Справа № 22ас-287/2007
Суддя: Морозовський В.І.
Дата ухвалення: 2007-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 22ас - 287 / 2007 Постанову ухвалено під
36 судді
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28
лютого 2007 року місто
Вінниця

Колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в
складі:

головуючого :
Морозовського В.І.,

суддів : Глєбова І.К. і Чорного В.І.,

при секретарі: Шевчук Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу начальника управління праці та соціального захисту населення
Козятинської міської ради на постанову Козятинського міськрайонного суду
Вінницької області від 6 грудня 2006 року за адміністративним позовом ОСОБА_1до управління
праці та соціального захисту населення Козятинської міської ради про стягнення
щорічної разової грошової допомоги, -

встановила:

У жовтні 2006 року ОСОБА_1.
звернувся до суду із вказаним позовом, мотивованим тим, що являється учасником
бойових дій і згідно із Законом України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" має право щорічно до 5 травня отримувати
разову грошову допомогу у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Незважаючи
на це, протягом 2004 - 2006 років вказана грошова допомога йому виплачувалась
без урахування зазначених вимог закону, внаслідок чого розмір недоплати склав
3237,25 грн., яку він просив стягнути з відповідача.

Постановою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 6
грудня 2006 року позов задоволено частково: з управління праці та соціального
захисту населення Козятинської міської ради (далі - управління соцзахисту) на
користь ОСОБА_1 стягнуто разову грошову допомогу за 2006 рік у розмірі 1795
грн. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить постанову суду скасувати та
ухвалити нову постанову про відмову в позові, так як суд першої інстанції при
вирішенні справи порушив норми матеріального та процесуального права. Зокрема,
вказується на те, що даний спір не підлягав вирішенню в порядку
адміністративного судочинства, а управління соцзахисту не є належним відповідачем
у справі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час
і місце судового засідання, до суду не прибули та просили розглянути справу в
їх відсутність, тому у відповідності до вимог ч.4 ст. 196 КАС України колегія
суддів прийняла рішення про апеляційний розгляд справи без участі осіб, що не
з'явились.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та
обгрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, при цьому виходить з
наступних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд послався на рішення Конституційного Суду
України від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, згідно якого положення ст.44
Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік" щодо
обмеження виплати встановленої Законом України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту" щорічної разової грошової допомоги
учасникам війни певними розмірами визнано неконституційним.

Приймаючи таке рішення, Конституційний Суд України зазначив, що відповідно
до його правової позиції визначено, що оскільки для значної кількості громадян
України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачено чинним
законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою
конституційного права на забезпечення достатнього життєвого рівня (стаття 48
Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового
мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України),
то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або
внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не
допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту
31 частини першої статті 85, пункту 19 частини першої статті 92 Конституції
України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) (Рішення
Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо
пільг, компенсацій і гарантій).

Крім того, за змістом ч.2 п.5 рішення Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року № 1-зп суть закріпленого у ст.58 Конституції України принципу
незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією
стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і
громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого
нормативно-правового акта.

З огляду на це, твердження відповідача про те, що судове рішення не
відповідає вимогам законодавчих актів України, які встановлюють порядок
фінансування видатків, суперечить визначеному ст.8 Конституції України принципу
верховенства права та встановленій ч.З ст.22 Конституції України гарантії, що
при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Що стосується заяви відповідача про те, що управління соцзахисту не є
належним відповідачем у справі, то це не відповідає дійсності, оскільки
відповідно до ст. 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" щорічну виплату разової грошової допомоги
до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, покладено
саме на органи праці та соціального захисту населення.

Виходячи з останнього, твердження апелянта про те, що даний спір не
підлягав вирішенню в порядку адміністративного судочинства, суперечить
положенням п.1 ч.І ст.З та п.1 ч.І ст. 18 КАС України, згідно яких
публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, відноситься
до адміністративної юрисдикції.

З огляду на положення ч.2 ст.99 та ч.І ст. 100 КАС України суд першої
інстанції на вимогу відповідача правильно врахував, що ОСОБА_1. пропустив
річний строк звернення до адміністративного суду з вимогою про стягнення
щорічної разової грошової допомоги за 2004 і

2005 роки, тому прийняв вірне
рішення про відмову в цій частині у задоволенні позову.

Разом з цим, правильно встановивши дійсні обставини справи, докази, якими
підтверджу­ється позов, та правові норми, що регулюють спірні правовідносини,
суд не врахував того, що у

2006 році ОСОБА_1. отримав
вказану грошову допомогу в розмірі 250 грн. (а.с. 8), тому дана

сума не підлягала включенню до загального розміру стягнення з відповідача.

Оскільки висновки суду першої інстанції частково не
відповідають обставинам справи, відповідно до п.З ч.І ст.202 КАС України це є
підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про
часткове задоволення позову.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст. 195, 198,
202, 205, 207 КАС України, колегія суддів -

постановила:

Апеляційну скаргу начальника управління праці та соціального захисту
населення Козятинської міської ради частково задовольнити.

Постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 6 грудня
2006 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1задовольнити
частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1з
управління праці та соціального захисту населення Козятинської міської ради
Вінницької області щорічну разову грошову допомогу за 2006 рік в розмірі 1545
грн.

У задоволенні
решти позовних вимог ОСОБА_1відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення
та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного Суду
України протягом одного місяця.