Справа № К-23695/06
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2008-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2008

№ К-23695/06

Вищий
адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого),

Голубєвої
Г.К., Костенка М.І., Конюшка К.В,
Степашка О.І.

розглянувши
у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу
Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на постанову
Господарського суду Львівської області від 07.12.2005-25.01.2006 та ухвалу
Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2006 по справі №
5/2596-25/302 (9/376)

за позовом Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до Державної
податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова

про визнання
недійсним податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позовні вимоги про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення ДПІ у Галицькому районі м. Львова (далі - ДПІ)
від 12.03.2004 № 1021730/04-17-2/, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість, усього в сумі
22 819 грн., (в т.ч. основного платежу - 15 213 грн. та штрафні (фінансові)
санкції - 7 606 грн.), винесеного на підставі документальної перевірки
дотримання вимог законодавства про оподаткування Приватного підприємця ОСОБА_1
за період з 01.01.2001 по 31.12.2003, за наслідками якої було складено Акт від
09.03.2004 № 50.

Постановою Господарського суду Львівської області від 07.12.2005-25.01.2006
залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від
07.06.2006 по справі № 5/2596-25/302 (9/376), в позові відмовлено.

Підставою ж нарахувань податкових зобов'язань стали
наступні обставини: як зазначено в Акті перевірки від 09.03.2004 № 50, позивач
у період з 2001 - 2002 років займався такими видами діяльності: роздрібна
торгівля та стоматологічні послуги; в 2003 році займався наданням послуг
масажу, солярію та стоматологічні послуги. Відповідно в Акті перевірки
зазначено, що позивач задекларував валовий дохід:

в 2001 році в розмірі 52 865 грн., з них стоматологічні
послуги - 32 625 грн., роздрібна торгівля - 120 240 грн.;

в 2002 році позивач задекларував валовий дохід в сумі 76
678 грн., з них стоматологічні послуги - 27 798 грн., роздрібна торгівля - 48
800 грн.;

в 2003 році - 47 928 грн., з них: стоматологічні послуги
- 25 782 грн., роздрібна торгівля -22 146 грн.

Вказані суми по ПДВ не декларувались і зобов'язання по
ПДВ не погашались.

Щодо наведеного судами встановлено, що за період 2001,
2002, 2003 років позивач подавав декларації по ПДВ в ДПІ у Галицькому районі м.
Львова, не декларуючи зобов'язання по ПДВ. Відповідно посилаючись на п. 1 та п.
25 Положення про реєстр платників податку на додану вартість, із змінами та
доповненнями, затвердженого Наказом ДПА України від 01.03.2000 № 79 та постанову
Кабінету Міністрів України від 03.07.1998 № 727 «Про роз'яснення Указу
Президента України від 03.07.1998», судами встановлено, що позивачем не
представлено копії заяви про обрання спрощеної системи оподаткування, обліку та
звітності шляхом сплати єдиного податку від 14.03.2000 № 348 та долучення до
неї Свідоцтва платника ПДВ НОМЕР_1, на які він посилається.

При цьому судами зазначено, що Свідоцтво платника податку
на додану вартість НОМЕР_1 було анульовано відповідачем лише 16.11.2005, що
підтверджується Актом № 7 від 16.11.2005, який складено комісією, створеною
відповідно до наказу ДПІ у Галицькому районі м. Львова від 07.10.2005 № 248, де
вказано, що датою анулювання Свідоцтва є 16.11.2005.

Таким шляхом, враховуючи пп. 5.1.8 п. 5.1 ст. 5, пп.
7.3.1 п. 7.3, п.п.7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану
вартість» суди визнали, що відповідачем правомірно донараховано позивачу суму
податкового зобов'язання по ПДВ за 2001 рік - 3 374 грн., 2002 рік - 8 148
грн., 2003 рік - 3 691 грн., за порушення п. 7.3.1 п. 7.3, п.п.7.7.1 п. 7.7 ст.
7 зазначеного Закону.

Відповідно до встановленого суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про те, що при прийнятті постанови у даній справі господарський
суд дослідив обставини справи та виніс обґрунтоване рішення.

Не погодившись із постановою Господарського суду
Львівської області від 07.12.2005-25.01.2006 та ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від 07.06.2006 по справі № 5/2596-25/302
(9/376) позивач (СПД - ОСОБА_1) подав касаційну скаргу, в якій просить
скасувати судові рішення та задовольнити позов, оскільки рішення винесено із
порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права і судом не
прийнято до уваги норму пп.7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість». Також зазначивши Положення «Про реєстр платників податку на
додану вартість», затверджене наказом ДПА України від 01.03.2000 № 79, скаржник
зазначає про неправомірний висновок відповідача і суду про можливість платника
податків бути одночасно платником єдиного податку і ПДВ, обґрунтовуючи свою
позицію тим, що при поданні у березні 2000 року заяви про обрання спрощеної
системи оподаткування, обліку та звітності шляхом сплати єдиного податку № 348
від 14.03.2000, до заяви було додано Свідоцтво платника ПДВ НОМЕР_1.

Таким чином, на думку скаржника, згідно вимог Указу
Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» № 727/98
від 03.07.1998 в редакції Указу
Президента України № 746/99 від 28.06.1999 - суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа, що сплачує
єдиний податок не є платником ПДВ. Крім цього скаржник зазначив, що на підставі
поданої заяви про перехід на спрощену систему оподаткування відповідачем було
видане свідоцтво про право сплати єдиного податку НОМЕР_2, що в свою чергу
свідчить про поширення на скаржника, як на суб'єкта підприємницької діяльності
дії зазначеного Указу Президента України. Відповідно до наведеного скаржник
зазначає про неправомірність висновку суду та податкового органу, щодо
можливості платника податків бути одночасного платником єдиного податку і ПДВ,
оскільки ст. 4 зазначеного Указу Президента України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» передбачає
право вибору суб'єктом господарювання однієї з двох систем оподаткування -
загальної або спрощеної.

Таким чином, оскільки станом на 01.04.2000 Свідоцтво
платника ПДВ позивача підлягало анулюванню, а позивач - виключенню з реєстру
платників ПДВ з підстав передбачених абз. 1 ч. 1 ст. 6 зазначеного Указу
Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва», тому скаржник зазначив, що починаючи з ІІ
кварталу 2000 року та по даний час позивачем застосовується спрощена система
оподаткування, сплачується єдиний податок та подаються до податкового органу
відповідні звіти, а податкові накладні не виписуються.

Відповідач заперечення на касаційну скаргу не надав.

Перевіривши правильність застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної
оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як визначено постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2000 № 507
«Про роз'яснення Указу Президента України від 03.07.1998 № 727» - суб'єкти
малого підприємництва - фізичні особи, які до переходу на спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності були платниками податку на додану вартість і
після переходу до неї прийняли рішення про те, що вони згідно з абз. 2 ч. 1 ст.
6 не є платниками податку на додану вартість, подають до відповідного органу
державної податкової служби заяву про скасування реєстрації їх як платників
податку на додану вартість і здають відповідне свідоцтво (ч. 2 п. 4). Також п.
25 Положення про реєстр платників податку на додану вартість (із змінами та
доповненнями), затвердженого Наказом ДПА України від 01.03.2000 № 79
встановлено, що реєстрація діє до дати її анулювання, яке відбувається у
випадках, визначених п. 9.8 ст. 9 Закону, якщо: в) особа, зареєстрована як
платник податку, реєструється як платник єдиного податку або стає суб'єктом
інших спрощених систем оподаткування, які визначають особливий порядок
нарахування чи сплати податку на додану вартість, відмінний від тих, що
встановлені Законом, чи звільняють таку особу від сплати цього податку за
рішенням суду або з будь-яких інших причин.

Для виключення з реєстру платник податку на додану
вартість подає до органу державної податкової служби за місцем реєстрації заяву
про виключення із Реєстру платника податку на додану вартість за Ф3-Р (додаток
3 до Положення) Свідоцтва про реєстрацію та всі його завірені копії.

А оскільки судами встановлено, що за період 2001, 2002,
2003 років позивач подавав декларації по ПДВ в ДПІ у Галицькому районі м.
Львова, не декларуючи зобов'язання по ПДВ, та враховуючи, що Свідоцтво платника
податку на додану вартість НОМЕР_3 було анульовано 16.11.2005, суд касаційної
інстанції визнає помилковість міркувань скаржника, так як саме до моменту
виключення з реєстру платників податку на додану вартість, такий платник
податку повинен виконувати податкові зобов'язання, встановлені Законом України
«Про податок на додану вартість».

Отже необхідно врахувати норму пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7
Закону України від 03.04.1997 № 198 «Про податок на додану вартість», якою
визначено, що датою виникнень податкових зобов'язань з продажу товарів (робіт,
послуг) вважається дата, яка припадає т податковий період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше, або зарахування коштів від покупця
(замовника) на банківський рахунок платника податків, як оплата товарів (робіт,
послуг), що підлягають продажу, а у разі продажу товарів (робіт послуг) за
готівкові кошти дата її оприбуткування в касі платника податку, а при
відсутності такої - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання
(робіт послуг) платником податку.

Виходячи з вищенаведеного та враховуючи пп. 5.1.8 п. 5.1
ст. 5 Закону України «Про податок на додану вартість», де встановлено, що
стоматологічні послуги належать до операцій, що звільнені від оподаткування та
керуючись п.п.7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього Закону, суд касаційної інстанції
погоджується із висновком судів про те, що відповідачем правомірно донараховано
позивачу суму податкового зобов'язання по ПДВ за 2001 рік - 3374 грн., 2002 рік
- 8148 грн., 2003 рік - 3691 грн., за порушення пп. 7.3.1 п. 7.3, пп. 7.7.1 п.
7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Щодо посилання на те, що законодавство про оподаткування
передбачає можливість платника податків бути одночасно платником єдиного
податку і ПДВ, то необхідно також врахувати п. 9.6 ст. 9 Закону України «Про
податок на додану вартість», яким визначено, що Свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість діє до дати його анулювання, яке відбувається у
випадках, якщо: зареєстрована, згідно з п. 2.1 цього Закону протягом 24
поточних календарних місяців в якості платника податку особа мала за останні 12
поточних календарних місяців оподатковувані обсяги поставки товарів (робіт,
послуг) менші, ніж 3600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;
зареєстрована в якості платника податку особа припиняє діяльність згідно з
рішенням про ліквідацію такого платника податку. І тому необхідно погодитись із
обґрунтуванням судами свого рішення про те, що позивачу податковий кредит був
сформований правомірно, так як до 16.11.2005, (до моменту виключення з реєстру
платників податку на додану вартість), позивач повинен виконувати податкові зобов'язання,
встановлені Законом України «Про податок на додану вартість» та сплачувати ПДВ.

Таким чином, аналізуючи підстави нарахування податкового зобов'язання -
необхідно звернути увагу на помилковість міркувань скаржника, оскільки в даному
випадку у відповідача були законні підстави збільшувати податкові зобов'язання
позивача по ПДВ, а тому прийняті оспорювані податкові повідомлення-рішення
відповідають нормам чинного законодавства України. Отже, при прийнятті судових
рішень суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вичерпних юридичних
висновків щодо встановлених обставин справи і правильно застосували до спірних
правовідносин сторін норми матеріального права та підставно задовольнили позов.
А постанова Господарського суду Львівської області від 07.12.2005-25.01.2006 та
ухвала Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2006 по справі №
5/2596-25/302 (9/376) належним чином мотивовані і за своїм змістом та формою
відповідають вимогам процесуального закону і не підлягають скасуванню. При цьому
доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 215, 220, 2201, 221,
223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну
скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 відхилити.

Постанову
Господарського суду Львівської області від 07.12.2005-25.01.2006 та ухвалу
Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2006 по справі №
5/2596-25/302 (9/376) залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як
з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-239 КАС України.

Головуючий О.В.
Карась

Судді Г.К.
Голубєва

М.І.
Костенко

К.В.
Конюшко

О.І.
Степашко