - Кочковій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну
скаргу представника Управління праці та соціального захисту населення
Нікопольської міської ради Дніпропетровської області Борисова Максима
Миколайовича на постанову Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 28 лютого 2008 року по справі № 2а-879/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про
визнання дій неправомірними та стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Управління
праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради
Дніпропетровської області на його користь недоплачену матеріальну
допомогу на оздоровлення в період з 2000 року
по 2007 рік в сумі 8.844,23 гривень.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він має статус
постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи, а тому, згідно ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ (надалі Закон №
796-ХІІ), він має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення в
розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Відповідач з 2000 року по липень
2005 року виплату вказаної допомоги здійснював у розмірі 26,70 грн., а з липня
2005 року - у розмірі 120 грн.

Постановою Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2008 року позовні
вимоги задоволенні частково: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість
з виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2004 рік в розмірі 1283,30 грн.,
за 2005 рік в розмірі 1540,00 грн., за 2007 рік в розмірі 1980 грн., в задоволенні позову в іншій
частині відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача Борисов М.М.
звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану
постанову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що є безпідставним твердження суду, що Закон
№ 796-ХІІ має вищу юридичну силу над постановами Кабінету Міністрів України
№ 836 від 27.07.1996 року та № 562 від 12.07.2005 року, оскільки згідно ст. 62
вказаного закону його застосування провадиться у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України. Також скаржник зазначає, що при перерахуванні позивачеві
щорічної допомоги на оздоровлення суд мав застосувати строк позовної давності в
один рік, встановлений ч. 2 ст. 99 КАС України, а не загальний трирічний строк
позовної давності. Також скаржник вказує, що суд першої інстанції не врахував
те, що виплата щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік була здійснена
позивачу у червні 2007 року, тобто до того, як положення ст. 111 Закону України
«Про Державний бюджет на 2007 рік» були визнані Рішенням Конституційного Суду
України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 неконституційними. Оскільки відповідно
до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, то, на думку скаржника, сума недоплаченої допомоги на
оздоровлення за 2007 рік не підлягає стягненню.

Перевіривши
матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, а також правильність
застосування судом норм матеріального
права та правової оцінки обставин у справі, судова
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи, позивач є учасником ліквідації аварії на
Чорнобильській АЕС 1 категорії, а також став інвалідом ІІ групи у зв'язку з
захворюванням, пов'язаним з участю у ліквідації
аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно
абзацу 2 частини 4 статті 48 Закону №
796-ХІІ інвалідам I і II групи щорічна допомога на оздоровлення
виплачується в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.

При цьому згідно частин 5 та 7 статті 48
Закону № 796-ХІІ щорічна допомога на оздоровлення виплачується
громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення, а
розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 р. N 836 «Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» для інвалідів I і II групи встановлена виплата щорічної допомоги на
оздоровлення у розмірі - 2670 тис. крб.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 р. N 562 «Про
щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» для інвалідів I і II групи встановлена виплата
щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі - 120 грн.

У відповідності зі ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України,
закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт,
який має вищу юридичну силу.

Згідно ст. 62 Закону № 796-ХІІ роз'яснення порядку застосування
цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже вказані норми Закону № 796-ХІІ надають Кабінету Міністрів
України право лише визначати порядок надання роз'яснень порядку застосування
цього закону.

При цьому Законом № 796-ХІІ не уповноважено Кабінет Міністрів
України змінювати конкретні суми компенсацій і допомоги, у тому числі змінювати
розмір допомоги на оздоровлення, встановлений законом.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про застосування до
спірних правовідносин нормативно-правового акту, який має вищу юридичну силу,
на думку колегії суддів, є законним та
обґрунтованим.

Пунктом 37 статті 77 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року N 3235-IV
було зупинено на 2006 рік дію абзацу 2 частини четвертої статті 48 Закону № 796-ХІІ в частині
виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної
плати.

Пунктом 30 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007
рік» від 19 грудня 2006 року N 489-V було зупинено на 2007 рік дію абзацу 2
частини четвертої статті 48 Закону № 796-ХІІ в частині виплати
компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати.

Рішенням
Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. N 6-рп/2007 (справа про
соціальні гарантії громадян) зупинення дії абзацу другого частини четвертої
статті 48, передбачене п. 30 статті 71 Закону України від 19.12.2006 р. N
489-V, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є
неконституційним).

Статтею 152 Конституції України встановлено, що закони, інші правові акти
або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Зважаючи на те, що зупинення дії законів є способом тимчасового припинення
їх дії в часі та/або за колом осіб, судова колегія зазначає, що втрачання
чинності нормативно-правовим актом, яким відбулося зупинення дії певного
закону, за правовими наслідками є поновленням дії цього закону, а відповідно і
поновленням прав та обов'язків осіб, які є учасниками правовідносин, що є
предметом регулювання такого закону.

З огляду на викладене, судова колегія, вважає безпідставним довід скаржника
щодо зворотної дії у часі Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007
р. N 6-рп/2007.

Щодо доводу скаржника про
неправомірність застосування судом першої інстанції загального трирічного
строку позовної давності, замість строку позовної давності в один рік, судова колегія вважає за необхідне зазначити
наступне.

Поняття позовної давності та загальної позовної давності тривалістю у три
роки визначені у статтях 256 та 257 Цивільного кодексу України.

При цьому частиною другою статті 1 ЦК України встановлено, що до
майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному
підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових,
бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не
встановлено законом.

Статтею 99 КАС України встановлено, що адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим
Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який,
якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, позовна давність та загальна
позовна давність є поняттями цивільного права, які застосовуються в цивільному
та господарському судочинстві, в той час як у Кодексі адміністративного
судочинства України встановлено річний строк для звернення особи до
адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів.

За таких обставин, на думку судової колегії, обґрунтування судом першої
інстанції часткового задоволення позовних вимог посиланням на загальний
трирічний строк позовної давності є безпідставним.

Водночас, згідно ст. 100 КАС України
пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із
сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим
Кодексом. Позовні заяви приймаються до розгляду адміністративним судом
незалежно від закінчення строку звернення до адміністративного суду.

При цьому статтею 6 КАС України встановлено, що кожному гарантується право
на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом. Ніхто
не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді,
до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Аналіз змісту наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що
право звернутися до суду з
адміністративним позовом, як елемент адміністративної процесуальної
правоздатності, існує у суб'єкта публічно-правових правовідносин завжди.

Таке право закріплене і гарантується
статтею 6 КАС України та статтею 8 Конституції України та ніяким чином не
пов'язано зі строком звернення до суду з адміністративним позовом, і тому на його існування не впливає
закінчення цього строку.

Проте, за змістом статті 100 КАС України пропущення встановленого законом
строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за наслідками розгляду адміністративної
справи.

При цьому суду не надано право з власної ініціативи відмовляти у
задоволенні адміністративного позову з підстави пропущення строку звернення з
позовом, а обов'язковою умовою є наполягання на цьому однієї із сторін під час
розгляду справи.

Водночас,
суд, встановивши, що пропущення встановленого строку звернення з
адміністративним позовом відбулося з
поважних причин, вправі розглянути і вирішити адміністративну справу по суті
заявлених позовних вимог.

Таким чином, при наполяганні однієї
із сторін на відмові у задоволенні позову з
підстави пропущення строку, встановленого ст. 99 КАС України, суд
вирішує не питання поновлення пропущеного процесуального строку, а питання
застосування факту пропущення такого строку, як підстави для відмови у
задоволенні позову.

При цьому колегія суддів вважає, що, оскільки законом не встановлено інше,
суд за внутрішнім переконанням оцінює
причини пропущення строку звернення до суду за кожною з заявлених позовних
вимог і, дійшовши висновку, що певні причини
пропущення строку звернення до суду не є поважними, може відмовити у задоволенні частини позовних
вимог або позову в цілому.

Як вбачається з матеріалів справи, звернення позивача до суду з вимогою про
стягнення з відповідача заборгованості з виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі
8.844,23 грн., є результатом поєднання декількох окремих позовних вимог щодо
відновлення права позивача, порушення якого відповідач припустився у різний
час.

Пропущення строку звернення до суду позивач пояснює тим, що про порушення
його права на соціальне забезпечення він дізнався у червні 2006 року після
ознайомлення з постановою Вищого адміністративного суду України від 20.06.2006
року. У зв'язку з чим 30 березня 2007 року він звернувся до відповідача з
заявою про проведення йому доплати на оздоровлення з 2000 року по 2006 рік
відповідно до Закону № 796-ХІІ. Проте йому було відмовлено у такому
перерахунку.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги у абзаці 21
постанови зазначив, що перерахування позивачеві щорічної допомоги на
оздоровлення слід провести у межах загального трирічного строку позовної
давності, так як позивач не навів поважних причин пропуску строку позовної
давності.

Вказане обґрунтування за своїм змістом є внутрішнє суперечливим та таким,
що зроблено без врахування належних норм матеріального та процесуального права.

Згідно статті 195 КАС України суд
апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивач не скористався своїм
правом на оскарження судового рішення, та, враховуючи межі перегляду судом
апеляційної інстанції судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись
ч. 3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, ст. 198, ст. 199, ст.
200, ст. 205, ст. 206 КАС України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника Управління
праці та соціального захисту населення
Нікопольської міської ради Дніпропетровської області Борисова Максима
Миколайовича залишити без
задоволення.

Постанову Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2008 року у справі
№ 2а-879/08 залишити
без змін.

Ухвала
суду набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена у
місячний строк до Вищого адміністративного суду України шляхом подання
касаційної скарги.

Повний
текст ухвали виготовлено 18.06.2008 року.

Головуючий
суддя:

Судді: