Справа № 8/24
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2008-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

23.05.2008 р.
№ 8/24

Окружний
адміністративний суд міста Києва в особі судді
Пилипенко О.Є., при секретарі
Коваль А.В.

За
результатами розгляду у відкритому судовому засіданні адміністративної справи

За
позовом

Товариства
з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване підприємство «Голографія»

До

Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва

Про

визнання
недійсним податкового повідомлення-рішення

За
участю представників сторін

від
позивача: Терещук Н.В. за дов. від
07.07.2006 р.

від відповідача, Гоцко
Р.В. за дов. № 1651/9/40-209 від
12.02.2007 р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване
підприємство «Голографія»звернулося до суду з позовними вимогами до Державної
податкової інспекції у Печерському районі м. Києва про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення від 03.04.2007 р. № /0.

Позовні
вимоги обґрунтовує тим, що податковим органом при прийнятті спірного
податкового повідомлення-рішення були невірно застосовані норми чинного
законодавства, а отже, як наслідок, неправомірно було нараховано суму
податкового зобов'язання за основним платежем -10193,00 грн. та штрафні
(фінансові) санкції у розмірі 20386,00 грн.

Відповідач проти позовних вимог
заперечує, просив суд відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що податковим
органом правомірно були застосовані норми чинного законодавства при винесенні
оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а висновки в акті базуються на
первинних документах наданих до перевірки.

Проаналізувавши
матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до наступних
висновків.

Позовні
вимоги заявлено про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від
03.04.2007 р. № /0.

Відповідно
до ч. 1 ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка
вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно -правових
відносин, має право на звернення до адміністративного суду з адміністративним
позовом.

Згідно
ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно
до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені
будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім
випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами
України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно
з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожному
гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і
неупередженим судом.

Відповідно
до ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Отже,
згідно з вищенаведеними нормами права, позивач має право звернутись до
адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо він вважає, що рішенням,
дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено його
права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому,
обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи
інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Державною податковою інспекцією у
Печерському районі м. Києва було проведено перевірку, за результатами якої було
складено Акт «Про результати виїзної
планової перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Голографія»з питань
дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з
01.10.2005 р. по 30.09.2006 р.»№ 163/23-10/30675977 від 21.03.2007 р.

В результаті перевірки до порушень
податкового законодавства було віднесено неутримання податку з доходів фізичних
осіб при перерахуванні коштів на користь суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1 за надання послуг по шліфовці та доводці валів, виготовленню та
хромуванню кулачків, виготовленню підставок для балонів.

На
підставі акта перевірки податковим органом було винесено податкове
повідомлення-рішення від 03.04.2007 р. № /0, відповідно до якого на
підставі встановлених актом перевірки порушень пп. «ї»п. 1.3 ст. 1, пп. 9.12.1
п.9.1 ст. 9, пп. 9.12.2 п.9.12 ст. 9, пп. «а» п. 17.2 ст. 17 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб», позивачу визначено суму податкового
зобов'язання за основним платежем -10193,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції
у розмірі 20386,00 грн.

Суд
вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню
виходячи з наступних підстав.

СПД
ОСОБА_1 зареєстрований як платник єдиного податку. Господарські відносини між
позивачем та СПД ОСОБА_1 були визначені у договорі від 15.12.2004 р.

З
висновків акта відповідача вбачається, що порушення полягає у невиконанні
позивачем функцій податкового агента при здійсненні розрахунків з СПД ОСОБА_1 При цьому податковий орган
посилається на те, що СПД ОСОБА_1
здійснювалась діяльність, яка не зазначена у Свідоцтві про сплату єдиного податку.

Позивач
з такими висновками відповідача не погоджується, зауважив, що копії первинних
документів СПД ОСОБА_1 свідчать про те, що він безпосередньо не виконував
роботи по шліфовці та хромуванню, а здійснював поставку товарів згідно умов
договору. Також, у Свідоцтві про сплату єдиного податку СПД ОСОБА_1 на 2006 р.
вказаний вид діяльності -посередницькі послуги.

Відповідно
до ст. 2 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого підприємництва»(надалі Указ), суб'єкти малого
підприємництва - фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб
оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату
єдиного податку.

У
разі коли фізична особа - суб'єкт малого підприємництва здійснює кілька видів
підприємницької діяльності, для яких установлено різні ставки єдиного податку,
нею придбавається одне свідоцтво і сплачується єдиний податок, що не перевищує
встановленої максимальної ставки.

Тобто,
незалежно від кількості видів господарської діяльності, за виключенням тих, які
згідно з Законом України «Про державну підтримку малого підприємництва»не
поширюється дія зазначеного Указу, передбачена сплата єдиного податку в
максимальному розмірі.

В
обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що податок з доходів фізичних
осіб повинен бути утриманий податковим агентом за ставкою, встановленою п. 7.1
ст. 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»(надалі -Закон) на
підставі п.п. «а»п. 17.2 ст. 17 вказаного Закону, де зазначено, що особою,
відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету
податку з інших доходів, є податковий агент.

В
наказі ДПА України від 29.12.2003 р. № 633 «Про затвердження Податкового
роз'яснення щодо застосування положень п.1.8 ст. 1, п. 9.12 ст. 9 Закону
України «Про податок з доходів фізичних осіб». Зазначено, що на підставі
положень п. 1.6 ст. 1, п.п. 4.3.25 п. 4.3 ст. 4, п.п. 9.12.1 та 9.12.2 п. 9.12
ст. 9, ст. 17 Закону, ст. ст. 2 та 6 Указу, особа, яка є джерелом виплати
доходу (виручки) на користь суб'єкта підприємницької діяльності, не має
правових підстав визначати об'єкт оподаткування -оподатковуваний дохід під час
здійснення виплати такого доходу (виручки), оскільки це призведе до подвійного
оподаткування такого доходу та порушення сфер правового регулювання між Указом
та Законом.

Враховуючи,
що з доходу, отриманого суб'єктом підприємницької діяльності у межах здійснення
власної підприємницької діяльності (на власний ризик), який сплатив єдиний чи
фіксований податок, відсутні законодавчі та методологічні підстави для
утримання податку (прибуткового податку з громадян та податку з доходів
фізичних осіб) у джерела виплати, положення статті 8 (в частині утримання
податку у джерела виплати) та інші норми Закону, зокрема абзацу другого пункту
1.8 статті 1 Закону, не можуть бути застосовані по відношенню до таких доходів
(виручки).

Що
стосується правових норм підпункту 9.12.2 пункту 9.12 статті 9 Закону, то він
встановлює вимоги щодо оподаткування саме "інших доходів" суб'єкта
підприємницької діяльності (в розумінні Закону - це інші доходи, ніж визначені
у підпункті 9.12.1 цього пункту), тобто доходів, отриманих суб'єктом
підприємницької діяльності не в межах здійснення власної підприємницької
діяльності. Підпункт 9.12.3 пункту 9.12 статті 9 Закону обумовлює за суб'єктом
підприємницької діяльності статус податкового агента стосовно оподатковуваних
доходів фізичних осіб (найманих та таких, з якими перебуває у цивільно-правових
відносинах).

На
підставі викладеного вище аналізу законодавчих актів та з метою однакового
застосування законодавчих актів слід розуміти, що норма абзацу другого пункту
1.8 статті 1 Закону не охоплює доходи суб'єктів підприємницької діяльності, які
є платниками єдиного податку відповідно до Указу, платниками фіксованого
податку чи авансового платежу податку відповідно до статті 14 Декрету, за
наявності у них свідоцтва, патенту, податкового повідомлення відповідно.
Зазначена норма поширюються лише на "інші доходи" суб'єктів підприємницької
діяльності, специфіка отримання яких (в тому числі згідно з умовами договору)
не покладає на останніх ризики, пов'язані із наданням послуг (виконанням робіт)
на користь інших осіб замовників послуг (робіт).

Відповідно
до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акт
державного або іншого органу -це юридична форма рішень цих органів, тобто
офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований
на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для
суб'єктів цих відносин. Підставами для визнання акту недійсним є
невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом
компетенції органу, який видав цей акт. Умовою визнання акту недійсним є також
порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом
інтересів позивача.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доказів,
які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Згідно
з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В
супереч наведеним вимогам, відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів
правомірності його дій.

Проаналізувавши
матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання
протиправним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва від 03.04.2007 р. № /0, підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Частиною
1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачається, якщо
судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові
витрати стягненню з Державного бюджету України.

Керуючись
ст.ст. 71, 86, 94, ст. 105, ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити
повністю.

2.
Визнати протиправним податкове повідомлення-рішення Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва від 03.04.2007 р. № /0.

3. Судові витрати в сумі 3 грн. 40
коп. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю
«Спеціалізоване підприємство «Голографія»за рахунок Державного бюджету України.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складання в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя

О.Є.
Пилипенко

Дата підписання
постанови: 30.05.2008 р.