Справа № к-9183/07
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2008-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2008
року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді:
Бутенка В.І.,

суддів: Лиски Т.О.,
Панченка О.І., Сороки М.О., Штульмана І.В.

при секретарі Мацюк Т.С.,

за участю позивача ОСОБА_1, та його представника
ОСОБА_2,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в порядку касаційного провадження адміністративну
справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2007 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до голови Саратської районної державної адміністрації Одеської
області ОСОБА_3, Саратської районної державної адміністрації Одеської області
про визнання незаконними розпоряджень та дій голови Саратської районної
державної адміністрації, поновлення на посаді та відшкодування моральної шкоди,
-

встановила:

10.03.2006 р. ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним позовом пояснивши, що з 5 травня 1997 року він
перебуває на державній службі, займаючи посаду начальника
відділу культури Саратської
районної державної адміністрації Одеської області (далі - Саратська РДА,
відповідач).

28 грудня 2005
року голова Саратської РДА
своїм розпорядженням №191-к оголосив йому догану за те, що він без
дозволу голови займався
педагогічною діяльністю в Саратській
музичній школі.

29 грудня 2005
року розпорядженням № 195-к йому
знову була оголошена догана за
порушення порядку ведення
трудової книжки та порядку
звільнення директора
Забарівського сільського клубу ОСОБА_4.

3 лютого 2006 року, в
період його хвороби, розпорядженням №12-к він же отримав догану за невиконання
розпорядження про передачу печатки та книги наказів начальнику відділу спорту
ОСОБА_5.

Крім цього, він
неодноразово звертався до голови РДА із заявою про надання щорічної відпустки
за період 2004 - 2005 р.р., однак йому
безпідставно відмовлялось, і тільки у лютому 2006 року відпустку він отримав.

15 лютого 2006 року
відповідач безпідставно направив до районного відділу культури комісію для
проведення позапланової перевірки фінансово-господарської діяльності відділу.

Позивач ОСОБА_1 просив визнати вищеназвані
розпорядження незаконними, а дії голови РДА, в тому числі й дії про відмову
надання відпустки, неправомірними та стягнути з відповідача заподіяну йому
моральну шкоду у розмірі 10 000,00 гривень.

У зв'язку з тим, що під
час слухання справи йому було оголошено ще 3 догани, які потягли звільнення з
роботи, 29 травня 2006 р. позивач доповнив свої позовні вимоги.

В обґрунтування
доповнених вимог вказував, що 30 березня 2006 р. голова Саратської РДА
розпорядженням №36-к оголосив догану за те, що він не повідомив про нещасний
випадок на виробництві, який стався 3 лютого 2006 р. із завідуючим районним
організаційно-методичним центром відділу культури та не створив комісію.

15 квітня 2006 року
розпорядженням №54-к йому оголошена догана за несвоєчасну виплату заробітної
плати, порушення вимог трудового законодавства, що були
виявлені 29 березня 2006 року.

6 травня 2006 р.
розпорядженням №52-к йому оголошена догана за порушення вимог закону "Про
охорону праці" .

22 травня 2006 р.
розпорядженням №58-к його було звільнено із займаної посади по п.3 ст. 40 КЗпП
України за систематичне порушення службових обов'язків без поважних причин.

Позивач
додатково уточнивши вимоги, просив визнати розпорядження про оголошення
йому доган, а також розпорядження про звільнення його з посади незаконними та
поновити його на посаді начальника відділу культури Саратської РДА і стягнути з
ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 гривень, оскільки за один і той же
проступок він двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності і один раз
до адміністративної відповідальності.

Постановою Саратського
районного суду Одеської області від 20 листопада 2006 року позовОСОБА_1
задоволений частково.

Розпорядження голови Саратської районної
державної адміністрації №191-к від 28 грудня 2005 року, №12 - к від 3 лютого
2006 року, № 36-к від 30 березня 2006 року, №52-к від 6 травня 2006 р., № 54-к від 15 травня 2006 року про оголошення доган
ОСОБА_1 та №58-к від 22 травня 2006 року про звільнення позивача з посади
начальника відділу культури Саратської РДА визнані незаконними. Позивача ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника
відділу культури Саратської РДА.

Крім того, суд визнав
ненадання позивачу щорічної відпустки згідно його заяв від 23 листопада 2005 р.
і 12 грудня 2005 р., та затримку виплати йому заробітної плати за час
відпустки та допомоги по тимчасової непрацездатності - незаконними, а також
стягнув з районної державної
адміністрації на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу
в сумі 6833 гр. 22 коп., заподіяну моральну шкоду в сумі 4000 гр., а всього стягнуто 10833
гр. 22 коп.

В іншої частині позову
відмовлено.

Суд допустив негайне
виконання постанови в частині поновлення на посаді та стягнення
зарплати в межах суми стягнення за один місяць.

Постановою судової
палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 21 березня
2007 зазначене рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове -
яким у задоволені позову відмолено.

В касаційній скарзі
позивач та його представник ОСОБА_2 просять скасувати рішення апеляційного суду
і залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на порушення апеляційним
судом норм матеріального та процесуального закону.

В запереченнях на
касаційну скаргу голова Саратської РДА ОСОБА_3 вказує на законність і
обґрунтованість рішення апеляційного суду, у зв'язку з чим просить залишити
касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а постанову апеляційного суду
Одеської області від 21 березня 2007 року без змін.

Заслухавши доповідача,
пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши доводи касаційної
скарг та заперечення на неї, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що позивач мав статус державного службовця з травня
1997 року.

Згідно з частиною 1
статті З0 Закону України "Про державну службу" державна служба
припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів
про працю України (далі - КЗпП України), а також з підстав, визначених
даною статтею. Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за
загальними підставами передбаченими КЗпП України, на цю особу можуть
поширюватися гарантії передбачені цим Кодексом (наприклад, заборона звільнення
працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою
згодою профспілкового органу), якщо інше прямо не передбачено спеціальним
законом.

Відповідно до п.3 ст.40
КЗпП України та п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року №9 (зі змінами) "Про практику розгляду судами трудових
спорів" договір може бути розірваний власником підприємства (установи,
організації) або уповноваженим ним органом у випадках систематичного
невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього
правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до цього працівника
застосовувались заходи дисциплінарного стягнення або громадського стягнення у
встановленому для цього порядку.

Виходячи з цього, при
звільненні працівника за п.3 ст.40 КЗпП України організація повинна навести
конкретні факти допущеного ним невиконання вказаних обов'язків, зазначити, коли
саме вони мали місце, які і коли проступки вчинив працівник після застосування
до нього стягнень.

Крім того, при обранні
виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і заподіяну шкоду, обставини за яких вчинено
проступок, і попередню роботу працівника.

Визнаючи звільнення
ОСОБА_1 незаконним і поновлюючи його на державній посаді, суд першої інстанції,
правильно врахувавши зазначені вище вимоги закону, виходив з того, що усі
розпорядження голови Саратської РДА, крім розпорядження №195-к від 28 грудня 2005 р., є незаконними.
Дії голови райдержадміністрації при накладені інших стягнень, перерахованих в описовій
частині ухвали не відповідали вимогам
закону.

Частиною другою статті
71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно,
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на
відповідача і у справах про поновлення на публічній службі.

Видаючи розпорядження
№58-к від 22 травня 2006 року про
звільнення ОСОБА_1 з публічної служби, відповідач обмежився лише загальним
посиланням на систематичне порушення ним службових обов'язків, які мали місце в
період з 30 березня по 06 травня 2006 року, тобто під час розгляду
адміністративного позову судом першої інстанції, тоді як при застосуванні
такого крайнього заходу як звільнення, не врахував положення ст.149 КЗпП
України згідно з яким при застосуванні виду дисциплінарного стягнення власник
або уповноважений ним орган зобов'язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за якими вчинено проступок, і
попередню роботу позивача.

Постановляючи рішення
про поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції визнав
встановленим, і це ґрунтується на
матеріалах справи, що позивач ОСОБА_1за час попередньої роботи виявив себе як
висококваліфікований фахівець, досконало володіє питаннями функціонування
галузі в регіоні, під його керівництвом Саратський район став одним із кращих в
Одеській області в галузі культури, про що свідчать численні почесні грамоти,
дипломи, подяки (а.с. 379-388).

Тому не можна
погодитись з доводами постанови апеляційного суду про те, що розпорядження
№58-к від 22 травня 2006 року про
звільнення ОСОБА_1 з публічної служби є законним та обґрунтованим.

За таких обставин суд
першої інстанції обґрунтовано поновив позивача на роботі і поклав на
відповідача обов'язок про оплату йому вимушеного прогулу та заподіяної
моральної шкоди.

Виходячи з наведеного,
постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з залишенням в силі постанови
суду першої інстанції .

Керуючись ст.ст. 221,
223, 226, 230, 231 КАС України, колегія
суддів Вищого адміністративного суду України, -

ухвалила:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судової
палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 21 березня
2007 року скасувати, а постанову Саратського районного суду Одеської області
від 20 листопада 2006 року - залишити в силі.

Ухвала оскарженню не
підлягає, крім випадків зазначених в ст.237 КАС України.

Головуючий

Судді: