Справа № 2а-256/2008
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2008-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

№ 2а-256
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

16
травня 2008 року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі:
головуючого - судді Земляної Г.В., при секретарі Копистко О.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ялти адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1до Лівадійської селищної ради, треті особи -
сільськогосподарський виробничий кооператив «Южний берег» та товариство з
обмеженою відповідальністю «Градовіт ХХІ», про визнання недійсними рішень
суб'єкта владних повноважень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку адміністративного
судочинства з позовом до Лівадійської селищної ради. Представник позивача,
уточнивши у судовому засіданні вимоги, просила визнати недійсними пункт 1 рішення
селищної ради № 28 від 07 березня 2007 року та рішення № 19 від 18 травня 2007
року, залишивши чинним рішення ради № 56 від 23 січня 2007 року.

Мотивуючи свої вимоги ОСОБА_1 зазначила, що Лівадійська
селищна рада у порушення діючого законодавства та її прав, рішенням № 28 від 07
березня 2007 року безпідставно скасувала попереднє рішення № 53 від 23 січня
2007 року, яким позивачці була надана згода на складання проекту відводу
земельної ділянки для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 яка знаходиться
під об'єктом нерухомості, що належить ОСОБА_1 на праві власності. Позивачка
підкреслила, що ухвалюючи оскаржувані рішення селищна рада перевищила надані
Конституцією та законами України повноваження, оскільки, на її думку,
скасування власних рішень не віднесено до компетенції місцевих рад. Також
наголосила, що первісне рішення ради № 53 від 23 січня 2007 року має бути
залишене в силі, оскільки правових підстав для його скасування не було.

Представник відповідача позов не визнав, пояснивши, що
селищна рада діяла у межах наданих законом повноважень. В обґрунтування своєї
позиції зазначив, що ухвалюючи рішення № 53 від 23 січня 2007 року «Про надання дозволу ОСОБА_1
на складення проекту землеустрою з відведення у власність земельної ділянки
орієнтовною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 літ. «Д», Лівадійська
селищна рада суттєво порушила процедуру його прийняття, не вивчивши надані
документи, що стало підставою для його скасування та ухвалення оскаржуваного
рішення.

У відповідності до ст.ст. 53, 54 КАС
України до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних
вимог, були залучені сільськогосподарський виробничий кооператив «Южний берег»
та товариство з обмеженою відповідальністю «Градовіт ХХІ», оскільки рішення у
справі може вплинути на права та обов'язки зазначених юридичних осіб.

Представник сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Южний берег» підтримав позицію позивачки. Просив суд позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити, так як кооператив як користувач спірної земельної
ділянки надав згоду на її передання саме позивачці для обслуговування
резервуара та будівництва житлового будинку.

Представник товариства з обмеженою відповідальністю “Градовіт-ХХI”
підтримав позицію Лівадійської селищної ради. Просив суд у задоволенні позовних
вимог відмовити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтував тим, що на даний час
товариство є законним орендарем земельної ділянки, яку позивач мав намір отримати.

Вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, вивчивши надані сторонами докази, дослідивши обставини,
що мають значення для правильного вирішення справи, з позиції їх достатності і
взаємного зв'язку у сукупності, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності зі ст. 6 Конвенції
про захист прав людини й основних свобод, ратифікованою Верховною Радою України
17 липня 1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і
обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і
безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до
судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями з боку суб'єктів
владних повноважень.

Згідно з частиною 2 ст. 55
Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень
органів державної влади та місцевого самоврядування. В цьому відношенні не може
бути будь-яких обмежень або виключень, оскільки частина 2 ст. 124 Конституції
України зазначає, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які
виникають у державі. Це положення було закріплене рішенням Конституційного Суду
України № 15-рп/2002 від 09 липня 2002 року (справа про досудове врегулювання
спорів) та знайшло відображення в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9
від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні
правосуддя».

Зі змісту частини 5 ст. 158 ЗК України випливає, що в
разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого
самоврядування або органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, спір
вирішується судом. Отже, ОСОБА_1 як належна позивачка мала конституційні та
законні підстави для звернення безпосередньо до суду.

Визначаючи компетенцію щодо
вирішення справи, суд виходив з приписів частини 3 ст. 140 Конституції України,
зі змісту якої випливає, що місцева рада є представницьким органом місцевого
самоврядування - суб'єктом, який здійснює владні управлінські функції.

Аналізуючи суб'єктний склад та
характер правовідносин, суд дійшов висновку, що ця справа є публічно-правовим
спором, на який поширюється компетенція адміністративних судів, оскільки у
відповідності до частини 1 ст. 2 КАС України захист прав та інтересів фізичних
та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій є
завданням адміністративного судочинства.

Частина 1 ст. 17 та частина 1 ст. 18
КАС України встановлюють, що на спори із суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень, дій чи бездіяльності поширюється компетенція
адміністративних судів. При цьому адміністративні справи, у яких однією зі
сторін є орган місцевого самоврядування, підсудні місцевим загальним судам.

Під час розгляду справи судом встановлені наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 звернулась до Лівадійської селищної ради із заявою про надання їй дозволу на складення
проекту відводу земельної ділянки орієнтовною площею 0,15 га за адресою:
АДРЕСА_1 яка знаходиться під об'єктом нерухомості - резервуаром літ. «Д», який
належить їй на праві власності. До заяви була додана копія рішення третейського
суду від 25 вересня 2006 року про визнання за позивачкою права власності не
резервуар, витяг № 12099864 від 10 жовтня 2006 року про реєстрацію права
власності на зазначене нерухоме майно та ситуаційний план розміщення земельної
ділянки, яку вона бажає отримати (арк. спр. 98-105).

На
підставі рішення № 53 Лівадійської селищної ради від 23 січня 2007 року ОСОБА_1 отримала дозвіл на складення проекту
землеустрою з відведення у власність цієї земельної ділянки та була зобов'язана
розробити її генеральний план, узгодити його с Управлінням головного
архітектора м. Ялти, прийняти участь у розвитку інфраструктури селища,
розробити та узгодити проект відводу земельної ділянки та надати його на
затвердження селищній ради у встановленому законом порядку (арк. спр. 7).

Пунктом 1 рішення Лівадійської селищної ради 12-ої сесії
5-го скликання № 28 від 07 березня 2007 року вищеназване рішення було скасоване
у зв'язку із необхідністю впорядочити
житлову настройку в смт.Курпати і звернення громадян (арк. спр. 11).

25 квітня 2007 року на рішення ради від 07 березня 2007
року був пред'явлений протест прокурора м. Ялта № 364/07 з підстав порушення
діючого законодавства при його прийнятті (арк. спр. 13).

Селищна рада протест відхилила, про що 18 травня 2007
року ухвалила
рішення № 19 (арк. спр. 12). Вказане рішення прокурором у судовому порядку не
оскаржено.

Вищевказані рішення Лівадійської ради були оскаржені до
суду ОСОБА_1 Постановою Ялтинського міського суду АРК від 03 вересня 2007 року
позов було задоволено. Ухвалою Апеляційного суду АР Крим від 15 січня 2008 року
постанова суду першої інстанції
скасована, справа направлена на новий розгляд.

Частина 2 ст. 19 та частина 1 ст.
144 Конституції України містять імперативне правило, згідно з яким органи влади
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. Ця позиція знайшла своє
відображення у змісті ст. 9 КАС України, в якій зазначено, що суд при вирішенні
спору повинен керуватися принципом законності, відповідно до якого органи
публічної влади, зокрема органи місцевого самоврядування та їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що прямо
передбачені законами України.

Суд бере до уваги, що підставами для визнання акта
недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та (або)
визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним також є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного
акта прав та охоронюваних законом інтересів юридичних або фізичних осіб.

Відповідно до частини 3 ст. 2 КАС України у справах, щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють,
чи прийняті вони, зокрема на підставі, в межах повноважень та у спосіб
передбачений Конституцією і законами України.

Згідно з частиною 1 ст. 143 Конституції України майном,
що є в комунальній власності, управляє територіальна громада, здійснюючи це
безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Це положення було
закріплене в частині 2 ст. 327 ЦК України, зі змісту якої вбачається, що
управління комунальним майном здійснюють безпосередньо територіальна громада та
утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України до
розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо
розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у
приватну власність, та земель, на яких розташовані державні підприємства,
здійснюють відповідні місцеві ради.

Отже, територіальна громада смт. Лівадія є власником
спірної земельної ділянки.

Право власності, зміст якого визначений частиною 1 ст.
316 ЦК України, - це право особи на майно, яке вона здійснює за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб. Власникові у відповідності до частини 1 ст. 317
та частин 1, 2 ст. 319 ЦК України належить не тільки право володіння та
користування, але і право розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про
захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17
липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною
національного законодавства, кожна особа, в тому числі юридична, має право
мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений свого майна
інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або
загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ст. 12 ЗК України
до виключної компетенції селищних рад у галузі земельних відносин на території
селищ належить розпорядження землями територіальних громад та передача земельних
ділянок комунальної власності у власність фізичних і юридичних осіб. Такі норми
в повному обсязі кореспондуються зі змістом частини 1 ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»,
згідно з якою виключно на прилюдних засіданнях місцевої ради вирішуються
питання регулювання земельних відносин.

Зокрема, Пленум Верховного Суду України у пункті 8
постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначив, що виходячи з установлених законодавством умов
надання земельних ділянок не можна вважити таким, що суперечить закону, рішення
органу місцевого самоврядування про скасування свого рішення, яким земельна
ділянка була неправомірна одержана.

Порядок приватизації земельних ділянок встановлений ст.
118 ЗК України, відповідно до змісту якої, особи, зацікавлені в одержанні
безкоштовно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для
обслуговування житлового будинку й споруд подають заяву до відповідної місцевої
ради.

Пунктом 7 ст. 118 ЗК України
передбачено, що при звернені громадян з заявами про надання їм у власність
земельних ділянок, задоволення таких заяв та надання радою дозволу на розробку
проекту відведення земельної ділянки не є обов'язком ради, а її правом (дозвіл
надається за наявності згоди ради на передачу земель з комунальної власності в
приватну).

Крім того, нормами Закону України «Про місцеве самоврядування» та
Земельного кодексу України прямо передбачено, що на своїх пленарних засіданнях
селищна рада уповноважена приймати будь-які рішення з питань регулювання
земельних правовідносин.

Отже, Лівадійська селищна рада як колегіальний орган
місцевого самоврядування, якому члени територіальної громади делегували
повноваження щодо розпорядження комунальним майном, має дискреційні
(самостійні) повноваження щодо надання землі громади у власність, постійне
користування або оренду із застосуванням під час ухвалення рішень з цих питань
принципу законності, розумності та справедливості. Виходячи з викладеного
місцева рада в силу діючого законодавства у сфері земельних відносин, з
урахуванням можливості застосування аналогії права при вирішенні
адміністративних спорів, наділена правом приймати рішення, яки спрямовані на
врегулювання земельних питань, у тому числі і акти щодо скасування власного
рішення ради № 53 від 23 січня 2007 року у зв'язку з невідповідністю змісту
останнього вимогам чинного законодавства.

Під час
перевірки обґрунтованості прийнятого Лівадійською селищною радою первісного рішення,
яке вимагає залишити у силі позивачка, судом встановлено, що воно було ухвалено
із суттєвим порушенням вимог Земельного кодексу України, Законів України «Про
основи містобудування» та «Про планування та забудову територій», без належного
вивчення заяви позивача та доданих до неї документів.

Суд вважає, що рішення про надання
дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки та згода на передачу
земель з комунальної власності у приватну не повинні суперечити інтересам
територіальної громади та ґрунтуватися на заяві громадянина, яка не відповідає
вимогам чинного законодавства.

Рішення № 53 від 23 січня 2007
року суперечить інтересам територіальної громади, оскільки на території
вказаній в даному рішенні Генеральним планом розвитку та забудови Великої Ялти
передбачено багатоповерхова забудова, що підтверджується наявними в матеріалах
справи листом Управління головного архітектора м. Ялти(арк.спр.123,151).

Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про основи містобудування» містобудування (містобудівна діяльність) - це
цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування,
підприємств, установ, організацій, громадян, об'єднань громадян по створенню та
підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування
розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше
використання територій, проектування, будівництво об'єктів містобудування,
спорудження інших об'єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні
традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об'єктів
культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.

Статтею 5
вказаного Закону передбачено, що при здійсненні містобудівної діяльності
повинні бути забезпечені: урахування державних та громадських інтересів при
плануванні та забудові територій; розміщення і будівництво об'єктів відповідно до
затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих
об'єктів.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону України «Про основи
містобудування» територіальні громади в особі місцевих рад користуються
переважним правом викупу земель, будинків і споруд для містобудівних потреб,
визначених містобудівною документацією для громадських потреб.

Статтею
1 Закону України «Про планування та забудову територій» передбачено, що
генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає
принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання
території населеного пункту.

Відповідно до ст. 12 цього Закону відповідно до
генеральних планів населених пунктів сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, в тому числі
вирішують питання про надання у власність чи користування земельних ділянок,
надання дозволу на будівництво об'єктів містобудування.

Таким чином, посилання у рішенні № 28 від 07 березня
2007 року при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 на необхідність впорядкування
житлової забудови є цілком обґрунтованими.

Встановлення
відповідачем факту незаконності первісного рішення № 53 від 23 січня 2007 року
«Про надання дозволу ОСОБА_1 на складення проекту землеустрою з відведення у
власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового
будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 літ. «Д»
відповідає вимогам ст.ст. 19, 144 Конституції України та ст. 4 Закону України
«По місцеве самоврядування в Україні», якими закріплено принцип законності
рішень органів місцевого самоврядування.

Крім того, наявними в матеріалах справи доказами
підтверджується, що поданий позивачкою пакет документів на отримання земельної
ділянки не відповідає вимогам ст. 118 ЗК України. Так, підставою для надання їй
земельної ділянки,
ОСОБА_1 визначає факт розташування на бажаній земельній ділянці (зазначена на
ситуаційному плані) об'єкта нерухомого майна - резервуару літ. «Д» за адресою:
АДРЕСА_1, та наявність відмови кооперативу «Южний берег» від права постійного
користування земельною ділянкою, яку позивач має намір отримати.

Відповідно до ст. 118 ЗК України при зверненні до
відповідної ради з заявою про надання земельної ділянки громадянин повинен
вказати точне місцезнаходження земельної ділянки, яку він бажає отримати.

Із спрямованої до Лівадійської селищної
ради заяви ОСОБА_1 вбачається, що вказана в ній адреса нерухомого майна та
адреса майбутньої земельної ділянки для його обслуговування не відповідає місце
розташуванню земельної ділянки, зазначеній у ситуаційному плані, який доданий
до заяви (копія наявна в матеріалах справи(арк..спр.105).

Так, визначена у ситуаційному плані земельна ділянка
фактично знаходиться в іншій адміністративно-територіальній одиниці - смт.
Ореанда, а не смт. Курпати, як зазначено в заяві.

Також не можна погодитись з тим, що
наявна в матеріалах справи відмова кооперативу «Южний берег» стосується
земельної ділянки, яку має наміри отримати позивачка. Кооператив не надав суду
документів, які посвідчують його право постійного користування на земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_1 літ. «Д», тому відмова виробничого кооперативу від
цієї ділянки на користь ОСОБА_1 не може бути підставою для прийняття рішення
про надання саме позивачці земельної ділянки із земель селищної ради.

Разом із тим, позивачем в заяві на ім'я Лівадійської
селищної ради не вказано правовий титул земельної ділянки, яку ОСОБА_1 бажає отримати (право власності або
право користування). Невизначеність прохання заявника, не давало права
Лівадійській селищній раді виходити за межі повноважень та самостійно вирішувати
питання про надання саме у власність земельної ділянки, а не у постійне
користування або оренду.

Таким чином, заява позивачки була подана з порушенням
ст. 118 та розділу 4 ЗК України без зазначення місця розташування земельної
ділянки та без зазначення правового титулу та способу набуття прав на землю
(приватизація, викуп), що фактично унеможливлювало розгляд заяви відповідачем.

За таких
обставинах Лівадійська селищна рада мала підстави і повноваження щодо прийняття
п.1 рішення № 28 від 07 березня 2007
року та скасування попереднього рішення № 53 від 23 січня 2007 року «Про
надання дозволу ОСОБА_1 на складення проекту землеустрою з відведення у
власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового
будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 літ. «Д», яке
суперечило вимогам чинного законодавства.

Враховуючи викладене, також не підлягають задоволенню
вимоги позивачки про визнання недійсним
рішення Лівадійської селищної Ради № 19 від 18 травня 2007 року «Про
розгляд протесту прокурору м. Ялта № 364/07 від 25 квітня 2007 року на рішення
Лівадійської селищної ради 12 сесії 5 скликання № 28 від 07 березня 2007 року
«Про скасування рішення № 53 11 сесії 5 скликання від 23 січня 2007 року «Про надання
дозволу ОСОБА_1 на складення проекту землеустрою з відведення у власність
земельної ділянки орієнтовною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 літ.
«Д», оскільки відповідно до ст. 21 Закону України «Про прокуратуру»
обов'язковим для ради є лише розгляд протесту прокуратури, що і було зроблено,
а задоволення протесту можливе лише за наявності для цього підстав.

Посилання представника позивачки
на пункт 8 Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», згідно з яким місцеві ради наділені повноваженнями на
скасування свого рішення по виділенню земельної ділянки тільки у випадку
порушення діючого законодавства під час прийняття такого рішення, суд не може
взяти до уваги, оскільки вказані роз'яснення стосуються рішень при виділення земельної ділянки у
власність. Предметом же спору є рішення лише про надання згоди на складання
проекту відводу земельної діялнки.

Посилання
представника позивача про грубе порушення його прав, як власника майна, суд
також не може прийняти до уваги, так як відповідачем рішення про відмову
позивачу у наданні згоди на складання проекту відводу земельної ділянки не
приймалося.

Суд дійшов висновку, що ухвалюючи
оскаржувані рішення місцева рада діяла на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені чинним законодавством, а рішення ухвалені обґрунтовано,
з урахуванням всіх обставин, безсторонньо, неупереджено, з дотриманням рівності
перед законом та необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів територіальної громади.

Оцінивши повно, всебічно,
об'єктивно всі докази та обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, керуючись
ст.ст. 19, 41, 124, 133, 143, 144 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321,
327 Цивільного кодексу України, ст.ст.
12, 118, 121, 158, п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 5, 21 Закону України «Про основи
містобудування», ст.ст. 26, 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в
України», ст.ст. 1, 12 Закону України «Про планування та забудову територій»,
п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про
практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних
справ», ст.ст. 2, 9, 10, 11, 12, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1до
Лівадійської селищної ради про визнання недійсним п.1 рішення Лівадійської
селищної ради дванадцятої сесії п'ятого скликання № 28 від 07 березня 2007 року
“Про скасування рішення № 53 одинадцятої сесії п'ятого скликання від 23 січня
2007 року “Про надання дозволу ОСОБА_1 на складення проекту землеустрою з
відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,15 га для
будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та
споруд за адресою: АДРЕСА_1 літ. Д” та про скасування рішення
№ 19 п'ятнадцятої сесії п'ятого скликання від 18 травня 2007 року “Про
розгляд протесту прокурора м. Ялти № 342/07 від 25 квітня 2007 року на рішення
Лівадійської селищної ради дванадцятої сесії п'ятого скликання № 28 від 07
березня 2007 року “Про скасування рішення № 53 одинадцятої сесії п'ятого
скликання від 23 січня 2007 року “Про надання дозволу ОСОБА_1 на складення
проекту землеустрою з відведення у власність земельної ділянки орієнтовною
площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 літ. «Д» - в і д м о в и
т и .

Постанова може бути оскаржена в апеляційному
порядку протягом десяти днів з дня її проголошення шляхом подання до
апеляційного адміністративного суду через Ялтинський міський суд заяви про
апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної
скарги у порядку передбаченому ст. 186 КАС України.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження або апеляційної скарги, якщо таку заяву або скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає
законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя

Ялтинського міського суду Г.В.Земляна

№ 2а-256

2008р.

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

(ВСТУПНА ТА РЕЗУЛЯТИВНА ЧАСТИНИ)

16 травня2008 року Ялтинський міський
суд Автономної Республіки Крим у
складі: головуючого - судді Земляної Г.В., при секретарі Копистко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ялти
адміністративну справу за позовом ОСОБА_1до Лівадійської селищної ради, треті
особи - сільськогосподарський виробничий кооператив «Южний берег» та товариство
з обмеженою відповідальністю «Градовіт ХХІ», про визнання недійсними рішень суб'єкта
владних повноважень,

в с т а н о в и в :

Зважаючи
на складність у викладені повного тексту
рішення суду, пов'язаного з потребую в
обгрунтованні доводів сторін, на що може бути витраченим значний час , суд
уважає на необхідне проголосити його вступну та резолютивну частин.

З огляду на вищевикладене,
керуючись ст.ст. 19, 41, 124, 133, 143, 144 Конституції України, ст.ст. 317,
319, 321, 327 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 12, 118, 121, 158, п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу
України, ст.ст. 1, 5, 21 Закону України
«Про основи містобудування», ст.ст. 26, 34 Закону України «Про місцеве
самоврядування в України», ст.ст. 1, 12 Закону України «Про планування та
забудову територій», п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16
квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ», ст.ст. 2, 9, 10, 11, 12, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1до
Лівадійської селищної ради про визнання недійсним п.1 рішення
Лівадійської селищної ради дванадцятої сесії п'ятого скликання № 28 від 07
березня 2007 року “Про скасування рішення № 53 одинадцятої сесії п'ятого
скликання від 23 січня 2007 року “Про надання дозволу ОСОБА_1 на складення
проекту землеустрою з відведення у власність земельної ділянки орієнтовною
площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 літ. Д” та про
скасування рішення № 19 п'ятнадцятої сесії п'ятого скликання від
18 травня 2007 року “Про розгляд протесту прокурора м. Ялти № 342/07 від 25
квітня 2007 року на рішення Лівадійської селищної ради дванадцятої сесії
п'ятого скликання № 28 від 07 березня 2007 року “Про скасування рішення № 53
одинадцятої сесії п'ятого скликання від 23 січня 2007 року “Про надання дозволу
ОСОБА_1 на складення проекту землеустрою з відведення у власність земельної
ділянки орієнтовною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового
будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 літ. «Д» - в і д
м о в и т и .

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку протягом десяти днів з дня її проголошення шляхом подання
до апеляційного адміністративного суду через Ялтинський міський суд заяви про
апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної
скарги у порядку передбаченому ст. 186 КАС України.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження або апеляційної скарги, якщо таку заяву або скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає
законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя

Ялтинського міського суду Г.В.Земляна