Справа № 22а-4102/2008
Суддя: Мартиненко О.В.
Дата ухвалення: 2008-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а -4102/08 Головуючий суддя у 1-ій
Категорія статобліку - 48
інстанції - Картофлицький Г.В.
(справа № 2а-75/07)
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2008 року
м. Дніпропетровськ

Колегія
суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого
- судді Мартиненка О.В.
(доповідач),

суддів
- Поплавського В.Ю., Уханенка
С.А.,

при секретарі судового засідання - Усевич Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області та
ОСОБА_2, яка приєдналася до цієї скарги, на постанову Бердянського
міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня 2007 року у
адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету
Бердянської міської ради Запорізької області, третя особа ОСОБА_2, про визнання недійсним рішень, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до
Бердянської міської ради, в якому просив визнати недійсним п. 1.81 рішення
виконавчого комітету Бердянської міської ради № 652 від 03 листопада 2005 року
«Про визнання рішень виконкому такими, що втратили чинність». У подальшому
позивач доповнив позовні вимоги і додатково просив визнати недійсним п. 1.93
рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 533 від 01 вересня 2005
року «Про визнання рішень виконкому такими, що втратили чинність».

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької
області від 31 січня 2007 року первинного відповідача замінено на виконавчий
комітет Бердянської міської ради.

Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької
області від 08 серпня 2007 року адміністративний позов задоволено.

Відповідач, не
погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою,
до якої приєдналася третя особа ОСОБА_2, в якій просить скасувати постанову
Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня 2007 року та
закрити провадження у справі.

Апеляційну скаргу мотивовано порушенням судом
матеріального та процесуального права й не повним з'ясуванням всіх обставин, що
мають значення для справи.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали
справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню у зв'язку з наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 26 травня
1994 року прийняв рішення № 266 «Про надання земельних ділянок громадянам для
будівництва житлових будинків». Згідно п. 1.184 вказаного рішення ОСОБА_1.
передано в приватну власність для будівництва та обслуговування житлового
будинку та господарських споруд земельна ділянка по АДРЕСА_1площею 600 кв.м. (а.с.
8). Рішенням № 413 від 18 серпня 1994 року відповідачем були внесені зміни
до вказаного рішення в частині визначення площі переданої земельної ділянки,
яка замість площі 600 кв.м. була визначена 0,0690 га ( а.с. 9).

07.09.1994 року Бердянським управлінням архітектури та
містобудування на підставі вказаних рішень відповідача був складений акт (а.с.
3), яким були встановлені межи цієї ділянки на місцевості та
вона була передана в натурі у приватну власність позивача для будівництва та
обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Рішеннями № 659 від 03 листопада 2005 року (а.с. 4)
та № 533 від 01 вересня 2005 року (а.с. 28) відповідач визнав таким, що
втратив чинність п. 1.184 рішення № 266 від 26 травня 1994 року у зв'язку з
тим, що позивач не оформив правовстановлюючі документи на земельну ділянку та
не використовує її за цільовим призначенням.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов
висновку, що оспорюванні рішення відповідача винесені з порушенням вимог ст.
214 ЦК України від 16.01.2003 року, оскільки, на думку суду, 26.05.1994 р. між
сторонами була укладена двостороння угода, згідно якої відповідач передав у
власність позивачу земельну ділянку площею 0,0690 га по АДРЕСА_1, а той прийняв
її.

Вказаний висновок, на думку судової колегії, був зроблений судом без врахування правової
природи спірних правовідносин і є неправильним з огляду на таке.

Згідно ст. 3 Земельного кодексу України в редакції від 13
березня 1992 року розпоряджаються землею
Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у
власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо
передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних
депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або
виконавчим органам місцевого самоврядування.

Таким чином, рішення з передачі земельної ділянки у
власність позивачу є реалізацією делегованих владних повноважень відповідача, а
відповідні правовідносини є не цивільно-правовими (договірними), а є
публічно-правовими, до яких, згідно п. 2 ст. 1 ЦК України від 16.01.2003 року,
цивільне законодавство не застосовується.

Водночас, згідно з п. 1 ст. 3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції - переданий
на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські
функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих
повноважень. Відповідно до ст. 17 КАС України компетенція адміністративних
судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Пунктом 7 ст. 3 КАС України
встановлено, що суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган
місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ним владних управлінських функції на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

Предметом позову в даній справі, який пред'явлено до
виконавчого комітету Бердянської міської ради, є вимоги про визнання недійсними
рішень цього суб'єкту владних повноважень з регулювання земельних відносин.
Відтак суб'єктний склад та характер правовідносин свідчить про те, що дана
справа є справою адміністративної юрисдикції.

У запереченнях на
апеляційну скаргу позивач зазначає, що до 01.01.2002 року передача у приватну
власність громадянам земельних ділянок здійснювалась відповідно до Земельного
кодексу України від 13 березня 1992 року та Декрету Кабінету Міністрів України
від 26 грудня 1992 року N 15-92, за яким, на думку
позивача, право власності громадян на земельну ділянку виникало з моменту
прийняття відповідною радою рішення про передачу у власність громадян земельної
ділянки. З цих підстав позивач вважає, що відповідач оспорюваним рішеннями
порушив набуте ним право власності на спірну земельну ділянку. Проте з такими доводами позивача
погодитись не можна з таких підстав.

Згідно п. 1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про
приватизацію земельних ділянок" від 26 грудня 1992 року N 15-92 9 (далі - Декрет) сільські, селищні, міські Ради
народних депутатів повинні були забезпечити передачу протягом 1993 року
громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм,
зокрема, для будівництва і
обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Відповідно до п. 1, п. 3 Порядку передачі земельних
ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженому наказом Державного комітету України по земельних ресурсах
від 15 лютого 1993 р. N 10, у приватну власність згідно Декрету
громадянам України передаються безплатно земельні ділянки, надані їм,
зокрема, для будівництва і
обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Передача у приватну
власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам,
провадиться відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих
ділянок.

Аналіз змісту наведених правових норм дозволяє дійти
висновку, що їх дія поширювалась лише на громадян, яким на час прийняття
Кабінетом Міністрів України вказаного Декрету вже були надані відповідні земельні ділянки.

Оскільки рішення про
передачу позивачу земельної ділянки у приватну власність було прийнято після
набрання чинності Декретом, то, на думку судової колегії, висновки позивача, що
були зроблені на підставі норм вказаного Декрету є неправомірними.

Водночас, судова колегія
зазначає, що згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Згідно п. 2 Прикінцевих положень Земельного кодексу України
від 25 жовтня 2001 року втратив чинність Земельний кодекс України в редакції
від 13 березня 1992 року, ст. 3 якого дозволяла місцевим Радам народних
депутатів передавати своїм виконавчим органам повноваження щодо передачі,
надання та вилучення земельних ділянок.

Статтею 12 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001
року визначено, що розпорядження землями територіальних громад, передача
земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб,
обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і
юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства,
вирішення земельних спорів, а також
вирішення інших питань у галузі земельних відносин належить до
повноважень місцевих рад. При цьому
місцевим радам не надано право передавати вказані повноваження своїм виконавчим
органам.

Ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в
Україні» визначено, що вирішення питань регулювання земельних відносин є
виключною компетенцією сільських,
селищних, міських рад.

До того ж, ані чинним законодавством, ані законодавством,
що було чинним на момент прийняття відповідачем рішення про передачу позивачу
земельної ділянки, не встановлено, в які строки позивач зобов'язаний отримати
акт про право приватної власності на землю і в які строки він зобов'язаний
розпочати будівництво житлового будинку. Відповідачу право встановлювати такі
строки законодавством також не надано.

Таким чином, оспорюванні рішення відповідача є такими, що
прийняті ним не на підставі та з перевищенням повноважень, передбачених
Конституцією та законами України, і
порушують право позивача на отримання у приватну власність земельної ділянки,
яке виникло у нього на підставі рішення відповідача від 26 травня 1994 року №
266.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у
відповідності зі статтею 143 Земельного кодексу України сільські, селищні,
міські ради мають право на примусове припинення прав на земельну ділянку у
судовому порядку у випадках встановлених цією статтею.

Отже, суд першої інстанції прийняв правильне рішення щодо
предмету адміністративного позову, хоча і помилково визначив характер спірних
правовідносин та припустився
неправильного застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 201 КАС України підставою для зміни постанови
або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи
питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального
права.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що
постанова Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня
2007 року у адміністративній справі № 2а-75/07 підлягає зміні.

Керуючись
ст. 196, ст.198, ст. 201, ст. 205, ст. 206
КАС України, колегія суддів, -

п о с т а н
о в и л а:

Апеляційну
скаргу виконавчого комітету Бердянської
міської ради Запорізької області та ОСОБА_2, яка приєдналася до цієї скарги,
залишити без задоволення.

Постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької
області від 08 серпня 2007 року у адміністративній справі № 2а-75/07 змінити,
вилучивши з неї абзаци 7, 8, 9, 10 та доповнивши її абзацом наступного змісту:
«Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
України. Згідно п. 2 Прикінцевих положень Земельного кодексу України від 25
жовтня 2001 року втратив чинність Земельний кодекс України в редакції від 13
березня 1992 року, ст. 3 якого, дозволяла місцевим Радам народних депутатів
передавати своїм виконавчим органам повноваження щодо передачі, надання та
вилучення земельних ділянок. Статтею 12 Земельного кодексу України від 25
жовтня 2001 року визначено, що розпорядження землями територіальних громад,
передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та
юридичних осіб, обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель
громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного
законодавства, вирішення земельних спорів, а також вирішення інших питань у галузі земельних
відносин належить до повноважень місцевих рад.
При цьому місцевим радам не надано право передавати вказані повноваження
своїм виконавчим органам. Ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в
Україні» визначено, що вирішення питань регулювання земельних відносин є
виключною компетенцією сільських,
селищних, міських рад. До того ж, ані чинним законодавством, ані
законодавством, що було чинним на момент прийняття відповідачем рішення про
передачу позивачу земельної ділянки, не встановлено, в які строки позивач
зобов'язаний отримати акт про право приватної власності на землю і в які строки
він зобов'язаний розпочати будівництво житлового будинку. Відповідачу право
встановлювати такі строки законодавством також не надано. Таким чином,
оспорюванні рішення відповідача є такими, що прийняті ним не на підставі та з
перевищенням повноважень, передбачених Конституцією та законами України, і порушують право
позивача на отримання у приватну власність земельної ділянки, яке виникло у
нього на підставі рішення відповідача від 26 травня 1994 року № 266. За таких
обставин позов підлягає задоволенню».

В іншій частині постанову Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 08 серпня 2007 року у адміністративній справі №
2а-75/07 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця.

Повний текст постанови виготовлено 14.05.2008 року.

Головуючий:

Судді: