Справа № 22а-63/2007
Суддя: Дяченко В.М.
Дата ухвалення: 2007-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №22а - 63/2007р. Головуючий у
1-ій інстанції Пантелеев
Категорія 39. Суддя
- доповідач Дяченко В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19
квітня 2007 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у складі:

Головуючої
- Песоцької Л.І.

Суддів - Дяченко В.М., Рибака В.Й.

При
секретарі - Сінгур Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Маріуполі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного казначейства
України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, Державної
судової адміністрації України, Донецького обласного управління юстиції про
стягнення компенсації за невикористане службове обмундирування за апеляційними
скаргами Міністерства фінансів України та Державного казначейства України на
постанову Приморського районного суду м. Маріуполя від 29 січня 2007 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2006 року ОСОБА_1. звернувся до суду з
адміністративним позовом до відповідачів про стягнення компенсації за
невикористане службове обмундирування.

Зазначав, що з 1993 року і по теперішній час він працює
суддею Першотравневого районного суду Донецької області.

В порушення вимог ст. 130 Конституції України, ст. 44
Закону України «Про статус суддів», Постанови KM України
№ 177 від 19 березня 1994 року "Про порядок одержання, обміну, видачі та
носіння службового обмундирування суддів України", відповідачі не
забезпечили його безкоштовним службовим обмундируванням, а тому просив стягнути
з відповідачів на його користь грошову компенсацію у розмірі 12706,97 грн.

Посилаючись також на те, що він пропустив строк звернення
до суду з поважних причин, позивач просив поновити йому строк позовної
давності.

Постановою Приморського районного суду м. Маріуполя від
29 січня 2007 року позов задоволено частково, позивачу поновлено строк позовної
давності і стягнуто з Міністерства фінансів України на користь позивача 6609
грн. компенсації за невикористане службове обмундирування шляхом списання цієї
суми з розрахункового рахунку Державного казначейства України.

В задоволенні позову до Міністерства юстиції України,
Державної судової адміністрації України та Донецького обласного управління
юстиції відмовлено.

В апеляційних скаргах Міністерство фінансів України та
Державне казначейство України просять скасувати постанову суду першої
інстанції, посилаючись на те, що вона не відповідає вимогам закону і ухвалити
нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи
у межах апеляційного оскарження і доводи апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна

скарга
підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції залишенню
без зміни з таких підстав :

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом,
ОСОБА_1. з 1993 року працює суддею Першотравневого районного суду Донецької
області і за час роботи грошова компенсація за невикористане службове
обмундирування йому не виплачувалась.

Відповідно до ст. 130 Конституції України, держава
забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності
суддів. У державному бюджеті за минулі роки окремо визначались видатки на
утримання судів.

Матеріально-технічне забезпечення судів, на підставі ст.
19 Закону України «Про судоустрій», здійснюється Міністерством юстиції України.
Для цього, починаючи з 1994 року, Міністерство фінансів України повинно було
передбачити виділення бюджетних асигнувань.

На підставі п.12 ст. 44 Закону України «Про статус
суддів» ( в редакції 1995 року), відповідачі повинні з 1994 року забезпечувати
суддів України безкоштовним службовим обмундируванням за нормами, визначеними
постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року за № 177 «Про
норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України».

Відповідно до цієї постанови та наказу Міністра юстиції
України від 22 квітня 1994 року № 16/5, яким затверджено "Положення про
порядок одержання обліку, видачі та носіння службового обмундирування суддів
України", а також повідомлення Мінпромполітики України про середні ціни
предметів службового обмундирування, позивач повинен був забезпечуватись в
1995-1999 років одягом, вартість якого становить 4 822 грн.

П.2.10 цього Положення передбачав, що за одяг, який не
виданий згідно з нормами забезпечення з причин незалежних від Верховного Суд
України, Вищого арбітражного Суду України, Міністерства юстиції України, суддям
виплачується грошова компенсація вартості даного одягу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд
прийшов до обгрунтованого висновку про те, що відповідачі порушили право
позивача на отримання службового одягу і відповідну компенсацію за 1995 - 1999
роки йому не виплатили, а тому правильно частково задовольнив позовні вимоги
про стягнення такої компенсації за вказаний період.

Судом встановлено, що з 1994 року відповідачі
систематично порушували законодавство, не забезпечували суддів України
службовим обмундирування внаслідок того, що Міністерство фінансів України та
Державне казначейств України не фінансували Міністерство юстиції України та
суди належним чином, а тому стягнення необхідно проводити саме з Міністерства
фінансів Україні безпосередньо, списавши відповідні кошти з Головного
управління Державного казначейства, враховуючи те, що саме вони не
перераховували відповідні кошти судовим органам.

Відповідно до п.20 розділу У11 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України „Про судоустрій України", Державна судова
адміністрація була створена з 1 січня 2003 року. Указом Президента України від
3 березня 2003 року № 182/2003 "Про Положення про Державну судову
адміністрацію України" не передбачено, що Державна судова адміністрація
України є правонаступником будь-яких інших органів.

За таких обставин колегія суддів також вважає, що суд
першої інстанції дійшов правильного висновку, що Державна судова адміністрація
України не може нести відповідальність по зобов'язаннях, що виникли до 1 січня
2003 року.

Обгрунтованим
колегія суддів вважає
і висновок суду
щодо поновлення пропущеного
позивачем строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування
судом діючого законодавства України є безпідставними і висновків суду не
спростовують.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і
об'єктивно з'ясував обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін
зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку, а тому дійшов до
правильного висновку про задоволення позову.

Керуючись
ст.ст. 195,198,200,205,206 КАС України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу Міністерства фінансів України залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду м. Маріуполя від 29
січня 2007 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена протягом одного місяця шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.