Справа № 2а-147/2008
Суддя: Челюбєєв Є.В.
Дата ухвалення: 2008-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2008 року Дзержинський
міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Челюбєєва
Є. В.,

при секретарі - Пустовій
С. О.,

з участю

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Пільгуєвої Г. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дзержинська
адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального
захисту населення Дзержинської міської Ради про визнання дій неправомірними та
стягнення недоотриманих сум за 2005 - 2007 роки,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в лютому 2008 року звернувся до суду з позовом до Управління праці
та соціального захисту населення Дзержинської міської ради про визнання відмови
щодо виплати разової грошової допомоги неправомірною та стягнення недоотриманих
сум за 2005-2007 роки.

Позивач в обrрунтування позовних вимог зазначив, що він є учасником бойових
дій. Відповідно ч. 5 ст. 13 3акону щорічно до 5 травня учасникам бойових дій
виплачується разова грошова допомога у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком.
Розмір мінімальної пенсії за віком у 2005-2007 роках складав: з 01.01.2005 року
- 332 грн., з 01.04.2006 року - 359 грн., з 01.04.2007 року - 406 грн. Таким
чином відповідач повинен був виплатити йому разову грошову допомогу за 2005- 2007
роки у таких розмірах: 2005 рік - 332 грн. х 5= 1660 грн.; 2006 рік - 359 грн.
х 5= 1795 грн.; 2007 рік - 406 грн. х 5 = 2030 грн. Фактично за цей період
виплати здійснювались у таких розмірах: 2005 рік - 250 грн., 2006 рік - 250
грн., 2007 рік - 280 грн. всього сплачено - 780 грн. У зв'язку з цим звернувся
до відповідача з проханням виплатити щорічну грошову допомогу у розмірах,
встановлених 3аконом, але отримав відмову. Просить визнати неправомірною
відмову відповідача щодо виплати разової грошової допомоги стягнути з
відповідача недоотримані суми разової грошової допомоги за 2005-2007 роки.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача із адміністративним позовом не погодився,
обгрунтовуючи тим, що у 2007 році згідно зі ст. 71 Закону України “Про
державний бюджет України на 2007 рік” від 19.12.2006 року призупинено дію
частини п'ятої ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту” в частині визначення розміру виплат щорічної разової
грошової допомоги ветеранам війни.

Ст. 17 “Фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону”
передбачає, що фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію Закону України
“ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, здійснюється за
рахунок коштів державного та місцевого бюджетів. Тобто, якщо пільги ветеранам
війни надаються відповідно до Закону України “Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту” фінансування повинно здійснюватися за рахунок
Державного бюджету.

Згідно ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет
України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби,
розмір і цільове спрямування цих видатків.

Статтею 30 Закону України “Про державний бюджет України на 2005 рік”
встановлено, що у 2005 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до
Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”
здійснюється для учасників бойових дій у розмірі 250 грн.

Статтею 30 Закону України “Про
державний бюджет України на 20056рік” встановлено, що у 2006 році виплата
щорічної разової допомоги відповідно до Закону України “Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту” здійснюється для учасників бойових дій
у розмірі 250 грн.

Статтею 29 Закону України “Про державний бюджет України на 2007 рік”
встановлено, що у 2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до
Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”
здійснюється для учасників бойових дій у розмірі 280 грн.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що
позов є частково обгрунтованим та підлягає частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, є учасником бойових дій відповідно
до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту”, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1(а. с. 5).

У відповідності до зазначеного вище закону позивач має право на щорічну (до
5 травня) разову грошову допомогу у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком.

Фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію Закону, відповідно до
статті 17 здійснюється за рахунок коштів державного та міського бюджетів, а
виплата разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями
12-16 вказаного Закону, відповідно до ст. 17-1 цього Закону здійснюють органи
праці та соціального захисту населення.

Тому, саме на відповідача покладений обов'язок здійснення виплати разової
грошової допомоги саме в розмірах, передбачених Законом України “Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.

Спору про право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня
між сторонами немає, спір виник тільки про розмір вказаних виплат.

Як вбачається з листа відповідача, позивачеві за 2005 рік було виплачено
250 грн., за 2006 рік - 250 грн., за 2007 рік - 280 грн. Зазначені виплати
здійснені у розмірах, встановлених за відповідні роки Законами України “Про
Державний бюджет України”.

Однак, суд не може погодитися з виплатою позивачеві допомоги в такому
розмірі виходячи з наступного.

Відповідно до принципу верховенства права та законності - суд, при вирішені
справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема
людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають
зміст i спрямованість держави. Крім того, як роз'яснено постановою Пленуму
Верховного суду України N 9 від 01.11.1996 року “Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя”, - судам необхідно виходити з того, що
нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента
України, постанови Верховної ради України, постанови i розпорядження Кабінету
Міністрів України), підлягають оцінці на відповідність як Конституції України
так i закону.

Конституційний Суд України своїм рішенням від 09.07.2007 року № 6-рп визнав
такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), деякі
положення Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”, у тому числі
i положення п. 13 ст. 71, яким зупинено на 2007 рік дію ч. 5 статей 12, 13, 14
та 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту” в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги
та зазначив, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава
окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і
гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно
до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68
Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають
додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими
особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб
ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що
закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Принципи соціальної держави втілено у ратифікованих
Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і
культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996
року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та
рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12
Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана
підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний
рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Враховуючи зазначене виплата щорічної разової допомоги до 5 травня,
здійснена відповідачем у розмірі 280 гривень, передбаченому Законом України
“Про Державний бюджет на 2007 рік”, є такою, що порушує норми спеціального
закону та суперечить принципам соціальної держави.

Отже, враховуючи положення ст. 28 Закону України “Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування” в редакції, яка діяла на момент спірної виплати.
Мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його
встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної
гарантії громадян на достатній життєвий рівень, дає Закон України “Про
прожитковий мінімум” від 15 липня 1999 року N 966-14, а також Законом України
“Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” від 5 жовтня
2000 року N 2017-111, згідно ст. 1 якого прожитковий мінімум використовується
для визначення, у тому числі мінімального розміру пенсії за віком.

Суму прожиткового мінімуму на 2007 рік на одну особу, яка втратила
працездатність, в розрахунку на місяць встановлено Законом України “Про
Державний бюджет України на 2007 рік” у розмірі 406 гривень з 01.04.2007 року
до 30.09.2007 року.

При
цьому статтею 62 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”
встановлено, що для визначення мінімального розміру пенсії за віком відповідно
до абзацу першого ч. 1 ст. 28 Закону України “Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування” з 1 квітня та з 1 жовтня 2007 року застосовується
прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений абзацом
п'ятим ч. 1 цієї статті, збільшений на 1 відсоток.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем неправильно був розрахований
розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2007 рік, який
відповідно до вищезазначеного повинний складати 406 х 1% = 4 гр. 06 коп. + +
406 = 410 гр. 06 коп. Тому розмір щорічної разової допомоги до 5 травня за 2007
рік повинний бути виплачений у розмірі 410, 06 х 5 = 2050,30 грн. за
вирахуванням 280 гр. виплачених позивачеві в 2007 році. Тобто недосплачена сума
допомоги за 2007 рік складає: 2050,30 грн. - 280 грн. = 1770,30 грн.

Таким чином позов в цій частині необхідно задовольнити та визнати
неправомірною відмову відповідача щодо сплати позивачеві одноразової грошової
допомоги у 2007 році відповідно до ст. 13 Закону України “Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту” та стягнути недоотриману суму
одноразової грошової допомоги за 2007 рік у розмірі 1770,30 гр.

Стосовно виплат, що здійснені відповідачем у 2005, 2006 році у розмірах
передбачених Законами України “Про Держаний бюджет” за відповідні роки, то суд
вважає такі виплати правомірними, оскільки наявність статей Законів України
“Про Державний бюджет на 2005 рік” та “Про Державний бюджет на 2006 рік”, які
встановлюють розміри щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, які не
визнані неконституційними, доводить правомірність застосування зазначених норм
відповідачем при виплаті спірної допомоги за вищезазначені роки.

Що стосується вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача в наступному виплачувати допомогу в розмірі передбаченому Законом, то суд
вважає, що дана вимога не обгрунтована, а тому в цій частині позов не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст. 13 Закону України “Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту”, Рішенням Конституційного Суду України
від 09.07.2007 року № 6-рп, ст.ст. 11, 71, 86, 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову Управління праці та соціального захисту
населення Дзержинської міської ради у виплаті ОСОБА_1 разової грошової допомоги
за 2007 рік, виходячи з розмірів встановлених ч. 5 ст. 13 Закону України “Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту населення”.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Дзержинської
міської ради на користь ОСОБА_1 1770 (одна тисяча сімсот сімдесят) гр. 30 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після спливу строку передбаченого для
її апеляційного оскарження.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається
протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі, а саме з
25.04.2008 року. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий: