Справа № 22а-1410/2008
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2008-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
року Судова колегія
Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:
суддів Бітова
А.І. та Димерлія О.О.,
при секретарі Усенко С.М.,
за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Осіпова С.Г.,
у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
постанову Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2007 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини 1485 Південного регіонального
управління Державної прикордонної служби про стягнення витрат на відрядження, -
В С Т А Н О В И Л А:
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до військової частини 1485
Південного регіонального управління Державної прикордонної служби про стягнення
витрат на відрядження.
заявлених вимог позивач зазначав, що він проходить службу на посаді старшини
зенітно-артилерійської команди БЧ - 2.3 корабля морської охорони ІІІ р № 720 у
військовій частині 1485 з 1999 року. В періоди з 22 грудня 2005 року по 28
лютого 2006 року та з 25 квітня 2006 року по 05 липня 2006 року він знаходився
у службовому відрядженні у місті Севастополі, у зв'язку з ремонтом корабля. На
підставі ст. 121 КЗпП України йому повинні оплатити службове відрядження, що
відмовляється зробити відповідач.
Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2007 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
з постановленим по справі судовим рішенням, позивач в апеляційній скарзі
зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись на наказ Адміністрації Державної прикордонної
служби № 450 від 07 червня 2004 року, не врахував те, що згідно трудового
законодавства за відрядженими працівниками за місцем роботи завжди зберігається
протягом усього часу відрядження середній заробіток, однак при цьому вони мають
право на отримання добових у відрядженні. Крім того, суд не з'ясував причини
порушення відповідачем законодавства щодо направлення військовослужбовців у
відрядження на строк більш ніж 30 діб. Із врахуванням викладеного, в апеляційній
скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і
винесення нової постанови із задоволенням позовних вимог у зв'язку з порушенням
судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
суддю-доповідача, виступи позивача та його представника в підтримку апеляційної
скарги, представника відповідача, який вважав за необхідне залишити
постановлене судове рішення без змін, розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про
необхідність її задоволення.
Судом
встановлено, що ОСОБА_1 проходить службу на посаді старшини
зенітно-артилерійської команди БЧ - 2.3 корабля морської охорони ІІІ р № 720 у
військовій частині 1485, яка дислокується в м. Одесі.
грудня 2005 року по 28 лютого 2006 року та з 25 квітня 2006 року по 05 липня
2006 року позивач на підставі розпорядження Адміністрації Державної
прикордонної служби України від 22 листопада 2005 року відряджався
командуванням військової частини 1485 для ремонту корабля до Севастопольського
загону морської охорони у м. Севастополь.
відрядження відбувалося на підставі посвідчень про відрядження № 169 від 22
грудня 2005 року та № 44 від 25 квітня 2006 року.
позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що
видані позивачу посвідчення про відрядження не є доказом знаходження позивача у
службовому відрядженні, оскільки останній знаходився в оперативному
підпорядкуванні командира іншої частини і його грошове забезпечення проводилось
ДПС України відповідно до Положення про порядок виплати грошового забезпечення
військовослужбовцям Державної прикордонної служби України. При цьому, за
висновком суду першої інстанції,
Постанова Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 663 «Про
норми відшкодування витрат на відрядження в межах України та за кордон» не
поширює свою дію на військовослужбовців, оскільки Адміністрацією Державної
прикордонної служби України затверджено Інструкцію про службове відрядження
військовослужбовців Державної прикордонної служби України в межах України та за
кордон, яка регулює відносини щодо перебування військовослужбовців у
відрядженнях в межах України та за кордоном, згідно якої службове відрядження
не може перебільшувати 30 діб, а позивач знаходився у відрядженні понад 30 діб.

Проте, з
наведеними висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до
ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніхто не вправі обмежувати
військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених
законодавством України.

Згідно
Інструкції про службові відрядження військовослужбовців Державної
прикордонної служби України в межах України та за кордон, затвердженої наказом
Адміністрації Державної прикордонної служби України від 09 листопада 2005 року
№ 830 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2005 року за №
1420/11700), службовим відрядженням вважається поїздка військовослужбовця за
розпорядженням начальника (командира) на певний строк до іншого населеного
пункту для виконання службового завдання поза місцем його постійної служби.

Фактичний час
перебування у відрядженні визначається за відмітками в посвідченні про
відрядження. Тривалість службового відрядження обчислюється за кількістю днів
перебування у відрядженні з урахуванням вихідних, святкових і неробочих днів та
часу перебування в дорозі. Визначення кількості днів відрядження для виплати
добових провадиться з урахуванням дня вибуття військовослужбовця з місця
постійної служби та прибуття до місця постійної служби.

Виплата добових
провадиться за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою
відміток про дати вибуття військовослужбовця з місця постійної служби, прибуття
його в пункт службового відрядження, вибуття з нього та прибуття до місця
постійної служби.

Відповідно до п.
1.26 названої Інструкції виплати добових, у тому числі й за час перебування в
дорозі, та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення не
здійснюються військовослужбовцям, яким за період відрядження здійснюється
виплата морського грошового
забезпечення, а також за час перебування в розпорядженні відповідних
начальників (командирів).

Як встановлено
матеріалами справи, під час знаходження у відрядженні, ОСОБА_1 не виплачувалося
морське грошове забезпечення.

Крім того, як
вбачається з розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України
від 22 листопада 2005 року № Т/9-9961, на період ремонту в оперативне
підпорядкування командира Севастопольського загону морської охорони було
передано корабель, на якому позивач проходив службу, проте будь-які документи,
зокрема накази про направлення та зарахування ОСОБА_1 у розпорядження
відповідного начальника (командира), в матеріалах справи відсутні. Не зазначено
про направлення (зарахування) ОСОБА_1 в розпорядження конкретної посадової
особи і в посвідченнях про відрядження, на підставі яких позивач виконував
службове завдання поза місцем його постійної служби.

При цьому
колегія суддів виходить з того, що знаходження в оперативному підпорядкуванні
корабля, передбачене п. 14 Порадника зі служби морських сил Прикордонних військ
України, затвердженого наказом Держкомкордону України від 30 грудня 1999 року №
200, не є тотожним знаходженню конкретного військовослужбовця у розпорядженні
відповідного начальника (командира).

Аналіз
нормативних актів, що регулюють порядок проходження служби офіцерами та
прапорщиками (мічманами) Державної прикордонної служби України (зокрема,
пунктів 34 - 36 Положення про проходження військової служби особами
офіцерського складу, прапорщиками
(мічманами) Збройних Сил України (затверджене Указом Президента

України від 07
листопада 2001 року № 1053), яке розповсюджується на військовослужбовців
Державної прикордонної служби України, розділу 4 Інструкції про порядок
організації виконання Положення про проходження військової служби особами
офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України
(затвердженої, наказом Міністра оборони України № 237 від 16 липня 2002 року,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 серпня 2002 року за №
647/6935)), а також пунктів 1.3.3, 9.1 - 9.3 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям
Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Адміністрації
Державної прикордонної служби України від 07 червня 2004 року № 450
(зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2005 року за №
1420/11700) свідчить про те, що обов'язковою умовою знаходження
військовослужбовця в розпорядженні відповідного начальника (командира) є
звільнення (усунення, відсторонення) цього військовослужбовця з раніше займаної
штатної посади. При цьому військовослужбовець перебуває в розпорядженні
відповідного начальника (командира) на підставі наказу про зарахування у
розпорядження до призначення його на іншу штатну посаду або до звільнення з
військової служби в запас чи відставку. Перебування військовослужбовця в
розпорядженні відповідного начальника (командира) при виконанні службових
обов'язків по штатній посаді цього військовослужбовця діючим законодавством не
передбачено.

Доводи
відповідача про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 коштів за відрядження у
зв'язку з ніби то перебуванням позивача в розпорядженні відповідного начальника
суперечать наведеним вище положенням вказаних нормативно-правових актів.

Посилання
відповідача на неможливість знаходження військовослужбовця у відрядженні більш
ніж 30 діб та на відсутність коштів на оплату відрядження не впливають на
обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1. При цьому колегія суддів вважає, що
обов'язок по дотриманню встановленого вказаною вище Інструкцією граничного
строку перебування військовослужбовця у відрядженні покладається на відповідну
посадову особу, яка видає наказ (розпорядження) про направлення військовослужбовця
у відрядження.

Крім того, суд
апеляційної інстанції враховує, що п. 1.1 Інструкції про службові відрядження в
межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України
від 13 березня 1998 року № 59 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29
червня 1999 року за № 418/3711) передбачено можливість знаходження у
відрядженні працівників на весь строк виконання ремонтних робіт.

Оскільки
висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, і, крім того,
судом порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного
вирішення справи, постановлене судове рішення на підставі пунктів 3 та 4 ч. 1
ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про
задоволення вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 195,
196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Постанову Приморського районного
суду м. Одеси від 27 червня 2007 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов'язати військову частину 1485
виплатити ОСОБА_1 кошти за відрядження за періоди з 22 грудня 2005 року по 28
лютого 2006 року та з 25 квітня 2006 року по 05 липня 2006 року в розмірі 3490
(три тисячі чотириста дев'яносто) грн. 13 коп..

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом одного місяця з дня
набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: