Справа № 22-а-188/2008
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2008-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22-а-188/2008 (22-а-2031/2007) Головуючий 1
інстанції: Кузнецова О.Ю.
Категорія: 57 Доповідач:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2008 року

м.Харків

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді - Філатова Ю.М.

Суддів Шевцової Н.В.,
Водолажської Н.С.

за участю

секретаря Житєньової Н.М.

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Октябрського районного суду м. Полтава
від 27.06.2007 року по справі №2-а-210/07

за позовом ОСОБА_1

до
Управління Міністерства внутрішніх справ
України в Полтавській області

Диканського РВ УМВС України в
Полтавській області

про визнання
рапорту про звільнення таким, що написаний під примусом та не відповідає
волевиявленню, визнання наказу про
звільнення незаконним та поновлення на
посаді,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач)
звернувся до суду з позовом до
Управління Міністерства Внутрішніх справ
України в Полтавській області (надалі по
тексту 1-й відповідач, УМВСУ в Полтавській області), Диканського РВ УМВС
України в Полтавській області (надалі по тексту 2-й відповідач), в якому
просив суд:

-визнати наказ № 15-ос від 01.02.2007 року, виданий начальником УМВС
України в Полтавській області про звільнення з органів внутрішніх справ за
власним бажанням недійсним;

- поновити його в органах внутрішніх справ на займаній посаді старшого
слідчого Диканського РВ УМВС України в Полтавській області з 01.02.2007 року;

- визнати рапорт від 31.01.2007 року про звільнення за власним бажанням, як
такий, що написаний під примусом і не відповідає волевиявленню.

Свій позов позивач обґрунтовував
тим, що він з 09.08.1997 року проходив службу в органах внутрішніх справ
України.

31.01.2007 року на нього був
скоєний напад працівниками УСБУ в Полтавській області, які намагалися
спровокувати отримання ним хабара, завдавши йому тілесних ушкоджень. Після чого
він був доставлений в приміщення прокуратури
Диканського району Полтавської області, де заступник начальника Диканського РВ
ОСОБА_2 змусив його написати рапорт про звільнення, що ним і було
зроблено. При цьому, позивач зазначає, що маючи
тілесні ушкодження, він не міг реально оцінити обставини в яких опинився
і протистояти психологічному впливу.

Наказом №15-ос від 01.02.2007 року
він був звільнений. Вважає вказаний наказ незаконним, оскільки власного бажання
на звільнення з органів внутрішніх справ не мав, а рапорт від 31.01.2007 року
написав під психологічним тиском, що суперечить вимогам ст. 38 КЗпП України.

Відповідачі проти позову
заперечували, посилаючись, що ніякого психологічного тиску на позивача не
робили, рапорт про звільнення було написано позивачем власноручно та
добровільно, а звільнення відбулося на законних підставах.

Постановою Октябрського районного
суду м. Полтава від 27.06.2007 року по справі №2-а-210/07 в задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,
позивач просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задовольнити
позовні вимоги повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на те, що судом не повно встановлені обставини
справи та їм не надана належна оцінка, що призвело до не правильних висновків
суду. Позивач також зазначає, що суд вийшов за рамки позову та не дослідив
мотивів примусу до написання рапорту.

Представники відповідачів проти
апеляційної скарги заперечували посилаючись на законність та обґрунтованість
рішення суду.

Перевіривши доводи
апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення
представників сторін та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом
першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1
працював в органах внутрішніх справ з 14.08.1997 року /а. с. 5/.

З 29.01.2007
року ОСОБА_1- старший слідчий Диканського РВ перебував у черговій відпустці у зв'язку із сімейними обставинами.

31.01.2007 року ОСОБА_1 був
затриманий працівниками УСБУ в Полтавській
області за підозрою в отриманні хабара у розмірі 500 грн. /а. с. 60-62/.

Судом також встановлено, що в цей
же день ОСОБА_1 на ім'я начальника УМВС України в Полтавській області подав
рапорти про звільнення з ОВС за власним бажанням та відмову від проходження
військово - лікарської комісії у зв'язку із задовільним станом здоров'я
/а.с.45-46/. Також позивач подав рапорт на ім'я начальника Диканського РВ про
відкликання його з відпустки /а. с. 52/.

01.02.2007
року ОСОБА_1 запрошувався на засідання атестаційної комісії райвідділу та кадрової комісії УМВС, на які позивач
прибути відмовився. /а. с. 48/.

Відповідно до протоколу засідання
атестаційної комісії Диканського РВ комісія вирішила,
що ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді, а тому підлягає звільненню за
власним бажанням / а. с. 49-51/.

Згідно до наказу УМВС України в
Полтавській області №15-ос від 01.02.2007 року ОСОБА_1 з 01.02.2007 року звільнений з ОВС за ст.64 п. "ж"
Положення / а. с. 6/.

Наказ про звільнення ОСОБА_1 отримав
поштою 02.02.2007 року, а трудову книжку в УМВС
України в Полтавській області 16.02.2007 року / а. с. 54-55/.

Відмовляючи в задоволенні позову
суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем передбачених
законодавством підстав для поновлення його на роботі. При цьому судом
зазначено, що в судовому засіданні не знайшло підтвердження написання ОСОБА_1 рапорту про звільнення під примусом. Крім того,
позивачем не надано суду доказів, які б підтвердили вказані обставини.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до п.8 Положення про
проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня
1991р. N 114 ( надалі по тексту Положення) дострокове звільнення зі служби осіб
середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного
віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: за власним
бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових
обов'язків.

Згідно п.10 Положення особи
рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма
соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами,
виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією УРСР та іншими
законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з
умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів
внутрішніх справ і цим Положенням.

За змістом ч.1 ст.38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або уповноваженого ним органа за два тижні.

Частина 2 зазначеної статті
визначає, що у разі якщо працівник після закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не вправі звільняти його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому
відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового
договору.

Із системного аналізу зазначених
норм законодавства, вбачається, що на позивача поширюються норми КЗпП України,
в частині, що не суперечить Положенню.

Судом першої
інстанції, відповідно до матеріалів справи встановлено та ці обставини не
заперечувались відповідачами, що рапорт про звільнення позивачем подано
31.01.2007 року, наказ про звільнення позивача з посади видано 01.02.2007 року,
а 02.02.2007 року позивачем відкликав свій рапорт про звільнення.

Виходячи із встановлених обставин
справи, колегія суддів, вважає, що відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України
відповідав не мав підстав для видання наказу про звільнення позивача до спливу
двох тижнів від дня подання рапорту про звільнення за власним бажанням.

Крім того, відповідачем порушено
право позивача на протязі двох тижнів після подання рапорту про звільнення
відмовитися від прийнятого рішення.

Також, відповідачем, в порушення
вимог п.8 Положення щодо можливості звільнення позивача за власним бажанням -
при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків, оскільки
відповідачем зазначене питання не з'ясовано, про що свідчить звільнення
позивача на наступний день після написання рапорту та відкликання позивачем
свого рапорту на наступний день після звільнення.

З матеріалів справи вбачається та
ця обставина не заперечується відповідачем, що з 29.01.2007 року позивач
перебував у відпустці.

Відповідно до наказу №30 від 31.01.2007 року начальника Диканського РВ
УМВСУ в Полтавській області позивача відкликано з чергової відпустки за 2007
рік з 31.01.2007 року.

Проте, позивач наполягав, що про
зазначений наказ ніхто його не повідомляв та 31.01.2007 року і 01.02.2007 року
він перебував у відпустці, на роботу не виходив.

Відповідачами на пропозицію суду
апеляційної інстанції не надано доказів ознайомлення позивача із цим наказом та
підтвердження знаходження позивача 31.01.2007 року та 01.02.2007 року на
роботі.

Відповідно до вимог ст.71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення. Частина 2 цієї статті покладає обов'язок доказування
обґрунтованість свого рішення на суб'єкта владних повноважень, якщо він
заперечує проти позову.

Таким чином, враховуючи зазначені
положення КАС України та встановлені обставини по справі, колегія суддів,
вважає, що позивачем не доведено, що позивач на час видання наказу про його
звільнення перебував на роботі та не знаходився у щорічної відпустці.

Згідно ч.3 ст.40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним
органу в період перебування працівника у відпустці.

Конституцією України частиною 2
статті 19 встановлено, що органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачено Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди зобов'язані
були перевірити оскаржене рішення на предмет прийняття його на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо;
добросовісно; розсудливо, з дотриманням
принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на яке
спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно.

Колегією суддів, встановлено, що
позивача було звільнено з посади з порушенням вимог п.8 Положення та ч.ч.1, 3
ст.38, ч.3 ст.40 КЗпП України, а тому наказ про його звільнення не відповідає
вимогам ч.3 ст.2 КАС України та підлягає скасуванню, а позовні вимоги у цій
частині задоволенню.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у
разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до п.24 Положення у разі
незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового,
начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на
попередній роботі (посаді).

Оскільки колегія суддів дійшла
до висновку про незаконність звільнення позивача з посади та враховуючи
положення ч.1 ст.235 КЗпП України, п.24 Положення позовні вимоги щодо
поновлення позивача на роботі підлягають задоволенню.

За змістом ч.2 ст.11 КАС України
суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист
яких вони просять.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП
України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно п.24 Положення у разі поновлення на роботі (посаді) орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і
начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу

З урахуванням положення ч.2
ст.235 КЗпП України та п.24 Положення, колегія суддів вважає, що для повного
захисту трудових прав позивача необхідно вийти за межі позову та вирішити
питання щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Приймаючи до уваги, що
відповідачами на пропозицію суду не було надано довідки про середню заробітну
плату позивача, колегія суддів, вважає необхідним покласти на першого
відповідача обов'язок сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 01.02.2007 року по день набрання чинності рішенням суду про
поновлення позивача на роботі.

Разом з тим, колегія суддів,
дійшла до висновку, що позовні вимоги про визнання рапорту про звільнення
таким, що написаний під примусом, задоволенню не підлягає, оскільки зазначені
вимоги не є вимогою вирішити публічно-правовий спір та не впливає на права
позивача.

Отже, враховуючи, що судом
першої інстанції не було враховано норми матеріального права, а саме ст.ст.38,
40 КЗпП України та п.8, 10 Положення, в також норми процесуального права, а
саме ст.2, 71 КАС України, що призвело до неправильного вирішення справи,
постанова суду підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про
часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 160, 165, 195, п.3 198, п.4 ст. 202, ч.2 ст. 205, ст.ст.
207, 209, 254 КАС України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- задовольнити частково.

Постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 27
червня 2007 року по справі № 2а-210/07 - скасувати.

Прийняти нову постанову,
якою позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в
Полтавській області, Диканського РВ УМВС України в Полтавській області про
визнання рапорту про звільнення таким, що написаний під примусом та не
відповідає волевиявленню, визнання наказу про звільнення незаконним та
поновлення на посаді - задовольнити частково.

Скасувати наказ №15-с від
01.02.2007 року, виданий начальником Управління Міністерства внутрішніх справ
України в Полтавській області про звільнення капітана міліції ОСОБА_1, старшого
слідчого слідчого відділу Диканського районного відділу з 01.02.2007 року з
органів внутрішніх справ у запас за власним бажанням.

Поновити капітана
міліції ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого слідчого відділу Диканського
районного відділу УМВС України в Полтавській області.

Зобов'язати Управління
Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області сплатити з
01.02.2007 року на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу
з 01.02.2007 року по 09.04.2008 року.

В задоволенні позову щодо визнання рапорту
написаного ОСОБА_1 31.01.2007 року про звільнення за власним бажанням, як
такий, що написаний під примусом і не відповідає волевиявленню - відмовити.

Постанова набирає чинності негайно з моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної
скарги протягом 30 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий (підпис) Ю.М.Філатов

Судді: (підпис) Н.В. Шевцова

(підпис) Н.С.
Водолажська

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя

Харківського апеляційного

адміністративного суду Н.В. Шевцова