Справа № 22а-503/2007
Суддя: Темнікова В.І.
Дата ухвалення: 2007-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа -
№ 22а- 503 Головуючий
Категорія Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23
травня 2007 року
Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської
області в складі:

головуючого -
Темнікової В.І., суддів -
Мартинюка В.І, Кравченко Н.В., за участю секретаря - Трачук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в
м. Луганську адміністративну
справу за апеляційною скаргою
Управління праці та соціального захисту населення Попаснянської районної державної
адміністрації на постанову Попаснянського районного суду Луганської області
від 04 січня 2006
року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Попаснянської районної державної
адміністрації про стягнення недоплаченої
щорічної одноразової грошової допомоги до 05 травня, -

ВСТАНОВИЛА:

Постановою
Попаснянського районного суду Луганської області від 04 січня 2006 року вимоги
ОСОБА_1 були задоволені повністю. З відповідача на користь позивачки було
стягнуто щорічну одноразову допомогу за 2003
- 2005 роки у сумі 1365,25
грн.

Не погодившись з
зазначеною постановою, відповідач -
УПСЗН Попаснянської районної державної адміністрації звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову суду і
ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість постанови
суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав:

Ухвалюючи
постанову по справі, суд виходив з того, що в судовому засіданні було
встановлено, що позивачка є учасником війни і згідно п. 5 ст. 12 Закону України " Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" як учасник війни має
право на щорічну одноразову допомогу в розмірі трьох мінімальних пенсій за
віком, яка виплачується щорічно до 05
травня. Саме право позивача на отримання грошової допомоги відповідачем не
оспорюється Також суд виходив з того, що розмір грошової допомоги визначений у
п.5 ст.12 Закону України "
Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і тому
суд виходив саме з цього розміру при розрахунку боргу. Судом було встановлено,
що позивачці виплачувалася щорічна допомога відповідно до бюджетного
законодавства у 2005р. -
у розмірі - 50грн.,
а за 2003-2004роки
взагалі не виплачувалася, повинна ж була виплачуватися у розмірах : у 2003р -141,90грн., у
2004р. - 277,35грн.,
у 2005р. - 996грн.,
виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком. Тому борг за 2003 - 2005р.р.
становить 1365,25грн.

Згідно до ст.22
Конституції України не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і
свобод при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів.
Конституція України має вищу юридичну силу порівняно з іншими Законами України,
тому суд правильно з огляду на положення ст.22 Конституції України при
вирішенні даного позову дійшов висновку про неприпустимість при встановленні
розміру щорічної допомоги учасникам війни виходити з положень Законів України
про бюджет на 2003- 2005
роки, якими виплата щорічної допомоги передбачена у значно менших розмірах.
Законом "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"
також не передбачено обмеження розміру таких виплат наявністю певних коштів чи
фінансування. Не припустимість звуження прав і свобод ветеранів війни
закріплена

також в рішенні Конституційного
Суду України від 01.12.2004р., яким визнані такими, що не відповідають
Конституції України положення ст. 44
Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік",
згідно яких у 2004 році
виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" повинна була
здійснюватися у таких розмірах: інвалідам війни І групи 195 гривень,
інвалідам війни II групи -160
гривень, інвалідам війни III групи -130
гривень, учасникам бойових дій 120
гривень, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, - 195 гривень, членам
сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій і
учасників війни, визнаних за життя інвалідами, - 65 гривень. Цим же рішенням Конституційного Суду України
було закріплено, що зменшення розміру щорічної допомоги суперечить вимогам
статті 2 Закону
України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту", згідно з якою права та пільги для ветеранів війни і членів їх
сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього
Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни, а нормативні
акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують
права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Зважаючи
на викладене та враховуючи, що згідно з Конституцією України захист Вітчизни,
незалежності та територіальної цілісності України є обов'язком громадян
України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що на осіб, які за Законом
України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"
належать до ветеранів війни, повинні поширюватися гарантії державного
соціального захисту відповідно до положень частини п'ятої статті 17 Конституції
України.

Крім того,
згідно ч. 1 ст. 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав
людини" суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику
Європейського Суду як джерело права. Відповідно ж до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції
кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути
позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Розглядаючи
борги по виплатам у сенсі поняття власності, яке міститься у ст.1 ч. 1 Протоколу №1 до Конвенції, ці
борги становлять майно, а отже майнові права і таким чином підпадають під
поняття власності. Тому при розгляді справи "Качко проти України"
Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави
визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету.
Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок, вносячи
відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення
передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього,
органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки
відповідні положення є чинними. При цьому органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Тому доводи у
скарзі на відсутність фінансових можливостей держави також не можуть бути
прийняті до уваги. Оскільки правові положення, які передбачають виплату разової
щорічної допомоги учаснику бойових дій і іншим прирівняним до них особам до Дня
Перемоги є чинними, тобто не скасовані, не змінені і позивач має право на їх
отримання, органи державної влади не можуть свідомо зменшувати ці виплати.

З огляду на
наведене, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції ухвалена з
додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для її
скасування в межах доводів апеляційної скарги не має.

На підставі викладеного, керуючись п.1ч.1ст. 198, ст.200, ст.205, 206 КАС України,
судова

колегія, -УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу управління праці
та соціального захисту населення
Попаснянськоі районної державної адміністрації відхилити.

Постанову Попаснянського районного суду Луганської області від
04 січня 2006 року залишити
без змін.

Ухвала набирає чинності негайно,
але може бути оскаржена до Вищого Адміністративного Суду України безпосередньо
протягом одного місяця шляхом подання касаційної скарги.