Справа № 8/131
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2008-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

12.06.2008 р.
№ 8/131

Окружний
адміністративний суд міста Києва в особі судді
Пилипенко О.Є., при секретарі
Коваль А.В.

За
результатами розгляду у відкритому судовому засіданні адміністративної справи

За
позовом Державної податкової
інспекції у Голосіївського району м. Києва

До 1) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Колден»

2) Товариства з
обмеженою відповідальністю «ХФ Титан»

про
визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів в дохід бюджету

За
участю представників сторін

від
позивача: Ярова Л.М. за дов. № 1937/9/10-017 від 13.05.2008 р.

від
відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2:
Поліщук С.В. за дов. від 10.03.2008 р.

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у
Голосіївському районі м. Києва звернулася до Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до 1 -Товариства з обмеженою відповідальністю «Колден», 2
-Товариства з обмеженою відповідальністю «ХФ Титан»про визнання договору від
15.04.2004 р. недійсним та стягнення з відповідача 2 в дохід бюджету України
вартість виконаних робіт згідно даного договору в сумі 80781,00 грн.

26.05.2008 р. через Загальний відділ від
позивача надійшли уточнення позовних вимог, просив встановити факт нікчемності
правочину, укладеного між ТОВ «ХФ Титан»та ТОВ «Колден»на загальну суму
80781,00 грн. та застосувати до вказаної угоди наслідки, що передбачені ст. 208
Господарського кодексу України.

В
обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що спірний договір
було укладено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства, з огляду на той факт, що вироком
Дніпровського районного суду м. Києва від 23.05.2006 р. у справі № 1-367/06
визнано ОСОБА_1 винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205
Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво).

Відповідач
1 належним чином був повідомлений про дату та час судових засідань, докази
направлення ухвал суду та повісток знаходяться в матеріалах справи.

Відповідач
1 в судові засідання не з`являвся, не повідомляв суд про причини неприбуття.

Відповідач
2 проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити у
задоволенні позову, оскільки вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню.

Проаналізувавши
матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до наступних
висновків.

Заявлено
позовні вимоги про встановлення факту нікчемності правочину, укладеного між ТОВ
«ХФ Титан»та ТОВ «Колден»на загальну суму 80781,00 грн. та застосування до
вказаної угоди наслідки, що передбачені ст. 208 Господарського кодексу України.

Позивач
вважає, що оскільки вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 23.05.2006
р. у справі № 1-367/06 визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні злочину, передбаченого
ч. 2 ст. 205 та ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України, то дані обставини свідчать про те, що договір
укладений між ТОВ «ХФ Титан»та ТОВ «Колден»на загальну суму 80781,00 грн., було
укладено з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів
підприємства.

Суд
із твердженням позивача щодо
неправомірності спірного договору не погоджується виходячи з наступного.

З
вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 23.05.2006 р. вбачається, що
ОСОБА_1 за попередньою змовою з невстановленою слідством особою з метою
прикриття незаконної підприємницької діяльності, подав до органів, які
здійснюють державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності, установчі документи
ТОВ «Колден».

Вироком
суду встановлено, що ОСОБА_1 поставив свої підписи в документах (документи про
реєстрацію) навпроти свого прізвища, як
засновник ТОВ «Колден». Крім реєстраційних документів він не підписував більше
ніяких документів ТОВ «Колден», ні фінансово-господарських, ні звітних.

Відповідно
до ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих
документів та закону.

Згідно
зі ст. 62 Закону України «Про господарські товариства», у товаристві з
обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний
(дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор.
Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками
товариства.

Дирекція
(директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що
належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори
учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень,
що належать їм, до компетенції дирекції (директора).

Посадовими
особами органів управління товариства визнаються голова та члени виконавчого
органу, голова ревізійної комісії, а у товариствах, де створена наглядова рада
товариства, - голова та члени ради наглядової ради товариства (ч. 2 ст. 23
Закону України «Про господарські товариства».

За
таких обставин, суд не приймає доводи позивача щодо значення вироку суду для
розгляду даної справи, оскільки Дніпровським районним судом м. Києва не
досліджувалась воля виконавчого органу ТОВ «Колден»на укладення договорів.
Направленість же умислу обвинувачених за вказаним вище вироком суду у справі №
1-367/06 на здійснення фіктивного підприємництва не охоплює волю та
волевиявлення юридичної особи, яка є окремим суб'єктом цивільних правовідносин.

Крім
того, належним доказом укладення договору з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави та суспільства може бути виключно рішення суду щодо посадових
осіб такого товариства, а не його засновників.

Позивач
в обґрунтування своєї позиції, посилається на те, що спірний договір було
укладено з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства , при цьому,
позивач посилається на те, що положення ст. 207 Господарського кодексу України
є тотожними положенням ст. 49 ЦК УРСР, а отже, для визначення договору таким,
що суперечить інтересам держави та суспільства необхідно застосовувати п. 6
постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику про визнання
угод недійсними»від 28.04.1978 р. та ч. 2 п. 11 Роз`яснень Вищого
господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням угод недійсними», тобто на думку позивача, є недійсним
договір спрямований на приховування грошових коштів від оподаткування.

З
даними висновками суд не погоджується виходячи з наступного.

У
відповідності до вимог ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, який втратив чинність з
1 січня 2004 року, якщо угода укладена з метою, суперечною інтересам держави і
суспільства, то вона є недійсною.

При
наявності умислу на укладення такої угоди у обох сторін -в разі виконання угоди
обома сторонами -в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в
разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход
держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за
угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне
їй на відшкодування виконаного , стягується в доход держави.

Цивільний
кодекс України, який набрав чинність 1 січня 2004 року, серед правових
наслідків вчинення правочину, який порушує публічний порядок, не встановлює
санкцій аналогічних тим, які були встановлені ст. 49 Цивільного кодексу УРСР.

Разом
з тим, такі санкції за укладення угоди (вчинення господарського зобов'язання) з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, встановлені
Господарським кодексом України.

Згідно
з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, який набрав чинність з 1 січня
2004 року, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них
господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Санкції,
встановлені ч. 1 ст. 208 цього Кодексу, не можуть застосовуватися за сам факт несплати
податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору. За
таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину.
Для застосування санкцій, передбачених ч. 1 ст. 208 Кодексу, необхідним є
наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою
приховання ухилення від сплати податків.

Всі
обґрунтування позивача базуються на вироку Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 1-367/06.

У
вищевказаному роз'ясненні зазначено, що для прийняття рішення зі спору
необхідно встановлювати, у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам
держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано
угоду, а також вину сторін у формі умислу.

Також,
згідно з абз. 4 п. 11 Роз'яснення Вищого господарського суду України від
26.04.2002 р. № 04-5/491 (із змінами та доповненнями), умисел юридичної особи
визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала
договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За
відсутністю таких повноважень, наявність умислу у юридичної особи не може
вважатися встановленим.

Спірний
договір був підписаний директором ТОВ «Колден»Толстих Н.В. та директором ТОВ
«ХФ Титан»Найда А.І., ці посадові особи мали право на підписання договору,
наділені спеціальною правосуб'єктністю, протиправні дії та умисел яких при його
укладенні не встановлені вироком суду.

Крім
того, до матеріалів справи як докази виконання умов договору додані
рахунки-фактури № 000000033 від 26.04.2004р., № 000000026 від 15.04.2004 р.,
податкові накладні № 0004 від 16.04.2004 р., № 000011 від 29.04.2004 р., №
000012 від 30.04.2004 р., видаткові накладні № 0004 від 20.04.2004 р., №
0000011 від 26.04.2004 р.,

Позивач
не надав належно допустимих доказів щодо
умислу юридичної особи на укладення вказаного договору, що призвело до несплати
податків до бюджету ТОВ «ХФ Титан»чи ТОВ «Колден».

Частиною
1 ст. 208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило
відповідає нормі ст. 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна
може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку,
встановлених законом.

Оскільки
санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням
суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності,
то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими як
такі, що відповідають визначенню ч. 1 ст. 238 ГК України. Тому, такі санкції
можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 ГК України.

Відповідно
до ст. 250 Господарського кодексу України, адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня
виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим
суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської
діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Отже, з огляду на вищенаведене,
позивачем недотримані строки звернення до суду з позовом про визнання угоди
недійсною. За таких умов суд приходить
до висновку про пропущення строків для
застосування до відповідача 2
адміністративної санкції у вигляді конфіскації.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Всупереч наведеним вимогам
позивач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності заявлених ним
позовних вимог.

Зважаючи на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно
до ч. 5 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства, у разі відмови у
задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а
також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені
відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись
ст. ст. 2, 6, 7, 17, 94, 158, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

ПОСТАНОВИВ:

В
задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складання в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
О.Є. Пилипенко

Дата підписання повного
тексту постанови: 20.06.2008 р.