Справа № 22-а-7100/2008
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2008-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №22-а-7100/08 Головуючий
у 1-й інстанції Лісовенко П.І.
Суддя-доповідач Межевич М.В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного
суду у складі: головуючого - судді Межевича М.В., суддів Бараненка І.І. та
Маслія В.І., при секретарі Ковальчук А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві
справу за апеляційною
скаргою Державної судової
адміністрації України на постанову Тетіївського районного суду Київської
області від 24 вересня 2007 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Головного Управління Державного казначейства України при
Міністерстві фінансів України, Державної судової адміністрації України,
Міністерства фінансів України про стягнення грошової компенсації, пов'язаної з
утриманням прибуткового податку з фізичних осіб, -
В С Т А Н О В И Л А:
У вересні 2007 року ОСОБА_1., ОСОБА_2., ОСОБА_3. (далі
- позивачі) звернулися в Володарський
районний суд Київської області з позовом до
Головного Управління Державного казначейства України при Міністерстві
фінансів України, Державної судової адміністрації України, Міністерства
фінансів України (далі відповідачі) про стягнення грошової компенсації сум
прибуткового податку з доходів фізичних осіб.
Постановою Тетіївського районного суду Київської області
від 24.09.2007 року вищевказаний позов задоволений: Стягнуто з Державної
компенсації сплаченого податку з доходів фізичних осіб. Зобов'язано Головне
Управління Державного казначейства при Міністерстві фінансів України провести видатки з
державного бюджету, передбачені Державній судовій адміністрації України на
доходів фізичних осіб.
Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням,
Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою
стягнути суму податку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету
України, оскільки: неповно з»ясовані обставини справи, що мають значення для
справи; висновки суду не відповідають обставинам справи, а також порушені норми
процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення
справи. При цьому апелянт стверджує: що оскаржуване рішення прийнято без участі
податкових органів, відносно прав яких суд вирішив питання, тобто в даній
справі є неналежний склад відповідачі; що стягнення сум здійснено з ДСА України
- органу, який не може бути відповідачем у межах спірних відносин; що не
передбачено нормами законів з питань оподаткування звільнення від сплати
податку з доходів фізичних осіб або компенсацію втрат від сплати прибуткового
Позивачі направили заперечення, в яких просили апеляційну
скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без зміни,
посилаючись на те, що вище зазначені доводи апеляційної скарги, в т.ч. і щодо відсутності фінансування на зазначені
виплати не є підставою для скасування рішення суду і що практика Вищого
адміністративного суд України вказує на правомірність прийнятого рішення, а
скарги Державної судової адміністрації України залишає без задоволення.
суддю-доповідача, пояснення представника ДСА України, який підтримав апеляційну
скарги, посилаючись на доводи викладені в ній,
перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а
постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно
з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Суд
першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини, яким та наданим доказам дав правильну правову оцінку і
прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Судом
першої інстанції встановлено, що позивачі працюють суддями Володарського
районного суду Київської області і відповідно до Конституції України та Закону
України «Про статус суддів» мають право на належне матеріальне та соціальне
забезпечення. Всупереч названих правових актів та Указу Президента України
від 10.07.1995 року № 584/95 «Про
додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» протягом 2004-2006 років з нарахованої позивачам
заробітної плати було утримано податок з доходів фізичних осіб, що
підтверджується відповідними довідками,
виданими Управлінням Державної судової адміністрації в Київській області.

Так, у ч.1 ст. 126 Основного Закону України закріплено
положення, згідно з яким незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією
і законами України. Складовою цих гарантій відповідно до ч.1 ст.130 цього
Закону є обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови
функціонування судів і діяльності суддів.

Відповідно до Закону України «Про статус суддів» суддя є носієм
судової влади, здійснення правосуддя є видом професійної діяльності, держава
повинна створити належні умови діяльності суддів на задоволення професійних,
матеріальних і соціальних потреб. Гарантії незалежності суддів не можуть бути
скасовані чи змінені нормативними актами України.

Колегія суддів вважає, що надання судді за рахунок
держави матеріального і соціального захисту, у тому числі заробітної плати, що
відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності судді.

Отже, особливий порядок фінансування судів і діяльності
суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на
забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Згідно із ч. 1 ст. 44 Закону України «Про статус суддів»
заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від
01.12.2004 року норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх
соціальний захист не можуть бути скасовані чи знижені без відповідно
компенсації, а надання суддям пільг, компенсацій і гарантій не може ставитися у
залежність від бюджетного фінансування.

На забезпечення гарантованої Основним Законом України та
Законом України «Про статус суддів» незалежності суддів, Президентом України 10
липня 1995 року прийнято Указ «Про додаткові заходи щодо соціального захисту
суддів» №584/95, відповідно до абзацу 4 статті 1 якого заробітна плата суддів
не обкладається прибутковим податком.

Проте, Указом від 25 грудня 2003 року №1497/2003
Президент України зазначену гарантію незалежності суддів визнав такою, що
втрачає чинність з 1 січня 2004 року.

Обговорюючи питання про можливість застосування до
спірних правовідносин даного Указу Президента України, колегія суддів виходить
з наступного.

Згідно приписам ст. 9 КАС України, суд при вирішенні
справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та
законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти,
прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції України, міжнародному договору, згода на
обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту
суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня
2007 року №8 «Про незалежність судової влади» звернуто увагу, що відповідно до
статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та
інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи
людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг
встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1
п.19).

На підставі статті 8 Конституції України в Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі
Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні
права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових
законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та
обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 102 Конституції України визначено, що Президент
України є главою держави і виступає від її імені. Також він є гарантом
державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання
Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Частиною 3 статті 106 Конституції України встановлено, що
Президент України видає укази і розпорядження на основі та на виконання
Конституції і законів України.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен
зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не
посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян,
незалежність судової влади, держава в особі Президента України шляхом видання
останнім Указу від 10 липня
1995 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» встановила
певні соціальні гарантії суддям, що є складовою конституційного права на
соціальний захист і юридичним засобом здійснення цього права.

Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо
окремих осіб, у тому числі щодо суддів, підриває принцип довіри особи до
держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної правової
держави.

За змістом положень частин 2 і 3 статті 22 Основного
Закону України конституційні права гарантуються, а держава повинна утримуватись
від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування чи звуження
змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже, Указ Президента України від 25 грудня 2003 року №
1497/2003, яким визнано нечинним положення Указу Президента України від 10
липня 1995 року № 584/95 про не обкладання заробітної плати суддів прибутковим
податком, фактично скасовує конституційну гарантію незалежності суддів та
забезпечення державою належних умов їх діяльності.

З огляду на вищенаведене, судом першої інстанції
обґрунтовано не застосовано до спірних правовідносин Указ Президента України
від 25 грудня 2003 року.

Відповідно до ст. 126 Закону України «Про судоустрій
України» Державна судова адміністрація України здійснює матеріальне і соціальне
забезпечення суддів та виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів
на утримання останніх, а тому суд першої інстанції правильно визначився про
стягнення з зазначеної судової установи утриманих із заробітної плати позивачів
сум податку та зобов'язання Державне Казначейство України провести відповідні
видатки з державного бюджету.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не впливають на законність та обґрунтованість
прийнятого рішення.

Керуючись
ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну
скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення.

Постанову
Тетіївського районного суду Київської області від 24 вересня 2007 року залишити
без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом
одного місяця шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:

Судді: