Справа № 4/19
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2007-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м. Київ

02.10.2007 р.
№ 4/19

За
позовом

Громадянина
Кот д'Івуару ОСОБА_1

До

Державного
комітету України у справах національностей та релігій

Про

скасування
рішення № 103 від 15.03.07 та зобов'язання вчинити дії

Головуючий суддя
Вовк П.В.,

Судді Блажівська Н.Є., Келеберда В.І.

Секретар судового
засідання Камінська Т.О.

Представники:

Від
позивача

ОСОБА_2

Від
відповідача

не
прибув

На
підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 02.10.07 проголошено
вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови складено та
підписано 08.10.07.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Позивач
звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про скасування
рішення Відповідача № 103 від 15.03.07, яким відхилено скаргу Позивача на
рішення Управління міграційної служби у місті Києві про відмову особі в
оформленні документів для вирішення питання надання статусу біженця в Україні
та зобов'язання Відповідача повторно розглянути скаргу Позивача на рішення
міграційної служби у м. Києві.

Ухвалою
Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.08.07 відкрито провадження у
адміністративній справі № 4/19.

02.10.07
у судовому засідання представник Позивача надав суду заяву про уточнення
позовних вимог, а саме: п. 2 позовних вимог виклав у наступній редакції
«Зобов'язати державний комітет України у справах національностей та релігій
повторно розглянути скаргу громадянина Кот д'Івуару ОСОБА_1 на рішення
Управління міграційної служби у місті Києві про відмову особі в оформленні
документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця». Також,
представник Позивача надав суду письмові пояснення по суті позовних вимог, які
залучено до матеріалів справи. Представник Позивача позов підтримав та просить
суд його задовольнити.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку Позивача спірне рішення прийнято не уповноваженим органом державної
влади, та складено без додержання вимог ст. ст. 12, 16 Закону України «Про
біженців».

02.10.07
до суду надійшло клопотання Відповідача про розгляд справи за відсутності
повноважного представника. До якого додано письмові заперечення на позов.

Відповідач
просить суд залишити позов без задоволення з підстав викладених у запереченнях.

Дослідивши
матеріали справи, суд встановив наступне.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

12.12.06
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Кот-д'Івуар, нелегально прибув до України.

20.12.06
Позивач звернувся до Управління міграційної служби у м. Києві з заявою про
надання статусу біженця.

15.01.07
за результатами співбесіди працівником
міграційної служби зроблено висновок про доцільність прийняття рішення
про відмову Позивачу в оформлені документів для вирішення питання щодо надання
статусу біженця.

16.01.07
наказом № 20 Управління міграційної служби у м. Києві на підставі письмового
висновку головного спеціаліста відділу у справах біженців Позивачу відмовлено в
оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Не
погоджуючись з прийнятим рішенням Позивач звернувся зі скаргою до Державного
комітету України у справах національностей та міграції.

Рішенням
№ 103 від 15.03.07 Державний комітет України у справах національностей та
міграцій відхилив скаргу Позивача на рішення Управління міграційної служби у
місті Києві про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання
щодо надання статусу біженця в Україні на підставі того, що розгляд скарги та
доданих до неї матеріалів показав, що вона є очевидно необґрунтованою, оскільки
ознак переслідування не виявлено.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 08.11.06 № 1575 визначено: реорганізувати Державний комітет у справах
національностей та міграції і Державний департамент у справах релігій,
утворивши на їх базі Державний комітет України у справах національностей та
релігій. Міністерство юстиції України зобов'язано у двомісячний строк здійснити
заходи, пов'язані з утворенням Державного комітету у справах національностей та
релігій.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 14.02.07 № 201 затверджено положення про
Державний комітет України у справах національностей та релігій. Ця постанова
набирала чинності з 1 березня 2007 року.

Як
пояснив представник Відповідача на попередньому судовому засіданні
розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.12.06 № 605-р утворено комісію
з реорганізації Держкоміграйії та Держдепрелігій та затверджено головою
комісії заступника Міністра юстиції
Горбунову Л.М. Наказом № 2 Голови комісії з реорганізації Державного комітету
України у справах національностей та міграції і Державного департаменту у
справах релігій від 28.02.07 термін
реорганізації продовжено до 26.03.07. Враховуючи вищенаведене, суд
встановив що оскаржуване рішення прийнято повноважним органом.
Правонаступником Державного комітету
України у справах національностей та міграції є
Державний комітет України у справах національностей та релігій.

Відповідно
до абз. 1 статті 12 Закону України «Про біженців»орган міграційної служби, який
прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй
статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є
підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби
проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та
інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в
оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно
до абз. 6 статті 12 Закону України «Про біженців»рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця
приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника
відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли
заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу
біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов,
передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону,
якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно
до абз. 2 статті 1 Закону України «Про біженців»біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства
(підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань,
перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може
користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за
межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає
повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно
до частин 1, 2 статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно
до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до законодавства Європейського Союзу»метою адаптації
законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення
відповідності правової системи України acquis communautaire з
урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства
ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу,
що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Враховуючи
викладене, суд приймає до уваги, як орієнтир, Директиви Європейського Союзу
«Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без
громадянств біженців або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими
причинами, а також суті захисту, що надається», які використовуються у практиці
Європейського Суду з прав людини,
відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його
справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної
причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

З
матеріалів справи вбачається, що Відповідачем не вживалися заходи щодо
встановлення очевидної необґрунтованості заяви та відсутності підтвердження
зловживань Позивачем, а також заходи щодо встановлення чи заслуговує Позивач в
цілому довіри.

Як
слідує з матеріалів особової справи Позивача він зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву, зазначивши про переслідування його батька місце
знаходження якого до цього часу невідомо. Також, Позивач зазначає, що у 2004
році урядовцями проводилася так звана «чистка»під час якої було вбито багато ні
в чому неповинних людей. Позивач під час
співбесіди повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні. Позивач
звернувся до міграційної служби з заявою про надання статусу біженця через
вісім днів.

Виходячи
з наведеного вище, суд встановив, що заява Позивача не є очевидно
необґрунтованою.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Відповідно
до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи
вищенаведене суд, прийшов до висновку, що Відповідачем не доведено
правомірність прийнятого ним рішення № 103 від 15.03.07 про відхилення скарги
Позивача, а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись
ст.ст. 160, 172 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2.
Скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та
міграції № 103 від 15.03.07.

3.
Зобов'язати Державний комітет України у справах національностей та релігій
повторно розглянути скаргу громадянина Кот д'Івуару ОСОБА_1на рішення
Управління міграційної служби у місті Києві про відмову особі в оформленні
документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні.

4.
Повернути громадянину Кот д'Івуару ОСОБА_1з Державного бюджету України 3,40
грн., сплаченого судового збору.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом,
якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий
суддя
П.В. Вовк

Судді Н.Є.
Блажівська

В.І. Келеберда