Справа № 22-а-4278/2008
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2008-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

15 травня 2008 року справа №
22-а-4278/08

зал судового засідання №2 у
приміщенні суду за адресою: м. Донецьк,
бульвар Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного
суду у складі:

головуючого судді: Ханової Р.Ф.

суддів: Бадахової Т.П.

Старосуда
М.І.

при секретарі
судового засідання

Чуріковій
Я.О.

за участю представників:

від позивачів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2

від першого відповідача: від другого відповідача:

не з'явився Монакова В.М.- за дов. від
21.08.2007р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні
скарги

1) Міністерства закордонних справ України 2) Головного
управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, в
особі Управління у справах
громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб

на постанову Донецького окружного адміністративного
суду

від

11 лютого 2008 року

по адміністративній справі

№ 2-а-106/08 (судді Шальєва В.А., Могильницький М.С.,
Стиран В.В.)

за позовом

1) ОСОБА_1 2) ОСОБА_2

до

1) Міністерства
закордонних справ України 2) Головного управління Міністерства внутрішніх
справ в Донецькій області

про

визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Донецького окружного адміністративного суду
від 11 лютого 2008 року у справі № 2-а-106/08 (том 3 арк. справи 55-61)
задоволені зазначені позовні вимоги (том 1 арк. справи 2-8,38-44, том 2 арк.
справи 2-8, 43-49) внаслідок чого :

- визнані
протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в
Донецькій області щодо надання відомостей Міністерству закордонних справ
України у відношенні ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які призвели до їх депортації в
Україну;

- визнані
протиправними дії Міністерства закордонних справ України та Головного
управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області в частині
підтвердження належності до громадянства України ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

- визнані протиправними дії Міністерства
закордонних справ України та Головного управління Міністерства внутрішніх справ
України в Донецькій області в частині видачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчень
особи на повернення в Україну;

- зобов'язано Міністерство закордонних справ
України видати тимчасові посвідчення особи для осіб без громадянства ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для перетину державного
кордону України;

- зобов'язано
Міністерство закордонних справ України та Головне управління Міністерства
внутрішніх справ України в Донецькій області видворити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
Сполучених Штатів Америки, як країну
звичайного проживання.

Постанова суду мотивована тим, що
перебування позивачів на території України є наслідком протиправних дій
відповідачів, відновлення порушених прав яких можливе шляхом зобов'язання осіб,
які допустили протиправні дії, видворити позивачів за межі території України,
надавши їм тимчасові посвідчення для осіб без громадянства для перетину
державного кордону України.

В апеляційній скарзі Управління у
справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного
управління Міністерства внутрішніх справ
України в Донецькій області (том 3 арк. справи 71-74) просить скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалите нове рішення. Доводами апеляційної скарги визначає,
недоведеність судом того, що позивачі не набули статусу громадян України або
втратили громадянство України за будь-яких підстав, неналежне з'ясування
обставин пов'язаних з використанням (або невикористанням) права на приватизацію
ОСОБА_1. квартири АДРЕСА_1 у м. Донецьку, правомірність відповіді другого
відповідача на лист Генерального консульства України в Нью-Йорку від 29 грудня
2006 року №61410/14-540-1782.

Міністерство закордонних справ України
(відповідач по справі), (том 3 арк. справи 75-82) в апеляційній скарзі
посилаючись на незаконність, необґрунтованість і прийняття постанови без належного
з'ясування всіх обставин справи та на підставі невірного застосування норм
матеріального і процесуального права
судом просить скасувати постанову Донецького окружного адміністративного
суду від 11 лютого 2008 року у справі №2-а-106/08 та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводами апеляційної скарги визначає,
зобов'язання МЗС вчинити дії, які не належать до його компетенції стосовно
видачі позивачам «тимчасових посвідчень особи для осіб без громадянства», та їх
видворення до Сполучених Штатів Америки. Здійснення перевірки належності позивачів до
громадянства України Міністерством, а також Генеральним консульством України в
Нью-Йорку у рамках положень статті 25 Закону України «Про громадянство
України». Доводить, що позивачі є
громадянами України, відсутність на думку скаржника у матеріалах справи
доказів, які б підтверджували, що позивачі виїхали за кордон з метою постійного
проживання, та мали намір відмовитися від громадянства України.

Позивачі проти доводів апеляційної
скарги заперечують, просять залишити апеляційні скарги без задоволення, а
постанову по справі від 11 лютого 2008 року без змін.

Розгляд справи здійснювався із
застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до статті
41 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної
скарги, заперечення на скаргу, встановила наступне.

Проблемою даного спору колегія суддів визначає,
наявність (або відсутність) у позивачів громадянства України, наявність підстав
для визнання дій позивачів незаконними, та правомірність застосування судом
способів відновлення порушеного права.

ОСОБА_1 народився у місці Краматорську
Донецької області ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Донецьку,
уклали шлюб 6 жовтня 1984 року (том 1
арк. справи 50).

15 грудня 1990 року ОСОБА_2. виїхала з Союзу Радянських Соціалістичних
Республік за туристичною візою, дійсною до 10 червня 1991 року.

26 травня 1991 року ОСОБА_1 виїхав з Союзу Радянських
Соціалістичних Республік за туристичною візою, дійсною до 4 червня 1991 року.

В момент виїзду, та прибуття до США
позивачі були громадянами Союзу
Радянських Соціалістичних Республік.

Прибувши до сполучених штатів Америки
подружжя (позивачі по справі) за їх поясненнями, подали прошення до міграційної
служби про надання політичного притулку, яке було прийняте.

Протягом 16 років позивачі проживали
(мешкали) в Сполучених штатах Америки,
як постійні мешканці держави: вдосконалювали освіту, придбавали
нерухомість, добудовували та перебудовували будинки, що набули у власність, створили власний
бізнес. Зазначені обставини посвідчуються долученими до матеріалів справи
документами (том. 1 арк. справи 51-78, том 2 арк. справи 56-88,91-97), та не є
спірними між сторонами.

На підставі «Посвідчення особи на
повернення в Україну» від 10 травня 2007 року виданого Міністерством іноземних
справ (том 1 арк. справи 30-31,79-80, том 2 арк. справи 35-36,89-90) позивачі
були депортовані на територію України 23 травня 2007 року, внаслідок отримання
судовими органами США інформації від Генерального консульства України в
Нью-Йорку про належність позивачів до громадянства України. В основу зазначеної
інформації була покладена відповідь
Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ
МВС України в Донецькій області (том 2 арк. справи 107,110,113, том 3 арк.
справи 14,15), якою підтверджена наявність у позивачів статусу громадян
України.

Статтею 9 Закону України «Про
правонаступництво» від 12 вересня 1991 року №1543-12 (набрав чинності з 5
жовтня 1991 року) всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення
незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами
України. Частиною 3 зазначеної статті визначено, що Порядок збереження, набуття
і втрати громадянства України регламентується Законом про громадянство України.

З 13 листопада 1991 року набув чинності
Закон України «Про громадянство України» від 8 жовтня 1991 року №1636-12, був
введений в дію Постановою Верховної Ради України «Про порядок введення в дію
Закону України «Про громадянство України» від 8 жовтня 1991 року №1637 -12,
пунктом 2 якої визначено, що цей Закон
застосовується до правовідносин, які виникають після набрання ним чинності.

Зазначений Закон діяв по 1 березня 2001
року, втратив чинність відповідно до пункту 2 розділу 6 «Прикінцевих положень»
Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-3
(надалі Закон України 2235).

Саме на пункт 1 статті 3 Закону України
2235, як на правову підставу належності позивачів до громадянства України
посилається Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб ГУ МВС України (надалі Управління) в Донецькій області на запит
Генерального консульства України у Ною-Йорку (том 2 арк. справи 107-109,том 3
арк. справи 14-15).

Приписи зазначеної статті визначають
належність до громадянства України і передбачають , що Громадянами України є
усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України
(24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Стаття 1
зазначеного закону визначає громадянина України як особу, яка набула громадянство
України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами
України.

Факт постійного проживання позивачів на
території України станом на 24 серпня 1991 року є відсутнім, внаслідок чого
належність до громадянства України за пунктом 1 статті 3 Закону України 2235 є
безпідставною, інформація наведена у відповіді Управління є такою, що не відповідає приписам наведеної норми.

Посилання відповідачів під час розгляду
справи, та скаржників у апеляційній скарзі
щодо терміну та підстав
реєстрації та зняття з реєстрації (том 2 арк. справи 134-136) як наявності
громадянства у позивачів, не приймаються колегією суддів, та правомірно
відхилені судом першої інстанції, з огляду на те, що приписи зазначеного Закону
жодним чином не пов'язують реєстрацію з належністю до громадянства України.

Колегія суддів зазначає, що після
проголошення незалежності України до документів, які підтверджують громадянство України,
відноситься зокрема паспорт громадянина України, про що зазначено у статті 5
Закону України 1636.

Стаття 38 даного Закону визначає органи,
які виконують рішення у питаннях громадянства. Стаття 39 Закону передбачає, що особам, які набули у
встановленому Законом порядку громадянства України, органи внутрішніх справ України
або дипломатичні представництва чи консульські установи України вручають
паспорти громадянина України. Зазначені паспорти позивачам вручені не
були.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновки суду першої
інстанції, що позивачі не набули громадянства
України відповідно до законів України та міжнародних договорів.

З 23 жовтня 2006 року Україною
застосовується Європейська Конвенція про громадянство, ратифікована Законом
України від 20 вересня 2006 року №163-5, яка серед іншого відповідно до її
Преамбули встановлює принципи та правила, що стосуються громадянства фізичних
осіб. В розумінні підпункту а) статті 2 «громадянство» означає правовий зв'язок
між особою та державою без зазначення етнічного походження особи. Серед
випадків втрати громадянства визначено е) відсутність справжнього зв'язку між
державою-учасницею та її громадянином, який постійно проживає за кордоном.

Колегія суддів зазначає, що у межах
спірних відносин відсутній правовий зв'язок та справжній зв'язок між Україною та
позивачами.

Стаття 11 передбачає, що рішення стосовно набуття, збереження,
втрати, поновлення чи засвідчення громадянства кожна держава - учасниця
забезпечує шляхом умотивованого викладення у письмовій формі.

Глава 6 Європейської Конвенції передбачає
Державонаступництво та громадянство.

Відповідно до частини 2 статті 18 даної
Конвенції приймаючи рішення про надання чи збереження громадянства у випадках
державонаступництва, кожна відповідна держава-учасниця, зокрема , враховує:
справжність та дієвість зв'язку відповідної особи з державою, постійне місце
проживання відповідної особи на час державонаступництва, волевиявлення
відповідної особи, територіальне походження відповідної особи.

Колегія суддів зазначає, що при
підтвердженні громадянства України позивачам, Управління надало інформацію без
врахування вищезазначених принципів а саме, справжність та дієвість зв'язку
відповідної особи з державою, постійне місце проживання відповідної особи на
час державонаступництва, волевиявлення відповідної особи.

Безпідставним є доводи відповідачів, щодо
приватизації житла ОСОБА_1. на території України з огляду на висновок судово -
почеркознавчої експертизи, (том 3 арк. справи 28-33), що спростовує зазначені доводи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачі
не є громадянами України.

Генеральне консульство України видало
позивачам посвідчення особи на повернення в Україну (том 1 арк. справи
30-31,79-80,том 2 арк. справи 35-36, 89-90).

Колегія суддів погоджує висновки суду
першої інстанції (том 3 арк. справи 59), стосовно, як відсутності підстав для видачі зазначених
посвідчень за суб'єктивною ознакою, обумовленою відсутністю громадянства у
позивачів, так і порушення Правил оформлення і видачі дипломатичними
представництвами та консульськими установами України посвідчення особи на
повернення в Україну. Перше порушення стало наслідком недостовірної інформації
отриманої консульством, друге з наведених порушень є результатом недотримання
приписів Правил консульством.

Колегія суддів зазначає, що на виконання
пункту 4 Положення про посвідчення особи на повернення в Україну затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України 25 серпня 2004 року №1079, наказом
Міністерства закордонних справ України від 19 грудня 2005 року №226 за
погодженням з Міністром внутрішніх справ України затверджені Правила оформлення
посвідчення і видачі дипломатичними представництвами та консульськими
установами України посвідчення особи на повернення в Україну (зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 30 січня 2006 року за №76/11950). Зазначені
Правила є нормативно - правовим актом в розумінні статті 117 Конституції
України. Приписи зазначених правил правомірно застосовані судом, виходячи з частини 3 статті 9 КАС України.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної влади,
якими є відповідачі по справі зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналогічна норма утримується в частині першій статті 9 КАС України.

Виходячи із законності як принципу
здійснення правосуддя, колегія суддів зазначає,
що видача позивачам посвідчень
особи на повернення в Україну є способом здійснення повноважень,
оскільки вони виданні без надання всіх необхідних документів для їх видачі.

Колегія суддів зазначає, що відповідачі
не виконали покладений на них обов'язок доказування відповідно до частини 2
статті 71 КАС України, згідно якої в адміністративних справах про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти адміністративної справи.

Колегія суддів з огляду на процесуальні принципи належності
та допустимості доказів не приймає доводи скаржників на прийняття судовими
установами сполучених штатів Америки рішень щодо видворення позивачів з країни
до травня 2007 року.

Колегія суддів приймає висновок суду
першої інстанції, що відповідачі не довели правомірність своїх дій, щодо надання інформації (саме змісту
інформації) компетентним органам США,
щодо належності позивачів до громадянства України та видачі посвідчень
особи на повернення в Україну, які призвели до їх депортації в Україну.

Враховуючи зазначене, перебування позивачів на території України є
наслідком протиправних дій відповідачів.

Колегія суддів приймає вирішений судом першої інстанції спосіб
відновлення порушеного права позивачів
шляхом застосування аналогії закону (том 3 арк. справи 60).

Колегія суддів не приймає доводи
скаржників, щодо неможливості виконання
рішення суду у цій частині, з огляду покладання на відповідачів неналежним їм
функцій, які покладені на Державний
департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

З огляду на компетенцію зазначеного
урядового органу державного управління відповідно до Положення затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2002 року №844 він діє у
складі МВС і йому підпорядковується. Територіальний орган (Управління)
зазначеного департаменту входить до складу другого відповідача по справі, що
обумовлює можливість виконання рішення суду.

Колега суддів зазначає, що впродовж часу з моменту примусового
повернення позивачів на територію України компетентні державні органи не
спромоглися жодним чином впорядкувати питання правового статусу позивачів, та
подальшу їх можливість проживання на території України. Вирішення спору у межах
даної справи є єдиним способом захисту та відновлення прав позивачів.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та
постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184,
195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Міністерства
закордонних справ України та Головного управління Міністерства внутрішніх справ
України в Донецькій області в особі Управління у справах
громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб на постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 11 лютого 2008 року у справі
№2-а-106/08 - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду
від 11 лютого 2008 року у справі №
2-а-106/08 - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини ухвали
постановлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 15 травня
2008 року. Ухвала у повному обсязі складена 15 травня 2008 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий:
Р.Ф. Ханова

Судді:
Т.П. Бадахова

М.І. Старосуд

З оригіналом
згідно:

Суддя
Р.Ф. Ханова