Справа № 22а-981/2008
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2008-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №
Головуючий у І інстанції -
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів
Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Глущенко Я.Б. та Межевича В.М.,

при
секретарі:
Калініній
Л.М.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за апеляційною скаргою Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації
на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 03.05.2007 року по
справі за позовом ОСОБА_1до Голосіївської районної у м. Києві державної
адміністрації про визнання неправомірною відмову у введенні в експлуатацію
житлового будинку, зобов'язання вчинити певні дії, -

в с
т а н
о в и
л а :

ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації
про визнання неправомірною відмову у введенні в експлуатацію житлового будинку,
зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Голосіївського
районного суду м. Києва від 03.05.2007 року даний позов було задоволено
частково.

Не
погоджуючись з вище зазначеною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову,
якою в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В своїй апеляційній
скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції було порушено
норми матеріального та процесуального права, що нібито призвело до
постановлення незаконної постанови. Крім того, при розгляді його позову судом
не в повному обсязі та неналежним чином було досліджено докази, які знаходилися
в матеріалах справи.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на
апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Московської районної в м.
Києві державної адміністрації № 415 від 29.03.1999 року покійній матері
позивачки - ОСОБА_2 було надано дозвіл на виконання креслення з натури нового
будинку, що самостійно збудований на цій же земельній ділянці по АДРЕСА_1.

03.07.2002 року померла мати позивачки, після смерті якої новозбудований
будинок не ввійшов до складу спадкового майна, оскільки не був прийнятий до
експлуатації.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.09.2006 року за ОСОБА_1 визнано право власності на
житловий будинок, літера «Е» та гаража , літера «Д», по АДРЕСА_1.

26.08.2003 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №
6-647 від 05.04.2003 року, позивачці видано Державний акт про право власності
на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1.

На заяву позивачки про введення в експлуатацію житлового будинку та
надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1, Голосіївською райдержадміністрацією було
надано відповідь про відмову в задоволенні такої заяви.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, прийшов до висновку про
неправомірність даної відмови та зобов'язання відповідача - Голосіївську РДА в
м. Києві ввести в експлуатацію житловий будинок та гараж, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1. Обґрунтовуючи свою правову позицію, суд наводить посилання
на ст. 90 Земельного кодексу, відповідно до якої власники земельних ділянок
мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.
Крім того, зазначає, що при введенні в експлуатацію житлового будинку,
позивачкою не буде порушено цільового призначення земельної ділянки.

З такими доводами суду першої інстанції, апеляційна колегія не може
погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України (далі Кодекс), земельні
відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими актами.

Виходячи
з положень ч. 1 ст. 19 Кодексу, землі України за основним цільовим призначенням
поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б)
землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого
природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі
рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі
лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Стаття 20 Кодексу визначає встановлення та зміну цільового призначення
земель.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень (ч. 1 ст. 20 Кодексу).

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і
затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів
природоохоронного та історико-культурного призначення (ч. 2 ст. 20 Кодексу).

Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян
або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у
порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 20 Кодексу) .

Згідно
ст. 21 Кодексу, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення
земель є підставою для:

а)
визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого
самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним
особам;

б)
визнання недійсними угод щодо земельних ділянок;

в)
відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації
недійсною;

г)
притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних
осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення
земель.

Згідно
п. «а» ч. 1 ст. 91 Кодексу, власники земельних ділянок зобов'язані
забезпечувати використання їх за цільовим призначенням;

Пункт
«ґ» статті 141 Кодексу визначає підстави
припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, використання
земельної ділянки не за цільовим призначенням;

Примусове
припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі:
використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (п. «а» ст. 143
Кодексу.

Громадяни
та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну
відповідальність відповідно до законодавства за невиконання вимог щодо
використання земель за цільовим призначенням (п. «ґ» ч. 1 ст. 211 Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 83 Кодексу, землі, які належать на праві
власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають
усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної
власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти
комунальної власності (ч. 2 ст. 83 Кодексу).

За
ч.1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські,
селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють
відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах
функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією
України, цим та іншими законами.

Стаття
9 цього ж Закону дає перелік повноважень Київської і Севастопольської міських
рад у галузі земельних відносин.

Зокрема,
до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних
відносин на їх території належить: розпорядження землями територіальної громади
міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу;

г)
вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності в порядку,
передбаченому цим Кодексом; припинення права користування земельними ділянками
у випадках, передбачених цим Кодексом; прийняття рішення щодо звільнення
самовільно зайнятих земельних ділянок;

Відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів України № 502 від 11 квітня 2002 року «Про
затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у
власності громадян або юридичних осіб», зміна цільового призначення земельної
ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до сільської,
селищної, міської ради, якщо земельна ділянка розташована в межах населеного
пункту, або районної держадміністрації, якщо земельна ділянка розташована за
межами населеного пункту.

За
таких обставин, оцінюючи у сукупності добуті в судовому засіданні докази, суд
першої інстанції повинен був встановити, що позовні вимоги суперечать нормам
земельного законодавства, не обґрунтовані
на законі, а тому не можуть бути задоволені.

Таким
чином, колегія суддів приходить до висновку, що позов задоволено неправомірно.
По-перше, звернень з приводу зміни цільового призначення земельної ділянки до
відповідача не надходило, по-друге, будинок побудований на ділянці, цільове
призначення якої - обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а
ні в якому разі не будівництво. Виходячи з цього, з метою запобігання порушень
земельного законодавства та наслідків, які настають в разі самовільної зміни
цільового призначення земельної ділянки, Голосіївською райдержадміністрацією
правомірно відмовлено позивачці в задоволенні її заяви про введення в
експлуатацію житлового будинку та надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі
ст.198 ч.1 п. 4 та ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує
постанову суду першої інстанції та приймає нове рішення, якщо встановить
порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи
вищевикладене, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду
дійшла висновку про необхідність скасування постанови Голосіївського
районного суду м. Києва від 03.05.2007 року та постановлення нової, якою
в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст. 3, 19, 20, 21, 83, 91, 141, 143, 211 Земельного кодексу України, ст.ст.196, 198, 202, 205
та 207 КАС України, колегія суддів,

п о с
т а н о в
и л а:

Апеляційну
скаргу Голосіївської районної у м. Києві державної
адміністрації - задовольнити.

Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 03.05.2007 року
- скасувати.

Постановити нову
постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1до
Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання
неправомірною відмову у введенні в експлуатацію житлового будинку, зобов'язання
вчинити певні дії - відмовити.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом одного
місяця шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді: