Справа № 22а-251/2008
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2008-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» квітня 2008 року
м. Одеса

Колегія
суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
судді - Стас Л.В.

суддів: Димерлій О.О., Яковлева Ю.В.

при секретарі -
Вихренко К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу військового прокурора Болградського гарнізону в інтересах держави в
особі Міністерства оборони України, зокрема військової частини А1402, на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області
від 27 лютого 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1до військової частини А1402 про стягнення грошової
компенсації за продовольче забезпечення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому
просить стягнути з в/ч А1402 грошову компенсацію за неотримане продовольче
забезпечення на суму 15 253 грн., та компенсацію у зв'язку з порушенням
термінів виплати грошового забезпечення з урахуванням індексу приросту
споживчих цін, на суму 4 131 грн., а всього стягнути з відповідача на загальну
суму 19 384 грн..

Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від
27лютого 2007 року позов задоволено, з в/ч А1402, представник якої в судове
засідання не з'явився, на користь ОСОБА_1.
стягнуто грошову компенсацію за неотримане продовольче забезпечення на
суму 15 253 грн., та компенсацію у зв'язку з порушенням термінів виплати
грошового забезпечення з урахуванням індексу приросту споживчих цін, на суму 4
131 грн., а всього стягнуто з відповідача на загальну суму 19 384 грн..

У апеляційній скарзі, військовий прокурор Болградського гарнізону в
інтересах держави в особі Міністерства оборони України, зокрема військової
частини А1402, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та
постановити нове - про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції,
вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З
матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1. проходить військову службу в лавах
Збройних Сил України з 27.08.1986 року. Згідно з довідки про зарахування на
продовольче забезпечення №118 від 21.01.2007 року, ОСОБА_1. перебуває на
продовольчому забезпеченні у в/ч А1402 з грудня 1994 року по теперішній час.
Фактично забезпечувалася продовольчим пайком до березня 2000 року. Відповідно
до довідки №119 від 25.01.2007 року, у
період перебування на прордовольчому забезпеченні у в/ч А1402 з березня 2000
року по теперішній час, ОСОБА_1. не отримувала ні продовольчі пайки, ні грошову
компенсацію замість норми харчування.

Відповідно
до ч. 2 ст. 16 Закону України “Про Збройні Сили України” військовослужбовцям
гарантується одержання за рахунок держави речового майна та продовольчих пайків
у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України.

Право
на отримання військовослужбовцями за рахунок держави грошового забезпечення, а
також речового майна та продовольчих пайків, або, за бажанням
військовослужбовця, грошову компенсацію замість них, передбачено ст. 9 Закону
України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей”.

Разом з тим, згідно з п. 2 Закону
України “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” від 17.02.2000 року
(з послідуючими змінами), що набрав чинності 11.03.2000 року, призупинено дію
ч. 2 ст. 9 Закону України “Про соціальний та правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей” в частині одержання
військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації замість продовольчих
пайків та речового майна, за винятком відповідних категорій військовослужбовців
(військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби Безпеки України, Служби зовнішньої розвідки
України, Державної прикордонної служби України Управління державної охорони та
Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України,
що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та її відомчу
належність), до яких позивач не належить.

На час виникнення спірних відносин, зазначений Закон України був чинним,
Конституційним Судом України неконституційним не визнавався, а тому діяв на
всій території України і підлягав обов'язковому виконаню.

Крім того, з 29 березня 2002 року набула чинності постанова Кабінету
Міністрів України №426, якою затверджено норми харчування військовослужбовців
Збройних Сил України та інших військових формувань. Жодною з норм харчування,
визначених цією постановою, не передбачено вадачу генералам, офіцерам,
прапорщикам та військовослужбовцям за контрактом продовольчого пайка. Видача
такого пайка передбачалась лише нормою №7, введеною постановою Кабінету
Міністрів України від 12.03.1996 року №316,
яка втратила чинність згідно з вказаною постановою Кабінету Міністрів
України №426 від 29.03.2002 року, видача ж продовольчого пайка за нормою №7
“Пайок для видачі на руки генералам, адміралам, офіцерам, прапорщикам,
мічманам, військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом...” фактично
припинилась з дати набуття чинності Законом України “Про деякі заходи щодо
економії бюджетних коштів”, тобто з 11 березня 2000 року. З цього ж часу й припинилось фінансування
Зброойних Сил України на виплату грошової компенсації замість неотриманого
продовольчого пайка.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом
першої інстанції невірно прийнято до уваги посилання позивача в обгрунтування
своїх вимог на отримання продовольчого пайка за нормою харчування №1
“Загальновійськова”, закріпленою постановою Кабінету Міністрів України від
29.03.2002 року №426, тому що даною нормою забезпечується харчування лише
військовослужбовців строкової служби. Також, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції неправомірно посилається на норму №7, забезпечення
продовольчим пайком військовослужбовців, затверджену Постановою Кабінету
Міністрів України від 12.03.1996 року №316, у зв'язку з тим, що вона втратила
чинність.

Також, колегія судів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги,
відносно того, що адміністративний позов ОСОБА_1., поданий до адміністративного
суду з пропуском строку звернення до адміністративного суду, тобто з порушенням
вимог ч. 1 ст. 99 КАС України, яка встановлює, що адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого КАС України або іншими
законами.

Згідно з ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду
за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який,
якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1. дізналася або повинна була
дізнатись про порушення своїх прав у березні 2000 року, коли вона перестала
отримувати продовольче забезпечення, але фактично з позовною заявою звернулася
до адміністративного суду 30 січня 2007 року. При цьому, судом першої інстанції
при обчисленні строку звернення до адміністративного суду неправомірно
застосовані норми ст. 257, ст. 264 Цивільного Кодексу України, у той час, як
відповідно до ст. 1 Цивільного Кодексу України, цивільним законодавством
регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності
їх учасників. До майнових правовідносин, заснованих на адміністративному
підпорядкуванні однієї сторони - іншій, цивільне законодавство не
застосовується, тим паче, що ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства
України, чітко встановлено річний строк звернення до адміністративного
суду, більше того, позивачем не надано жодних фактичних підтверджень того, що
строк звернення до адміністративного суду пропущено з поважних причин і він
може бути поновлений.

Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому
наполягає одна із сторін, встановлює ч. 1 ст. 100 КАС України.

Відповідно до п. п. 3, 4. ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для
скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового
рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального
або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або
питання.

Згідно п. 2 ч. 205 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками
розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої
інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції
задовільняє або не задовільняє позовні
вимоги.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову Білгород-Дністровського міськрайонного
суду Одеської області від 27 лютого 2007 року та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Керуючись ч. 1 ст. 100, ч.1 ст. 195, ч. 3 ст. 198, п. 3, 4 ч. 1 ст. 202,
ч.2 ст. 205, ч.1ст.207, ст.254 КАС України, судова колегія,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу військового прокурора
Болградського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони
України, зокрема військової частини А1402 - задовольнити повністю.

Скасувати постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської
області від 27 лютого 2007 року за по справі за позовом ОСОБА_1до військової частини
А1402 про стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1до військової частини
А1402 про стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення, -
відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може
бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом
одного місяця з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: