Справа № 3/247
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2008-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

місто
Київ

17 год. 00 хв.

20.05.2008 р.
№ 3/247

Окружний
адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючої судді
Блажівської Н. Є., суддів Арсірія Р. О. та Келеберди В. І., при секретарі
судового засідання Яремій Г. В.

За
результатами розгляду у відкритому судовому засіданні адміністративної справи

За
позовом

ОСОБА_1
та ОСОБА_2 (надалі -Позивачі)

до Державного комітету України у
справах національностей та релігій (надалі -Відповідач)

про

скасування
рішення та зобов'язання вчинити дії

На підставі частини 3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 20 травня
2008 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до
Окружного адміністративного суду міста Києва з позовними вимогами до Державного
комітету у справах національностей та релігій про скасування рішень Відповідача
№ 11-08 і № 14-08 від 8 лютого 2008 року та зобов'язання прийняти рішення про
надання статусу біженців.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що Позивачі не є етнічними грузинами і з боку уряду
Грузії зазнають переслідувань за ознакою національності мови та релігії.
Позивачі також вказують, що їм на Батьківщині погрожують розправою, оскільки,
ОСОБА_2, чоловік ОСОБА_1, відмовляється працювати на грузинські спецслужби.
Представник Позивачів зазначає, що вони належать до Церкви Християнської віри
Євангельської, в зв'язку з чим у Грузії зазнають жорстоких пригнічень та
принижень.

Відповідач
проти заявлених позовних вимог заперечив та просив суд відмовити у задоволенні
позовних вимог. Представник Державного комітету у справах національностей та
релігій зазначив, що у Позивачів відсутні побоювання стати жертвами
переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Заявники не
надали жодних фактів переслідувань або
утисків на свою адресу, заходи адміністративного примусу до них не
застосовувались.

Розглянувши
подані сторонами документи та матеріали справи,
заслухавши пояснення Позивачів, їх представника та представника
Відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до
наступних висновків:

Громадянка
Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю вірменка, за віросповіданням
православна християнка.

Громадянин
Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю вірмен, за віросповіданням
православний християнин.

21
лютого 2006 року Позивачі звернулись із заявою про надання статусу біженця до
Управління міграційної служби у місті Києві Державного комітету України у
справах національностей та релігій. В даних заявах, зокрема вказали, що є
російськомовними вірменами і не можуть влаштуватись на роботу в зв'язку із
незнанням грузинської мови. ОСОБА_2 зазначив, що його та сім'ю переслідують в
Грузії.

На
співбесіді ОСОБА_2 вказав, що в Грузії його переслідували працівники спецслужб
і тому він змушений був працювати в Європі. ОСОБА_1 на співбесіді повідомила,
що її чоловік -ОСОБА_2, виїхав до України, де пробув 5 років. Хоча сам ОСОБА_2 повідомив, що він працював в
Німеччині, Франції, Туреччині, Угорщині, Італії та в Польщі, а в Україну
потрапив через депортацію.

8
лютого 2008 року Державним комітетом у справах національностей та релігій були
прийняті рішення № 11-08 та № 14-08 від 8 лютого 2008 року про відмову в надані
статусу біженців громадянам Грузії ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Відповідно
до абзацу 5 статті 10 Закону України «Про біженців»№ 2557-III від 21 червня
2001 року (надалі -ЗУ «Про біженців») статус біженця не надається особі яка
вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності,
як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила тяжкий злочин неполітичного
характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу
біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації
Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2
статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана
біженцем або отримала притулок в іншій країні; яка до прибуття в Україну з
наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього
абзацу не поширюється на дітей, розлучених з сім'ями, а також на осіб, які
народилися чи постійно проживали на території України, а також їхніх нащадків
(дітей, онуків).

Під
біженцем, відповідно до положень статті 1 Закону розуміється особа, яка не є
громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства
(підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань,
перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може
користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може
чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Зважаючи
на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства
Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5
статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як
осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті
захисту, що надається»від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими,
якщо виконуються такі умови:

-
заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі
важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

-
твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за його справою;

-
заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

-
встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В
судовому засіданні представником Позивачів та Позивачами не надано
аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критерії
про причини, з яких Позивачі не може повернутися в країну своєї громадянської
належності. Зважаючи на це та враховуючи інформацію надану самими Позивачами не
підтверджується наявність умов, передбачених абзацом 2 статті 1 Закону.

Таким
чином, суд доходить до висновку, що наявність в Грузії певних переслідувань
громадян, не може бути ствердженням того, що такі переслідування мали місце
відносно позивачів.

Посилання
представника позивачів на те, що при поверненні його довірителів на Батьківщину
можуть мати місце обґрунтовані побоювання зазнати переслідування, суд не може
прийняти до уваги, оскільки вони не підтверджуються ніякими достовірними
доводами і носять характер припущення.

Суд
також звертає увагу сторін на те, що з 1996 року по 2000 рік ОСОБА_2 мешкав в
Німеччині, Угорщині, Туреччині, Франції. У Польщі він намагався отримати статус
біженця, але був депортований до України, коли намагався нелегально перетнути
польсько-німецький кордон, тому змушений був залишитись в Україні. ОСОБА_1
дізналась що її чоловік 5 років проживає на території України і тому вирішила
переїхати на Україну і залишитись тут працювати, оскільки в Грузії
працевлаштуватись в Грузії не може.

Оскільки
Відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, в тому числі положеннями Закону України «Про біженців»,
підстави для визнання його дій неправомірними відсутні.

Таким
чином, позивачі не надали суду належних доказів, як це передбачено частиною 1
статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що
розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні
перед судом їх переконливості, а також частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

За
таких обставин суд приходить до висновку, що обставини, якими обґрунтовуються
вимоги позивачів, щодо скасування рішень Державного комітету у справах
національностей та міграцій № 11-08 і № 14-08 від 8 лютого 2008 року та
зобов'язання прийняти рішення про надання статусу біженці - позивачами не доведено.

Виходячи
з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в
позовній заяві доводи позивачів є необґрунтованими, а тому в задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

На
підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 7, 17, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста
Києва -

П О С Т А Н О В И В

У задоволенні позовних вимог
-відмовити повністю.

Постанова, відповідно до частини 1
статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого
цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча Суддя
Н. Є. Блажівська

Суддя
Р. О. Арсірій

Суддя
В. І. Келеберда