Справа № 22-а-4546/2008
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2008-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

29 травня 2008 року справа №
22-а-4546/07

зал судового засідання № 2 у
приміщенні суду за адресою: м. Донецьк,
бульвар Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного
суду у складі:

головуючого судді: Ханової Р.Ф.

суддів: Бадахової Т.П.

Старосуда
М.І.

при секретарі судового засідання

Чуріковій
Я.О.

за участю представників:

від позивача:

ОСОБА_1.- особисто

від відповідача:

не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу

Управління
Пенсійного фонду України в м. Красноармійську

на постанову Донецького окружного адміністративного
суду

від

28 лютого 2008 року

по адміністративній справі

№ 2-а-4179/08 (суддя Галатіна О.О.)

за позовом

ОСОБА_1 м. Красноармійськ

до

Управління
Пенсійного фонду України в м. Красноармійську
Донецької області

про

перерахунок пенсії

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 28 лютого 2008 року у справі №2-а-4179/08 (арк.
справи 39-46) з мотивів обґрунтованості заявлених позовних вимог задоволені
позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.
Красноармійську Донецької області (надалі - Управління), визнані протиправними
дії Управління в частині відмови ОСОБА_1 в перерахунку пенсії по інвалідності у
відповідності зі статтями 50, частини 4 статті 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС,
виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої частиною 1 статті
28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з
урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, та зобов'язано управління провести позивачеві такий
перерахунок основної та додаткової пенсії по інвалідності з 1 грудня 2007
року.

В апеляційній скарзі Управління
Пенсійного фонду України в м. Красноармійську Донецької області (арк. справи
48-49) просить скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду
від 28 лютого 2008 року №2-а-4179/08, та постановити нове рішення, за яким
відмовити позивачу у задоволені позовних вимог у повному обсязі посилаючись на
порушення судом норм матеріального права. Доводи скарги обґрунтовує наступними
обставинами :

- мінімальний
розмір пенсії за віком, встановлений частиною першою статті 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року
№1058-4, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених
згідно з цим Законом, внаслідок чого судом його норми до спірних відносин
застосовані безпідставно;

- порядок обчислення пенсій по інвалідності
відповідно до частини 5 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28
лютого 1991 року №796-12 (надалі Закон України 796) визначається Кабінетом
Міністрів України, ігнорування даної норми є протизаконним ;

- не врахування
судом прийнятих на виконання вимог вищезазначеної норми приписів постанов
Кабінету Міністрів України від 3 січня 2002 року №1 (зі змінами, внесеними
постановами КМУ №894 від 13 липня 2004 року, №1293 від 27 грудня 2005 року);

- не врахування
судом того що, фінансування витрат пов'язаних з реалізацією Закону 796
здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до статті
63, та частини 13 Прикінцевих Положень
зазначеного закону, а не за рахунок Пенсійного фонду України;

- зміни в
законодавстві, що відбулися з 1 січня 2008 року.

Позивач проти апеляційної скарги
заперечує, просить постанову суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши
доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

ОСОБА_1,
належить (віднесений) до першої категорії як особа, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серіїНОМЕР_1 від 10
жовтня 2007 року (арк. справи 3).

Позивачу призначена пенсія по
інвалідності, внаслідок встановлення 3 групи інвалідності, причина інвалідності
пов'язана з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що
підтверджується довідкою МСЕК (арк. справи 24) та експертним висновком від 8
травня 1992 року.

Позивач перебуває на обліку Управління,
отримує пенсію по інвалідності за спеціальним
законом №796.

14 грудня 2007 року позивач звернувся до
Управління із заявою про призначення йому пенсії (основної та додаткової) у
розмірах , встановлених статтею 50 та частиною 4 статті 54 Закону України „Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” (арк. справи 9).

21 грудня 2007 року виконуючий обов'язки
начальника Управління (арк. справи 10) відмовив позивачу у перерахунку
призначеної пенсії, з огляду на
відсутність підстав такого перерахунку та правомірність визначення розміру
пенсії позивачу.

Колегія суддів погоджує позицію суду
першої інстанції з огляду на наступне.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Закон
України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” від 9 липня
2003 року за № 1058-4, який відповідно до його преамбули визначає принципи,
засади і механізм функціонування системи загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій. Абзацом
другим преамбули передбачено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до
цього Закону. Частиною 3 статті 4 даного Закону передбачено, що умови, норми та
порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне
забезпечення.

Право громадян України на отримання
пенсійних виплат та соціальних послуг визначене статтею 8 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”. Пунктом 2 частини 1 статті
8 цього Закону таке право закріплене за особами, яким до дня набрання чинності
цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України „Про пенсійне
забезпечення” (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне
довічне утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на
призначення пенсії за Законом України „Про пенсійне забезпечення” - за умови,
якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших
джерел.

Право вибору пенсійних виплат передбачене
статтею 10 зазначеного Закону, і означає, що особі, яка має одночасно право на
різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором, особі, яка
має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її
вибором.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, зокрема, соціальний захист потерпілого населення, визначені Законом
України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” (надалі спеціальний закон), оскільки відповідно до
статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я
довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Розділ 8 даного Закону передбачає правила
призначення та виплати пенсій і компенсацій особам, віднесеним до категорій 1,
2, 3, 4. Стаття 49 цього розділу визначає пенсії особам, віднесеним до вказаних
категорій у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну
пенсію.

Стаття 50 Закону України „Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” передбачає, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається
щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у відповідних
розмірах, зокрема інвалідам 3 групи - 50 відсотків мінімальної пенсії за віком.
Виплата зазначеної пенсії відповідно до статті 53 даного Закону здійснюється
повністю незалежно від заробітку, пенсії чи іншого доходу.

Нормами статті 54 Закону України „Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” визначені підстави та умови призначення державних пенсій особам,
віднесеним до категорії 1 та у зв'язку з втратою годувальника. Зазначені норми
розповсюджуються на позивача, як
віднесеного до категорії 1.

Частина перша та друга даної статті
передбачає призначення пенсії за бажанням громадянина із заробітку, одержаного
за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування
фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством, але у всіх
випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за
роботу в зоні відчуження у наведених роках не може перевищувати 3,0 тис. грн.

Частина третя зазначеної статті (із
змінами, внесеними згідно із Законом № 3108-4 від 17 листопада 2005 року)
визначає, що обчислення і призначення пенсій по інвалідності, що настала
внаслідок каліцтва чи захворювання (у спірних відносинах має місце
захворювання) внаслідок Чорнобильської катастрофи із заробітку за межами зони
відчуження проводиться на загальних підставах відповідно до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” (загальний закон), у якому
призначення пенсій по інвалідності визначено розділом 4.

Частиною 1 статті 33 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” визначені розміри пенсії по
інвалідності залежно від групи інвалідності. Для інвалідів третьої групи такий
розмір складає 50 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27
і 28 цього Закону.

Зазначене посвідчує, що після внесення
змін у частину 3 статті 54 спеціального закону (17 листопада 2005 року),
обчислення і призначення пенсії по інвалідності здійснюється за правилами
загального закону, внаслідок чого розмір пенсії по інвалідності поставлений в
залежність від розміру пенсії за віком, обчисленої за нормами загального
закону.

Колегія судів не приймає посилання
відповідача на те, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлений абзацом 1
частини 1 статті 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування”, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, з огляду на те, що зазначена стаття частиною третьою
доповнена Законом України № 2505 від 25 березня 2005 року (набрав чинності 31
березня 2005 року), тоді як частина третя статті 54 Закону України „Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” змінена Законом України від 17 листопада 2005 року №
3108-15 (набрав чинності 13 грудня 2005 року). Саме неврахування
відповідачем зазначених змін стало однією з причин хибного висновку щодо
неможливості застосування стосовно позивача норм абзацу 1 статті 28 загального
закону в частини визначення мінімального розміру пенсії за віком на рівні
прожиткового мінімуму.

Закон України «Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні гарантії» від 5 жовтня 2000 року №2017-3 в
статті 17 до основних державних соціальних гарантій включає мінімальний розмір
пенсії за віком, який відповідно до статті 19 даного закону визначається,
виключно Законами України. Єдиний Закон який визначає пенсії за віком є Закон
України 1058, а саме його стаття 28. Обов'язковість соціальних гарантій для
всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ
і організацій незалежно від форми власності передбачена статтею 19 даного
закону.

Виходячи з того, що Закон України №796
визначив нижчий розмір пенсії по інвалідності виходячи з розміру пенсії за
віком, але не визначив її розмір безпосередньо в цьому законі, суд застосовує
аналогію закону, а саме статтю 28 Закону України №1058, як закон, що регулює
подібні правовідносини, керуючись частиною 7 статті 9 КАС України.

Частина 4 статті 54 Закону України „Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” передбачає, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо
яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчим по
3 групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком. Приписи зазначеної норми
співпадають з приписами пункту 4 Порядку обчислення пенсій по інвалідності, що
настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій, у зв'язку з втратою
годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, що затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 1997 року № 523 (з наступними змінами
та доповненнями).

Колегія судів зазначає, що цією нормою
визначений для даної категорії нижчий
розмір державної пенсії, і виключно ця постанова прийнята на виконання
Закону №796.

Посилання відповідача на частину 5 статті
54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”, якою визначено, що порядок обчислення
пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії
у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи
визначається Кабінетом Міністрів України, внаслідок чого відповідач керувався
розміром 19 гривень 91 копійка, визначеним Кабінетом Міністрів України, зокрема
постановою № 1 від 3 січня 2002 року „Про підвищення розмірів пенсій та інших
соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється
за рахунок державного бюджету”, (а з 1 вересня 2004 року - 22 грн. 30 коп.),
колегія судів не приймає, оскільки ототожнювати порядок і розмір в силу різного
правового навантаження цих визначень неможливо. Якщо „порядок” відповідає на
питання „як, яким чином”, то „розмір” - „скільки”.

Посилання скаржника на постанову №1 від 3
січня 2002 року, колегія суддів не приймає, як прийняту на виконання доручення
Президента України, що зазначено в її констатуючій частині, а не на виконання
приписів Закону України 796, і не може бути прийнята судом з огляду на приписи
частини 3 статті 9 КАС України.

Постанова Кабінету Міністрів 894 від 13
липня 2004 року жодних відносин до спірних правовідносин не має, є постанова
895 від цієї дати яка змінює постанову №1 від 3 січня 2002 року, і не
приймається судом, виходячи з положень принципу законності закріплених у
частині 3 статті 9 КАС України.

Постанова Кабінету Міністрів України 1293
від 27 грудня 2005 року «Про збільшення розмірів пенсії деяким категоріям
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» мала своєю метою
здійснення подальших заходів щодо диференціації розмірів пенсії. Застосування
управлінням зазначених нею розмірів не передбачається можливим погодити,
виходячи з положень частини першої, третьої статті 9 КАС України..

Обґрунтування відповідачем своєї позиції
посиланням на застосування у межах спірних відносин постанов Кабінету Міністрів
України, спростовується також приписами пункту першого та шостого статті 92
Конституції України, статті 71 спеціального закону, відповідно до якого дія
його положень не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення
змін до цього Закону, а також абзацом другим преамбули, частиною 3 статті 4,
пунктом 2 частини першої статті 8 та пунктами 13,16 Прикінцевих положень
загального Закону, якими передбачено що умови, норми та порядок пенсійного
забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, і те, що
до приведення законодавства України у відповідність із Законом (Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування), закони України та інші
нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому
Закону.

Правовою підставою позовних вимог є
частина 3 статті 67 Закону України „Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” якою зазначено, що у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір
пенсії, визначений відповідно до статті 54 цього Закону, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, у тому числі віднесеним
до категорії 1. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового
розміру прожиткового мінімуму.

Визначення прожиткового мінімуму,
закладення правової основи для його встановлення, затвердження та врахування
при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий
рівень, дає Закон України „Про прожитковий мінімум” від 15 липня 1999 року № 966-14.
Частиною 3 статті 4 даного Закону (в редакції Закону № 2505-4 від 25 березня
2005 року, що діє з 31 березня 2005 року) передбачено, що прожитковий мінімум
на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і
демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в
законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум
публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Статтею 62 Закону України „Про Державний
бюджет України на 2007 рік” від 19 грудня 2006 року № 489-5, що набрав чинності
з 1 січня 2007 року („Урядовий кур'єр” від 23 грудня 2006 року), був
затверджений прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність.

Саме положення зазначених норм повинен
був застосовувати відповідач при виплаті пенсії по інвалідності позивачу
впродовж 2007 року.

Колегія
суддів не приймає виходячи із загально правового принципу дії норми права у
часі посилання управління на зміни, які відбулися в законодавстві з 1 січня
2008 року, оскільки вирішення даного спору здійснюється станом на 14 грудня
2007 року (момент звернення).

Колегія суддів вважає не доречним
посилання скаржника на джерело виплати зазначених сум - кошти Державного
бюджету України, як обставину, що впливає на суть даного спору. По-перше, у
період до перетворення Пенсійного фонду України в неприбуткову самоврядну
організацію він функціонує, як центральний орган виконавчої влади на підставі
норм Закону України №1058, про що зазначено у пункті 12 Прикінцевих положень, і
по друге, пунктом 13 на який посилається управління передбачений механізм
взаєморозрахунків між Державним бюджетом України та бюджетом Пенсійного фонду
України. У будь-якому разі джерело виплати не впливає на спірні правовідносини,
оскільки відповідальною особою перед позивачем є Держава (стаття 13 Закону
України 796), а відповідачем є управління, яке сьогодні від її імені здійснює
певні власні повноваження (владні управлінські функції).

Конституційний Суд України неодноразово
розглядав проблему, (про що зокрема зазначено у рішенні № 8-рп/2005 від 11
жовтня по справі № 1-21/2005 ) пов'язану з реалізацією права на соціальний
захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній
життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та
закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують
додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них зокрема,
належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У
рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації,
гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права
шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею
22 Конституції України не допускається.

Здійснюючи
апеляційне розгляд справи і ухвалюючи судове рішення у даній справі, колегія
суддів виходить з того, що конституційні принципи, на яких базується здійснення
прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне
забезпечення, передбачені статтями 1, 3, частиною 2 статті 6, статтею 8, частиною 2 статті 19, статтями 22, 23, частиною
1 статті 24 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не
може бути скасоване, звужене. Правовою гарантією забезпечення державою даного
права є виконання прийнятих на себе зобов'язань, виходячи з положень принципу
верховенства права, закріпленого як статтею 8 Конституції України, так і
статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів погоджує висновки суду
першої інстанції щодо необхідності застосування норм спеціального закону у
межах спірних відносин.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені
обставини справи та постанова прийнята з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184,
195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного
фонду України в м. Красно армійську Донецької області на постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 28 лютого 2008 року у справі № 2-а-4179/08
- залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду
від 28 лютого 2008 року у справі № 2-а-4179/08
- залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини ухвали
постановлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 29 травня
2008 року. Ухвала у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 29 травня 2008
року.

Ухвала суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий:
Р.Ф. Ханова

Судді:
Т. П. Бадахова

М. І. Старосуд

З
оригіналом згідно:

Суддя
Р.Ф.
Ханова