Справа № 11/221
Суддя: Винокуров К.С.
Дата ухвалення: 2008-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

09.06.2008 р.
№ 11/221

За
позовом

ОСОБА_1

до

Міністерства
внутрішніх справ України

про

визнання
недійсним рішення

Головуючий суддя Винокуров К.С.

Судді Блажівська Н.Є.

Степанюк А.Г.

Секретар судового засідання Давиденко Д.В.

Позивач: ОСОБА_1 -паспорт серії
НОМЕР_1 Представники сторін:

від
відповідача:

не
з'явився

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України
в судовому засіданні 09.06.2008 р. о 15 год. 20 хв. проголошено вступну та
резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі
відкладено на 07.07.2008 р., про що повідомлено сторін після проголошення
вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням
вимог ч. 4 ст. 167 КАС України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1
(далі позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ
України (далі відповідач) про визнання недійсним рішення Департаменту роботи з
персоналом МВС України про відмову визнати позивача учасником бойових дій та
зобов'язання Департамент роботи з персоналом МВС України визнати ОСОБА_1
учасником бойових дій.

Ухвалою
суду від 23.11.2007 року відкрито провадження в адміністративній справі за зазначеним
позовом та призначено попереднє судове засідання на 19.12.2007 р.

Ухвалою
суду від 11.01.2008 р. закінчене підготовче провадження у справі та призначено
її до судового розгляду. Судовий розгляд здійснювався колегією суддів.

Під
час судового розгляду позивач підтримав позов у повному обсязі. В обґрунтування
своїх вимог посилався на п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантій їх соціального захисту», згідно з положеннями якого учасниками бойових
дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн -
військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці
Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних
спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням
Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у
бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). ОСОБА_1
вважає, що відповідач неправомірно дійшов висновку про неможливість визнання
його учасником бойових дій, оскільки у період з 17.06.1989 року по 23.07.1989
року у складі 1-го взводу 1-ї роти батальйону ДССШМ позивач виконував
спецзавдання МВС СРСР по охороні громадського порядку у м. Алмалик Ташкентської
області республіки Узбекистан.

Під
час судового розгляду в якості свідків були допитані громадяни ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, які надали свої пояснення на підтвердження обставин, на які
посилається позивач.

Представник
відповідача позов не визнав, подав заперечення проти позовних вимог, де
зазначив, що серед документів, поданих позивачем для розгляду питання про
визнання його учасником бойових дій, були відсутні документи, які б визначали,
що позивач дійсно брав участь саме у бойових діях в м. Алмалик Ташкентської
області. Відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на постанову
Кабінету Міністрів України № 63 від 08.02.1994 р. «Про організаційні заходи щодо
застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», де вказано, що до країн, на території яких відбувались
бойові дії, направлялись військові фахівці Генерального штабу Збройних Сил
СРСР, тобто даний пункт поширюється саме на військових фахівців, а позивач до
даної категорії не відноситься.

Розглянувши
подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
ОСОБА_1 навчався в Дніпропетровський середній спеціальній школі міліції МВС
СРСР (надалі ДССШМ) (на даний час Дніпропетровський державний університет
внутрішніх справ (згідно довідки від 22.03.2007 року № 240).

Під
час навчання позивач - рядовий міліції ОСОБА_1 згідно з телеграмою Головного
управління кадрів навчальних закладів МВС СРСР від 07.04.1989 року та наказом
начальника ДССШМ від 11.04.1989 р. № 56 у період з 15.04.1989 р. по 31.05.1989
р. у складі 1-го взводу 1-ї роти батальйону ДССШМ виконував спеціальне завдання
МВС СРСР по охороні громадського порядку у м. Москві.

Крім
того, у відповідності до усної вказівки Головного управління кадрів навчальних
закладів МВС СРСР від 16.06.1989 р. та наказу виконуючого обов'язки начальника
ДССШМ від 17.06.1989 р. № 89 «Про передислокацію особового складу батальйону
ДССШМ до м. Ташкент»позивач у період з 17.06.1989 р. по 23.07.1989 р. у складі
1-го взводу 1-ї роти батальйону ДССШМ виконував спецзавдання МВС СРСР по
охороні громадського порядку у м. Алмалик Ташкентської області.

Дані
факти підтверджуються довідкою Дніпропетровського державного університету
внутрішніх справ від 18.02.2006 р. № 2902, витягом з наказу ДССШМ «Про
передислокацію особового батальйону в м. Ташкент»від 17.06.1989 року № 89 та
наказом батальйону ДСШММ від 23.07.1989 року № 30 «Про передислокацію
батальйону», копії яких наявні в матеріалах справи.

26
січня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту роботи з персоналом МВС
України із заявою про визнання його учасником бойових дій у зв'язку з
виконанням ним спецзавдання в умовах надзвичайного стану при вирішенні збройних
конфліктів, відновлення законності та правопорядку на території колишнього
СРСР.

За
результатом розгляду матеріалів ОСОБА_1, відповідач прийняв рішення, оформлене
листом від 26.02.2007 року № 6/1/3-1052, в якому повідомив, що підстав для
визнання позивача учасником бойових дій немає.

Розглянувши
спір по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про
визнання недійсним рішення відповідача щодо відмови у визнанні його учасником
бойових дій є обґрунтованими, виходячи з наступного.

У
відповідності з п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій
на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового,
начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ
колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і
радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього
Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах,
де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи
забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Перелік
держав, зазначених у цьому пункті,
періоди бойових дій ц них та категорії працівників визначаються Кабінетом
міністрів України.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 63 від 8 лютого 1994 року «Про організаційні
заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»затверджено перелік держав, яким надавалася
допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського
Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР,
військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки,
інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів
внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, де також міститься
вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року.

Суд
дійшов висновку, що під визначенням "інші країни після 1979 року",
яке міститься в Постанові Кабінету
Міністрів України №63 від 8 лютого 1994 року, слід розуміти в т.ч. і колишній
Союз РСР. Такий висновок суду ґрунтується на наступному. 24 серпня 1991 року внаслідок проголошення
України незалежною демократичною державою, Україна стала незалежною державою по
відношенню до будь-якої країни в т.ч. і по відношенню до колишнього Союзу РСР.
Таким чином, враховуючи те, що визначення "інші країни після 1979 року"
міститься в Постанові Кабінету Міністрів України, яка прийнята у відповідності
до законодавства незалежної держави України, то термін «інші країни»слід
розуміти по відношенню саме до незалежної держави Україна, а не по відношенню
до колишнього Союзу РСР.

Слід
зазначити, що в примітці № 6 до п. "інші країни після 1979 року"
встановлено, що Генеральним штабом
Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялися військові фахівці в
країни, на території яких велися
бойові дії, але Генеральний штаб
Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим
фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу
Збройних Сил СРСР про їх
особисту участь у бойових діях.

На
думку відповідача зазначена примітка свідчить про те, що п. "інші країни
після 1979 року" розповсюджується виключно на військових фахівців, які
направлялись Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР в країни,
на території яких велися бойові дії.

З
таким твердженням відповідача суд не погоджується виходячи з наступного.

На
відміну від інших приміток №№ 1, 2, 3, 4, 5, 7 до цього пункту, в яких
безпосередньо зазначено, що вони поширюються на обмежене коло осіб, примітка № 6 до п. "інші країни після 1979
року" лише встановлює, що надання пільг саме військовим фахівцям, які
направлялись Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР, залежить від
наявності довідок 10 Головного
управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР
про їх особисту участь у бойових діях. При цьому
зазначена примітка № 6 ніяким чином не обмежує коло осіб на яких
розповсюджується п. "інші країни після 1979 року". Таким чином
вважати що п. "інші країни після 1979 року" стосується виключно
військових фахівців, що направлялися Генеральним штабом Збройних Сил СРСР немає
ніяких підстав.

Крім
того відповідачем стверджується, що формулювання, вказані в наданих позивачем
документах, а саме листі
Дніпропетровського Державного Університету внутрішніх справ від 18.12.2006 р. №
2902 та витягу з Наказу Дніпропетровської спеціальної середньої школи міліції
МВС СРСР від 17.06.1989р. № 89 про те що, рядовий міліції ОСОБА_1 дійсно у
складі 1-го взводу 1-ї роти батальйону ДССШМ виконував спецзавдання МВС СРСР по
охороні громадського порядку у місті Москві в період з 15.04.1989р. по
31.05.1989р. та місті Алмалик Ташкентської області Узбекської РСР в період з
17.06.1989р. по 23.07.1989р., не доводять того факту, що позивач брав участь у
бойових діях.

Проте
слід зазначити, що чинне законодавство України не містить визначення терміну
«бойові дії», а також вичерпних характеристик, які б давали можливість
визначити певні дії як бойові. Таким чином при визначенні, чи мають дії в яких
позивач брав участь на території Узбекської РСР, характер бойових, слід
враховувати в повному обсязі обставини, які супроводжували його перебування на
зазначених територіях. При цьому слід також враховувати, що загальновідомими
фактами є те, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних
республік Союзу СРСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з
1988 по 1991 роки в СРСР зокрема в середньоазійских республіках виникали
непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками. Збройні
сили СРСР і органи внутрішніх справ в даних регіонах виконували бойові завдання
метою яких були захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін.
На час існування Союзу РСР, не визнавалось, що в союзних республіках могли
вестись бойові дії і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась,
що не дає можливості встановити виключно з офіційних документів, якими в даному
випадку є витяг з Наказу
Дніпропетровської спеціальної середньої школи міліції МВС СРСР від 17.06.1989р.
№ 89, чи мало зазначене спеціальне завдання МВС СРСР на виконання якого був
направлений зазначений підрозділ характер бойового і чи приймав особовий склад
цього підрозділу, і позивач в тому числі, участь у бойових діях на території
Узбекської РСР.

Проте
окрім вищезазначених офіційних документів, позивачем в судових засіданнях
надані ксерокопії газет, які виходили на території Узбекської РСР під час
виконання позивачем у складі 1-го взводу 1-ї роти батальйону ДССШМ спецзавдання
МВС СРСР на зазначеній території. Відповідно до інформації, яка міститься в
зазначених виданнях, на той час на території Узбекської РСР відбулись масові
заворушення та безпорядки з використанням вогнепальної зброї, які
супроводжувались чисельними людськими жертвами серед громадського населення та
постраждалими серед працівників правоохоронних органів та військовослужбовців.
Крім того позивачем надані фотографії, які свідчать про використання
підрозділами МВС СРСР, які знаходились на той час на території Узбекської РСР
бронетехніки, бронежилетів та автоматичної вогнепальної зброї під час ліквідації
наслідків масових заворушень та безпорядків. Також з метою з'ясування обставин,
які мають важливе значення для розгляду справи судом був допитаний свідок
ОСОБА_2, який був одночасно з позивачем в складі 3-го взводу 1 роти батальйону
ДССШМ передислокований на територію Узбекської РСР для виконання спеціального
завдання МВС СРСР. Під час допиту свідок ОСОБА_2 підтвердив обставини, на які
посилався позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, та зазначив, що позивач в складі батальйону ДССШМ під час
знаходження на території Узбекської РСР
приймав участь у виконанні ряду спеціальних завдань з використанням
вогнепальної зброї і піддаючи ризику своє життя і здоров'я.

Таким
чином судом при розгляді справи встановлено, що позивач виконував завдання в
умовах масових заворушень та безпорядків при міжетнічних збройних конфліктах,
які відбувались на території Узбекської РСР з застосуванням вогнепальної зброї
і піддавав ризику своє життя і здоров'я.

У
частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно
до ч. 1 та 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень.

До
адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких
рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

У
відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд
звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно
до п. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень
адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто
з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення
дії). В даному випадку відповідачем не враховано цілий ряд обставин, які мають
значення для прийняття рішення щодо можливості надання позивачу статусу
учасника бойових дій.

За
таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються
на нормах діючого законодавства та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись
ст.ст. 71, 86, 94, ст. 105, 158-163, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним рішення
Департаменту роботи з персоналом МВС України, оформлене листом № 6/1/3-1052 від
26.02.2007 р., про відмову у визнанні ОСОБА_1 учасником бойових дій.

3. Зобов'язати Департамент роботи з
персоналом Міністерства внутрішніх справ України визнати учасником бойових дій
ОСОБА_1.

4. Стягнути з рахунків Державного
бюджету України на користь ОСОБА_1 3,40 грн. (три гривні 40 коп.) судових
витрат.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
суддя
К.С. Винокуров

Судді
Н.Є. Блажівська

А.Г. Степанюк

Дата складення та
підписання постанови в повному обсязі -07.07.2008.