Справа № 22-а-158/2008
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2008-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
вул.Володарського, 46 (1 корпус)
Головуючий 1 інстанції:
суддя Іваницький О.Т.
Доповідач 2 інстанції:
суддя
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2008 року

№ 22-а-158/08

Колегія суддів
Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді - Мельнікова Л.В.

Суддів - Григоров А.М., Подобайло З.Г.

при секретарі:
Холодна Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокурора
Ленінського району міста Полтави на постанову Господарського суду Полтавської
області від 23 травня 2007 року по справі № 14/159

за позовом Прокурора Ленінського району міста Полтави
в інтересах держави в особі

Полтавського
міського центру зайнятості, Полтавського обласного центру зайнятості

до Відкритого акціонерного
товариства «Полтавський автоагрегатний завод»

про
стягнення 2996,94 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор Ленінського району міста Полтави в інтересах
держави в особі Полтавського міського центру зайнятості, Полтавського обласного
центру зайнятості звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного
товариства «Полтавський автоагрегатний завод» про стягнення 2996,94 грн..

Постановою Господарського суду Полтавської області від 23
травня 2007 року в позові Прокурора Ленінського району міста Полтави в
інтересах держави в особі Полтавського міського центру зайнятості, Полтавського
обласного центру зайнятості до Відкритого акціонерного товариства «Полтавський
автоагрегатний завод» про стягнення 2996,94 грн. відмовлено.

Прокурор Ленінського району міста Полтави із вказаною
постановою не погоджується, подав апеляційну скаргу, вважає, що дане рішення господарського
суду Полтавської області прийнято при неповному з'ясуванні обставин, що мають
значення для справи та з порушенням норм процесуального права.

Враховуючи наведене, Прокурор Ленінського району міста
Полтави, просить суд апеляційної інстанції рішення господарського суду
Полтавської області від 23.05.07р. по справі № 14/159 скасувати та прийняти
нову постанову суду.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлено та підтверджено у
суді апеляційної інстанції наступне.

Прокурор Ленінського району міста Полтави в інтересах
держави в особі Полтавського міського центру зайнятості, Полтавського обласного
центру зайнятості звернувся до суду з позовом про 2996,94 грн. - сума
відшкодувань на професійну перепідготовку вивільненого працівника, в тому
числі:1907,11 грн. - вартість навчання, 1089,83 грн. - сума матеріальної
допомоги.

Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує,
посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Встановлено, що Прокуратурою Ленінського району м.
Полтави відповідно до плану роботи на 1 півріччя 2007 року проведена перевірка
в Полтавському міському центру зайнятості додержання вимог п.4 ст. 26 Закону
України "Про зайнятість населення" підприємствами, установами,
організаціями щодо відшкодування витрат центру зайнятості на навчання
безробітних, яких було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України і
які не мали можливості підвищити свою кваліфікацію або пройти професійну
перепідготовку протягом останніх 2-х років до дня вивільнення.

До Полтавського міського центру зайнятості 06.07.2004
року з метою пошуку роботи звернувся Воронянський Дмитро Васильович, 1975 р.н.,
якому на підставі ст. 2 Закону України "Про зайнятість населення"
13.07.2004 р. наданий статус безробітного.

Згідно реєстраційних даних ОСОБА_1. був звільнений з
Полтавського автоагрегатного заводу у зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності на підставі пункту 1
статті 40 КЗпП України.

Згідно з поданої роботодавцем звітності за формою 4ПН
(вих. № 4793 від 30.12.04р.). за останні 2 роки, що передували звільненню,
ОСОБА_1. не підвищував свою кваліфікацію.

Під час перебування на обліку в центрі зайнятості
безробітний виявив бажання пройти професійну перепідготовку за спеціальністю
водій АТЗ категорія "В, С та газобалонного автомобіля.

Наказом Полтавського міського центру зайнятості № НТ
051031 від 31.10.2005р. гр. ОСОБА_1. була призначена матеріальна допомога у
період навчання відповідно до умов та в розмірах, передбачених статей 22, 23,
27 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
на випадок безробіття".

Після отримання спеціальності ОСОБА_1. був працевлаштований
у ІШ "Техно-парк" згідно наказу № 1-к від 21.02.2006р.

Таким чином, державною службою зайнятості на підвищення
кваліфікації були витрачені державні кошти в розмірі:

1) вартості навчання - 1907,11 грн., яку сплатив
Полтавський обласний центр

зайнятості;

2) матеріальної допомоги у період проходження
професійного навчання в сумі

1089,83 грн., яку сплатив Полтавський міський центр
зайнятості, а всього - 2996 грн. 94 коп.

Позивач вважає, що вищезазначена сума підлягає
відшкодуванню на користь державної служби зайнятості, так як відповідач не
здійснив підвищення кваліфікації і не забезпечив працівнику отримання суміжної
професії за попереднім місцем роботи протягом двох років, які передували
вивільненню.

Відповідно до положень абзацу 2 пункту 4 статті 26 Закону
України «Про зайнятість населення» якщо протягом двох років, які передують
вивільненню, працівник не мав можливості підвищити свою кваліфікацію чи
одержати суміжну професію за попереднім місцем роботи, і якщо при
працевлаштуванні йому необхідно підвищити кваліфікацію або пройти професійну
перепідготовку, то витрати на ці заходи проводяться за рахунок підприємства,
установи, організації, з яких вивільнено працівника.

Закон не обмежує кола причин, з яких працівник не мав
можливості підвищити свою кваліфікацію або одержати суміжну професію,
будь-якими об'єктивними чи суб'єктивними факторами. Ця норма вміщує і іншу
умову, за наявності якої, витрати, пов'язані з перепідготовкою або підвищенням
кваліфікації працівника, покладаються на підприємство, що його звільнило, а
саме: якщо для працевлаштування громадянина таке навчання дійсно необхідне.

Стаття 24 Закону України «Про зайнятість населення»
містить вичерпний перелік випадків при яких може провадитись професійна
підготовка, підвищення кваліфікації і перепідготовка осіб, зареєстрованих у
службі зайнятості як такі, що шукають роботу, безробітних:

«... неможливості підібрати підходящу роботу через
відсутність у громадянина необхідної професійної кваліфікації;

необхідності змінити кваліфікацію у зв'язку з відсутністю
роботи, яка відповідає професійним навикам громадянина;

втрати здатності виконання роботи за попередньою
професією; необхідності підібрати підходящу роботу інваліду, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома, відповідно до рекомендацій МСЕК, наявної
кваліфікації та з урахуванням його побажань; пошуку роботи вперше і відсутності
професії (спеціальності).»

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В підтвердження своїх позовних вимог позивач не надав
жодних доказів, які б доводили необхідність перепідготовки гр. ОСОБА_1. тоді,
як з урахуванням перелічених вище випадків, необхідно довести наявність,
зокрема: причинного зв'язку між відсутністю у громадянина необхідної
професійної кваліфікації і неможливістю підібрати підходящу роботу або
відсутність роботи, яка відповідає професійним навикам громадянина, попит саме
на професію водія на ринку праці у м. Полтаві.

Позивач лише зазначив, що під час перебування на обліку в
центрі зайнятості безробітний виявив бажання пройти професійну перепідготовку
за спеціальністю «Водій АТЗ категорія «В,С» та газобалонного автомобіля», в той
час п. 1.3. Положення про порядок надання Фондом загальнообов'язкового
державного соціального страхування України на випадок безробіття послуг з
професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, затверджене
Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства освіти
і науки України від 13 лютого 2001 року N 53/59, професійне навчання
безробітних організовується державною службою зайнятості за їх згодою
відповідно до потреб ринку праці.

Гр-н ОСОБА_1. був прийнятий на роботу у ВАТ «Полтавський
автоагрегатний завод» 19.01.2001р. на посаду бармена (копія наказу в матеріалах
справи), а в період з 30.09.1003р. по 15.01.2005р., тобто до моменту
звільнення, працював на посаді комірника (копії наказів про переведення та
звільнення в матеріалах справи).

При цьому, основну професію гр-н ОСОБА_1. мав «Оператор
верстатів з програмним керуванням» (дані з персональної картки безробітного - у
матеріалах справи).

Відповідно до абзацу 4 статті 7 Закону України «Про
зайнятість населення» для громадян, які працювали не за професією
(спеціальністю) понад шість місяців, підходящою вважається робота, яку вони
виконували за останнім місцем роботи, а робота за основною професією
(спеціальністю) може бути підходящою за умови попередньої перепідготовки чи
підвищення кваліфікації з урахуванням потреб ринку праці у цій професії
(спеціальності).

Таким чином, підходящою роботою згідно із законодавством
України, вважалась посада комірника, яку, як вбачається із доданих до позовної
заяви документів, гр-ну ОСОБА_1. у центрі зайнятості не пропонували, а
відповідно до статті 19 Закону України «Про зайнятість населення» - державна
служба зайнятості надає допомогу громадянам у підборі саме підходящої роботи

В Додатку до персональної картки №1, зазначено, що
центром зайнятості при наданні послуги «Підбір роботи», гр. ОСОБА_1.
направлявся інспектором центру зайнятості на роботу барменом в період з
15.08.2005р. по 23.08.2005р., після чого 22.09.2005р. та 20.10.05р. вказано, що
підходяща робота відсутня, а 24.10.2005р. видано корінець направлення на
навчання за професією «Водій АТЗ категорія «В,С» та газобалонного автомобіля».

Позивач не довів відсутність підходящої роботи (роботи
комірника) та необхідність професійної перепідготовки ОСОБА_1.

Крім того, позивачем не надано доказів отримання
безробітним посвідчення водія по результатам закінчення навчання, а в документі
«Корінець направлення на працевлаштування» з відміткою про прийняття ОСОБА_1. у
на роботу у ПП «Техно-Парк» не зазначено на яку посаду прийнято працівника.

Також, позивачем не доведено факт сплати суми, що є
предметом даного позову, витрат на навчання гр. ОСОБА_1.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129
Конституції України та статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Як зазначається в частині першій статті 69 КАС України,
доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги
і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом
на підставі пояснень
сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 70 КАС України передбачено, що належними є
докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Згідно зі статтею 86 КАС України, суд оцінює докази, які
є у справі, за свої: внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази
не мають для суду наперед встановленої сили.

Позивач у відповідності до вимог статей 69-71,79 Кодексу
адміністративного судочинства України не надав належних доказів і не довів ті
обставини, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог.

Відповідач у відповідності до вимог статей 69-71,79
Кодексу адміністративного судочинства України довів неправомірність та
безпідставність вимог позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції відмовив у
позові.

Колегія суддів
погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що вони
відповідають нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Таким чином,
суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що позовні вимоги
Прокурора Ленінського району міста Полтави в інтересах держави в особі
Полтавського міського центру зайнятості, Полтавського обласного центру зайнятості
не підлягають задоволенню. Крім того, колегія суддів зазначає, що доказів
наявності самих витрат не було надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду,
не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, підстави для скасування рішення суду
першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Прокурора Ленінського району міста
Полтави залишити без задоволення.

Постанову Господарського суду Полтавської
області від 23 травня 2007 року по справі № 14/159 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом місяця,
шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду
України.

Повний текст виготовлено та підписано 14
квітня 2008 року

Головуючий
Мельнікова
Л.В.

Судді
Григоров А.М.

Подобайло
З.Г.