Справа № К-12590/06
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2008-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2008

№ К-12590/06

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася
О.В. (головуючого),

Брайка А.І., Голубєвої Г.К., Рибченка А.О., Федорова М.О.

при секретарі: Міненко О.М.

за участі представників позивача: Чернеги І.М. та відповідача-1 Зайнашева
І.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрсварка» на
рішення Господарського суду Донецької області від 25.07.2005 та постанову
Донецького апеляційного господарського суду від 29.08.2005 по справі № 29/202
пд

за позовом Державної податкової інспекції у
Ворошиловському районі м. Донецька

до 1.
Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрсварка»

2. Товариства з
обмеженою відповідальністю «Максима-Дон»

про визнання угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу
електрообладнання від 11.09.2002 недійсним в порядку ст. 49 Цивільного кодексу
УРСР та наслідків, визначених у вказаній правовій нормі із врахуванням п. 4
Перехідних положень Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Донецької області від
25.07.2005 залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського
суду від 29.08.2005 по справі № 29/202 пд - позов задоволено. Визнано недійсним
договір купівлі - продажу б/н від 11.09.2002 як такий, що вчинений з метою, яка
свідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Стягнуто з відповідача-2 на
користь відповідача - пляшки (1л) у кількості 28 099 штук, європакети у
кількості 46 штук на загальну суму 14 639 грн. та грошові кошти в сумі 7 741
грн. Стягнуто з відповідача-1 в доход держави вартість отриманої за договором
продукції в розмірі 22 380 грн. Стягнуто з відповідача-2 на користь Державного
бюджету України виграти по сплаті державного мита у сумі 308,80 грн.. та 118
грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване
положеннями ст. 49 Цивільного кодексу УРСР та наслідків, визначених у вказаній
правовій нормі, п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України, та тим, що
директор ТОВ «Максима-Дон» не мав наміру на здійснення керівництва та ведення
фінансово-господарської діяльності підприємства, печатку, штамп та установчі
документа передав іншим особам, документів фінансово - господарської діяльності
ш підписував, про діяльність підприємства нічого не знав. Відповідно
посилаючись на вирок Пролетарського районного суду м. Донецька від 29.06.2004,
який набрав законної сили 14.07.2004, де ОСОБА_1 був визнаний винним у скоєні
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України, суд дійшов висновку про
необхідність застосування ч. 3 ст. 35 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції повністю підтримав висновок
суду першої інстанції про наявність умислу у ТОВ «Максима-Дон», у зв'язку із
чим визнано недійсною спірну угоду на підставі ст. 49 Цивільного кодексу УРСР
із застосуванням відповідних наслідків.

При цьому судами встановлено, що 11.09.2002 між ТОВ
«Максима-Дон» та ТОВ «Укрсварка» був укладений договір купівлі - продажу
електрообладнання (б/н) на загальну суму 22 380 грн. (у т.ч. ПДВ - 3 730
грн.,). Факт передання товару підтверджений накладною від 16.09.2002 № 16/9 та
податковою накладною від 16.09.2002 № 091610, платіжними дорученнями № 456 від
03.10.2002, № 453 від 01.10.2002, № 430 від 16.09.2002 на загальну суму 7 741
грн. залишкову частку заборгованості за отриманий товар відповідач - 1 погасив
зустрічною поставкою товару на загальну суму 14 639 грн. (у т.ч. ПДВ -439,83
грн.), що засвідчується накладною № 174 від 03.10.2002.

Приймаючи до уваги, що фактично відповідач-2 не
знаходився за юридичною адресою підприємства, ТОВ «Максима-Дон» було створене з
порушенням законодавства з метою прикриття незаконної діяльності та
неконтрольованим державою прибутком, і цей факт є встановлений відповідно до
вимог чинного законодавства, спірна угода визнана недійсною судами з
врахуванням приписів ст. 49 Цивільного кодексу УРСР та наслідків, визначених у
вказаній правовій нормі.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Донецької
області від 25.07.2005 та постановою Донецького апеляційного господарського
суду від 29.08.2005 по справі № 29/202 пд позивач ТОВ «Укрсварка» подав
касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення та відмовити в
позові, оскільки рішення винесено із порушенням та неправильним застосуванням
норм матеріального права, а саме:

статтею 49 Цивільного кодексу УРСР
не передбачено, що у разі неможливості повернення майна в натурі можливо
стягнення грошових коштів;

рішення господарського суду
неможливо виконати, оскільки директор відповідача-2 засуджений, а підприємство
не веде господарську діяльність;

судом не встановлено у чому
конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета
укладання спірної угоди:

встановлення вироком Пролетарського
районного суду м. Донецька від 29.062004 факту фіктивного підприємництва не є
доказом приховування об'єкту оподаткування;

відповідач-2 працював за своєю
адресою, його державна реєстрація не скасована, доказів несплати ним податків
позивачем не надано.

Позивач заперечення на касаційну скаргу не надав. В
судовому засіданні проти скарги заперечив, повністю підтримавши судові рішення.

Перевіривши правильність
застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та
процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної
скарги та пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Цивільний кодекс УРСР, стаття 49 якого встановлювала, зокрема,
конфіскаційні санкції за укладення угод з метою завідомо суперечною інтересам
держави та суспільства, втратив чинність із 01.01.2004. Цивільний кодекс
України таких санкцій не передбачає. І за змістом ч. 2 ст. 5 Цивільного кодексу
України він має зворотну дію в часі у випадках, коли пом'якшує або скасовує
відповідальність особи.

Господарський кодекс, що набрав чинності з 01.01.2004, містить норми, які
за предметом регулювання та встановленими санкціями відповідають положенням ст.
49 Цивільного кодексу УРСР. Однак відповідно до п. 5 розділу IX “Прикінцеві
положення” Господарського кодексу - положення останнього щодо відповідальності
за порушення правил здійснення господарської діяльності застосовуються в разі,
якщо такі порушення були вчинені після набрання чинності цими положеннями.
Положення Господарського кодексу щодо відповідальності за порушення, зазначені
в абзаці 1 того ж пункту, вчинені до набрання чинності відповідними положеннями
названого Кодексу стосовно відповідальності учасників господарських відносин,
застосовуються в разі, якщо вони пом'якшують відповідальність за вказані
порушення.

Судові рішення мотивовані положеннями нормою ст. 49
Цивільного кодексу УРСР та п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України,
зазначаючи, що директор ТОВ «Максима-Дон» не мав наміру на здійснення
керівництва та ведення фінансово-господарської діяльності підприємства,
печатку, штамп та установчі документа передав іншим особам, документів фінансово
- господарської діяльності ш підписував, про діяльність підприємства нічого не
знав. Відповідно посилаючись на вирок Пролетарського районного суду м. Донецька
від 29.06.2004, який набрав законної сили 14.07.2004, де ОСОБА_1 був визнаний
винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу
України, суди дійшли висновку про те, що до ч. 3 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України вирок суду з кримінальної справи що набрав
законної сили, є обов'язковим для господарського суду при вирішенні спору з
питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені.

Отже необхідно врахувати, що Цивільний кодекс України,
який вступив в силу із 01.01.2004, конфіскаційних санкції за укладення угод з
метою завідомо суперечною інтересам держави та суспільства санкцій, які були
встановлені Цивільним кодексом УРСР (ст. 49), - не передбачає. А за вчинення
правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,
починаючи із 01.01.2004 застосовуються санкції, передбачені ч. 1 ст. 208 Господарського
кодексу України. За змістом статті це можливо лише в разі виконання правочину
хоча б однією стороною. Зазначені санкції не можна застосовувати за сам факт
несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін
договору, оскільки за таких обставин правопорушенням була б несплата податків,
а не вчинення правочину. Для стягнення цих санкцій є необхідною наявність
умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, наприклад з метою неправомірного одержання з державного бюджету
коштів шляхом відшкодування ПДВ у разі його несплати контрагентами до бюджету.
Крім того необхідно зазначити, що встановлені ч. 1 ст. 208 Господарського
кодексу санкції можуть бути застосовані лише з дотриманням строків,
установлених ст. 250 цього Кодексу, - протягом шести місяців з дня виявлення
порушення, але не пізніше ніж через один рік з дня порушення суб'єктом
установлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом. А органи державної податкової служби,
вказані в абз. 1 ст. 10 Закону України від 04.12.1990 № 509-XII «Про державну
податкову службу в Україні», можуть на підставі п. 11 цієї статті звертатись до
судів із позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за
правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. Висновок суду стосовно
нікчемності правочину має бути викладений у мотивувальній, а не в резолютивній
частині судового рішення.

Таким чином, задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанції не
врахували того, що із 01.01.2004 вимоги про визнання недійсною угоди, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, не можуть бути предметом
позову на підставі ст. 49 Цивільного кодексу УРСР. Водночас помилкове
застосування норм нечинного законодавства може бути підставою для скасування
судового рішення.

З огляду на встановлене судом та
враховуючи зазначене вище, суд касаційної інстанції не погоджується із висновком
судів про задоволення позову, як таким, що не відповідає вимогам закону.
Відповідно рішення Господарського суду Донецької області від 25.07.2005 та
постанова Донецького апеляційного господарського суду від 29.08.2005 по справі
№ 29/202пд підлягають скасуванню, як такі, що винесені при помилковому
застосуванні норми матеріального права. У справі № 29/202пд необхідно закрити
провадження в частині визнання угоди недійсною із застосуванням ст. 49
Цивільного кодексу УРСР. В частині застосування наслідків визнання угоди
недійсною, відповідно до норм Цивільного кодексу України - в позові відмовити.

Керуючись ст. ст. 160, 220, 221, 223, 228, 230 Кодексу
адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрсварка» задовольнити
частково.

Рішення Господарського суду
Донецької області від 25.07.2005 та постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 29.08.2005 по справі № 29/202пд скасувати із закриттям
провадження в частині визнання угоди недійсною із застосуванням ст. 49
Цивільного кодексу УРСР. В частині застосування наслідків визнання угоди
недійсною відповідно до норм Цивільного кодексу України - в позові відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не
підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-239
КАС України.

Головуючий О.В.
Карась

Судді А.І.
Брайко

Г.К.
Голубєва

А.О.
Рибченко

М.О.
Федоров