Справа № 2-а-225/2008
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2008-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
м. Вінниця, вул. Островського, 14
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2008 р. Справа № 2-а-225/08

м.
Вінниця

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Мельник-Томенко Жанна Миколаївна,

При секретарі судового засідання: Пивовар Інні Михайлівні

За участю
представників сторін:

позивача
: ОСОБА_1, представник за
довіреністю

відповідача 1 :
Яремчук В.В., представник за довіреністю,

відповідача 2 - не з'явився, причини неявки суду не
відомі,

відповідач 3 - Ольшевська В.М., представник за
довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Управління
праці та соціального захисту населення Немирівської районної державної
адміністрації (відповідач 1), комісії Немирівської районної державної
адміністрації по розгляду питань пов'язаних із встановленням статусу учасника
війни (відповідач 2), Головного управління праці та соціального захисту
населення Вінницької обласної державної адміністрації (відповідач 3)

про: визнання незаконними дій та стягнення матеріальної та
моральної шкоди

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом про визнання незаконними дій посадових осіб
Управління праці та соціального захисту населення Немирівської районної
державної адміністрації в частині відмови в наданні позивачу статусу учасника
війни у відповідності до п. 8 ст. 9 Закону України “Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту”та позбавлення останньої права набути даний
статус. Зобов'язати встановити позивачу статус учасника війни, стягнути з відповідача
матеріальні збитки в сумі 4570,21 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Позов мотивовано наступним.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого Межирічським РАГСом,
Радомишльського району, Житомирської області, позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1.
В даному свідоцтві позивач записана як ОСОБА_3. В 1931 році позивач разом із
своєю сім'єю була репресована та вислана
за межі України в заслання у Надєждєнський район, Свердловську область, де
перебувала до 19.09.1943 року, після
чого з місць заслання була звільнена. В обліковій картці про звільнення НОМЕР_2
прізвище, ім'я та по батькові позивача вказано -ОСОБА_4. 14.01.1949 року
позивач уклала шлюб з ОСОБА_5, після чого змінила прізвище і стала
-ОСОБА_2. Відповідно до паспорта
НОМЕР_3, виданого 16.07.1997 року Немирівським РВ УМВС у Вінницькій області,
прізвище позивача -ОСОБА_2. 29.06.1999 року рішенням комісії Радомишльської
районної ради Житомирської області з питань поновлення прав реабілітованих
позивач реабілітована у відповідності до ст.. 3 Закону України “Про
реабілітацію жертв політичних репресій на Україні”, в рішення даної комісії
допущено помилку в прізвищі та ім'я по батькові позивача і вказано, що
реабілітовано ОСОБА_2. Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області
від 26.09.2007 року встановлено факт належності наданих правовстановлюючих
документів позивачу - ОСОБА_4, ОСОБА_2, якими відповідно до рішення суду
являється одна і та ж особа -ОСОБА_2. 05.12.2003 року Управлінням праці та
соціального захисту населення Немирівської РДА позивачу надано статус учасника
війни, про що видано відповідне посвідчення. Проте, статус учасника війни
позивача був знятий відповідачем, оскільки ОСОБА_2, у відповідності до Закону
України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”не має
права на отримання такого статусу. На думку позивача, у відповідності до п. 8
ст. 9 вказаного вище Закону, рішення відповідача являється не законним, а тому
позивач просить суд визнати дії відповідача щодо позбавлення її статусу
учасника війни не законними та зобов'язати відповідача встановити їй вказаний
статус. Крім того, на думку позивача, позбавлення статусу учасника війни
позбавило її можливості отримати щорічну разову грошову допомогу як учаснику
війни, у розмірі мінімальної пенсії за
віком, починаючи з 2004 року по 2007 рік, а всього на загальну суму 3530,53
грн. Крім того, діями відповідача щодо позбавлення статусу учасника війни,
позивачу заподіяна матеріальна шкода, оскільки позивач в повному обсязі оплачує
послуги зв'язку у 2006 році та на протязі 9 місяців 2007 року. Також, для
захисту своїх інтересів позивач була змушена посвідчити в нотаріуса доручення,
яким надала своєму представнику право захищати її в суді, за що заплатила 104
грн. Крім того, позивач вважає, що незаконними діями відповідача їй заподіяна
моральна шкода, оскільки протягом 7
років коли позивач добивалась встановлення їй статусу учасника війни, вона
перенесла багато приниження зі сторони відповідача, внаслідок чого стан її здоров'я
погіршився. Моральну шкоду позивач оцінила в 5000 грн.

У судовому засіданні представник позивача позов
підтримав та посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, також надав
заяву позивача про збільшення позовних вимог в частині відшкодування
матеріальної шкоди. Так, позивач збільшує розмір матеріальної шкоди додавши до
нього матеріальні збитки в розмірі
275,28 коп., що становить недоплату їй надбавки до пенсії, яку вона могла
отримати як учасник війни. Враховуючи викладене, позивач просить суд задоволити
позовні вимоги викладені в позовній заяві та стягнути матеріальну шкоду на
загальну суму 4845,49 грн.

Представник відповідача 1 заперечив проти задоволення
позову та просив суд відмовити в задоволенні позову, з наступних підстав. Під час звернення позивача до Управління
праці та соціального захисту Немирівської РДА, останньому були надані
документи, в яких не вірно вказані прізвище, ім'я та по батькові позивача. По
паспорту -ОСОБА_2, в рішенні
Радомишльської районної ради від 26.06.1999 року - ОСОБА_2, в учорній картці -ОСОБА_4, в
свідоцтві про народження -ОСОБА_3. Враховуючи викладене рішення про
встановлення статусу позивача було відкладено, а документи направлені до
Головного управління праці, де комісія винесла рішення про відмову в наданні
позивачу статусу учасника війни. Крім
того, відповідно до п. 8 ст. 9 Закону України “Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту”статус учасників війни можуть мати особи, які в
період Великої Вітчизняної війни з 1941-1945 р.р. перебували в засланні та
реабілітовані відповідно до чинного
законодавства України та колишнього СРСР. Тому, відповідач 1 вважає, що позивач
не має право на отримання статусу учасника війни оскільки була вислана з
території України в 1931 році. Відповідно діями відповідача 1 права позивача не
порушувались, не заподіювались матеріальна та моральна шкода, а тому позов є
безпідставним. Відносно позовної вимоги про повернення коштів як учаснику війни
починаючи з 2004 р., вона не підлягає задоволенню, оскільки позивач пропустив
строк звернення до суду визначений в ст.. 99 КАС України, а тому відповідно до
ст.. 100 КАС України наявні підстави для відмови в задоволенні позову.

Відповідач 2 не
з'явився, причини неявки суду не відомі. Про день, час і місце розгляду справи
повідомлено завчасно і належним чином.

Представник відповідача 3 заперечив проти задоволення
позову вказавши, що статус учасника війни встановлюється згідно до статті 9
пункт 8 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту”особам реабілітованим згідно до статті 1 Закону України “Про
реабілітацію жертв політичних репресій в Україні”- дія цієї статті поширюється
на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних
причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено
військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям
позасудовими органами. Отже, встановити статус учасника війни ОСОБА_6,
реабілітованій згідно до статті 3, а не статті 1 Закону України “Про
реабілітацію жертв політичних репресій в Україні”, нажаль, неможливо, оскільки
згідно до Постанови Верховної Ради України “Про тлумачення Закону України “Про
реабілітацію жертв політичних репресій в Україні”” особи, які були незаконно
вислані чи заслані і згодом реабілітовані, поновлюються в усіх громадянських
правах, але на них не поширюються пільги, передбачені статтею 6 цього Закону.
Крім того, вказав, що згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України,
даними в абзаці п'ятому п.2 постанови від 31.03.1995 р. № 5 “Про судову практику
в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення”(з наступними
змінами), суди не можуть розглядати заяви про встановлення фактів належності до
ветеранів чи інвалідів війни.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача,
представника відповідача 1, представника відповідача 3, дослідивши матеріали
справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає
частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до посвідчення НОМЕР_4, виданого Управлінням
праці та соціального захисту населення Немирівської районної державної адміністрації ОСОБА_2
являється учасником війни.

Рішенням комісії Радомишльської районної ради
Житомирської області від 29.06.1999 року, згідно ст. 3 Закону України “Про
реабілітацію жертв політичних репресій на Україні”ОСОБА_2 реабілітована.

Відповідно до рішення
комісії Радомишльської районної ради Житомирської області від 03.08.2006
року, згідно ст. 3 Закону України “Про реабілітацію жертв політичних репресій
на Україні”ОСОБА_2, реабілітована, про що видано довідку № 1 від 03.08.2006
року.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області
від 26.09.2007 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Встановлено, що свідоцтво про
народження НОМЕР_5, видане Міжирічським ЗАГСом, Радомишльського району,
Житомирської області складене на ім'я ОСОБА_4(ОСОБА_7). Встановлено, що в
обліковій картці державного органу про виселення кулацтва за № 28 від 1931 року
в третій графі “Кількість висилаємих членів сім'ї, їх прізвища, імені, по
батькові і вік”серед інших членів сім'ї вписано ім'я ОСОБА_4(ОСОБА_2).
Встановлено, що в графі 5 “склад сім'ї”облікової картки НОМЕР_2УВД
Свердловської області на сім'ю ОСОБА_4 під номером 5 вписано її ім'я
ОСОБА_4(ОСОБА_2). Встановлено, що свідоцтво про шлюб НОМЕР_6 видане 14.01.1949
року Прокровськ-Уральським п/с, Северо-Уральського району, Свердловської
області видане на її ім'я ОСОБА_2. Встановлено, що паспорт НОМЕР_3 видане
16.07.1997 р. Немирівським РВ УМВС у Вінницькій області, виданий на ім'я
ОСОБА_2. Встановлено, що рішення комісії з питань поновлення прав
реабілітаційних Радомишльської районної ради народних депутатів Житомирської
області від 28.06.1999 року видане на її ім'я ОСОБА_2. Встановлено, що ОСОБА_4
та ОСОБА_2 являється однією і тією особою. Вказана постанова суду набула законної
сили. 08.10.2007 року.

Згідно протоколу № 48 від 24.04.2007 року комісії при
виконкомі Немирівської районної державної адміністрації по розгляду питань
пов'язаних із встановленням статусу учасника війни, згідно Постанови Кабінету
Міністрів України від 26.04.1996 року справу ОСОБА_2, 1929 р.н. залишено на
повторний розгляд і передано в Головне управління праці та соціального захисту
для статочного вирішення даного питання.

Відповідно до листа №04-1409/1 від 05.06.2007 року
Головного управління праці та соціального захисту населення, питання
встановлення статусу учасника війни для ОСОБА_4 буде виноситись на обласну
комісію.

Рішенням обласної комісії з питань встановлення статусу
учасника війни Головного управління праці та соціального захисту населення
Вінницької обласної державної адміністрації від 18.06.2007 року, відмовлено
ОСОБА_6 у встановленні статусу учасника війни у зв'язку з тим, що статус
учасника війни встановлюється згідно ст. 9 п. 8 Закону України “Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”особам реабілітованим згідно
до ст. 1 Закону України “Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні”.
Оскільки ОСОБА_6 реабілітована згідно ст. 3, а не ст. 1 Закону України “Про
реабілітацію жертв політичних репресій в Україні”встановити статус учасника
війни немає підстав.

Комісія
для розгляду питань,
пов'язаних із встановленням статусу учасника війни, керується Законом від 22 жовтня 1993
р. "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх
соціального захисту" , постановою Кабінету Міністрів України від 26
квітня 1996 р. № 458 "Про
комісії для розгляду
питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни, відповідно до Закону України
"Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту" і Типовим положенням
про комісії для розгляду питань,
пов'язаних із встановленням
статусу учасника війни, відповідно до Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", затвердженим наказом
Міністерства соціального захисту
населення України від 30 травня 1996 р.
№ 79.

Згідно Типового положення про комісії для розгляду
питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни відповідно до Закону
України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту", затвердженого наказом Міністерства соціального захисту населення
України № 79 від 30.05.1996 року, Типове
положення про комісії
для розгляду питань, пов'язаних із
встановленням статусу учасника війни відповідно до Закону України
"Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту" регламентує порядок створення
і діяльності комісій щодо встановлення статусу учасника війни
особам, які народилися до
31 грудня 1932
року включно і з поважних причин
не мають можливості подати документи, що підтверджують факт роботи в період
Великої Вітчизняної війни та війни з імперіалістичною Японією 1941-1945
років. Згідно п. 12 Типового положення,
за поданням комісій
органи праці та
соціального захисту населення,
відповідні служби центральних органів виконавчої влади видають учасникам
війни посвідчення в порядку та за формою, що затверджені
постановою Кабінету Міністрів
України від 12.05.94 № 302 (
302-94-п ) "Про порядок видачі
посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни".

Положення про
порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України № 302 від 12.05.1994 року, регулює правила видачі посвідчень і нагрудних
знаків ветеранам війни. Відповідно до п. 2 Положення посвідчення є документом,
що підтверджує статус ветеранів війни та
інших осіб, на яких поширюється чинність
Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту", на основі
котрого надаються відповідні
пільги і компенсації. п. 3
Положення визначено, що відповідно до Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" до
ветеранів війни належать, зокрема, учасники
війни (стаття 9
зазначеного Закону), яким видаються посвідчення з написом "Посвідчення
учасника війни". п.13-1 Положення передбачено, що у разі виникнення підстав, за якими особа
втрачає право на статус, визначений Законом України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту" , видане їй раніше посвідчення вилучається
органом, який його
видав.

Як встановлено
у судовому засіданні відповідач 1, відповідач 3 заперечували проти задоволення
позову. Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України,
в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії
чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Проте, як
позивач так і відповідач не надали суду доказів на підтвердження того, що позивач
була позбавлена статусу учасника війни.

Враховуючи
викладене, у відповідності до ч. 6 ст. 71 КАС України, суд вирішує справу на
основі наявних доказів.

Як видно з
матеріалів справи, Управлінням праці та соціального захисту ОСОБА_2 видане
посвідчення НОМЕР_7, про те, що вона має право на пільги, встановлені
законодавством України для ветеранів війни -учасників війни. Відповідно до п.
13-1 вказаного вище Положення, у разі виникнення підстав, за якими особа
втрачає право на статус, визначений Законом України “Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту”, видане посвідчення вилучається
органом, який його видав. Проте, як свідчать матеріали справи посвідчення у
позивача не вилучалось.

Згідно паспорта
НОМЕР_3 Немирівським РВ УМВС України у Вінницькій області, прізвище, ім'я та по
батькові позивача -ОСОБА_2.

Незважаючи на викладене, обласна комісія з питань
встановлення статусу учасника війни Головного управління праці та соціального
захисту населення від 18.06.2007 року вирішує питання щодо встановлення статусу
учасника війни ОСОБА_6, 1929 р.н. При цьому,
відповідно до протоколу № 48 від 24.04.2007 року Управління праці та
соціального захисту населення Немирівської районної державної адміністрації,
саме справу відносно ОСОБА_2, 1929 р.н. було направлено в Головне управління
праці та соціального захисту населення
для остаточного вирішення.

Вказаними діями обласної комісії порушено п. 6. Типового положення, згідно якого
районні, міські, районні
в містах, відомчі комісії зобов'язані уважно
вивчити документи,
заслухати пояснення
громадян, які їх подали, свідків,
представників державних органів і громадських організацій, рад ветеранів, дослідити інші докази, надати допомогу
громадянам у розшуку документів, інших
доказів, необхідних для встановлення статусу учасника війни, та в
10-денний термін з дня подання документів прийняти відповідне рішення,
про що інформувати громадянина.

Крім того, у відповідності до рішення Немирівського
районного суду від 26.09.2007 року, яке набуло законної сили 08.10.2007 року
встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 являються однією і тією ж особою. Вказане
рішення суду набуло законної сили і є обов'язковим для виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 162 КАС України, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала
дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших
суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів
владних повноважень.

За таких підстав, суд вважає, що з метою захисту прав,
свобод, інтересів позивача необхідним є скасування рішення обласної комісії з
питань встановлення статусу учасника війни Головного управління праці та
соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації від
18.06.2007 року що прийняте відносно
ОСОБА_6, 1929 р.н., оскільки дане рішення являється необґрунтованим, а саме
прийняте не відносно позивача, яка являлась на час прийняття рішення ОСОБА_2, а
відносно ОСОБА_4(АДРЕСА_1).

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов
до висновку, що позовна вимога щодо визнання дій посадових осіб Управління
праці та соціального захисту Немирівської районної державної адміністрації в
частині відмови в наданні позивачу статусу учасника війни, задоволенню не
підлягає. Так, відповідачем 1 позивачу в 05.12.2003 року видане посвідчення
учасника війни, яке на даний час не вилучене у позивача. Крім того, учасники
судового процесу не надали суду доказів того, що відповідачем 1 було прийнято
рішення про визнання ОСОБА_2 такою що втратила статус учасника війни.

Відносно позовної вимоги позивача щодо зобов'язання
відповідача 1 встановити позивачу статус учасника війни відповідно до п. 8 ст.
9 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”
вказана вимога підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 9, п.
10 Типового положення про комісії для розгляду питань, пов'язаних із
встановленням статусу учасника війни відповідно до Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", затвердженого
наказом Міністерства соціального захисту населення України 30.05.1996 року №
79, у разі виникнення спірних питань районна, міська, районна в місті,
відомча комісії зобов'язані
подати матеріали зі своїми пропозиціями
і рекомендаціями для розгляду до республіканської, обласної, Київської
та Севастопольської міських
або відомчих комісій вищого рівня
у 10-денний термін з дня прийняття рішення. Республіканська, обласні,
Київська і Севастопольська міські комісії
зобов'язані у 20-денний
термін з дня одержання документів прийняти рішення із спірних питань.

Враховуючи те, що спірні відносини виникли стосовно
наявності або відсутності статусу учасника війни у позивача, наявні підстави
для зобов'язання комісії Немирівської районної державної адміністрації по
розгляду питань пов'язаних із встановленням статусу учасника війни повторно
направити матеріали заяви ОСОБА_2 на розгляд в Головне управління праці та
соціального захисту населення для вирішення спірного питання, відповідно до
протоколу № 48 від 24.04.2007 року. При цьому, до вказаних матеріалів надати
свої пропозиції та рекомендації із зазначенням підстав, на яких було видане
посвідчення НОМЕР_4, а також із зазначенням підстав для позбавлення позивача
статусу учасника війни.

Окрім того, позовна вимога щодо стягнення на користь
позивача матеріальної шкоди задоволенню не підлягає.

Так, відносно пільг визначених Законом України “Про
реабілітацію жертв політичних репресій в Україні”, то у відповідності до Постанови Верховної
Ради України “Про тлумачення Закону України “Про реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні””№ 3812-XII від 24.12.1993 року, особи, які були незаконно
вислані чи заслані і згодом реабілітовані, поновлюються в усіх громадських
правах, але на них не поширюються пільги, передбачені ст. 6 цього Закону.

Відносно
стягнення пільг визначених ст. 14 Закону України “Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального забезпечення”, а саме виплати щорічної разової грошової
допомоги за період з 2004 року по 2007 рік, вказана позовна вимога задоволенню
не підлягає, оскільки являється передчасною, до вирішення питання обласної
комісії з питань встановлення статусу учасника війни щодо ОСОБА_2.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 21 КАС України, вимоги про
відшкодування шкоди, заподіяної
протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом, якщо вони
заявлені в одному
провадженні з вимогою
вирішити публічно-правовий
спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються судами
в порядку цивільного
або господарського судочинства.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то
вона задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено заподіяння такої
шкоди відповідачем 1, також судом не встановлено порушень останнім прав,
свобод чи законних інтересів позивача, а
тому відсутні підстави для стягнення
моральної шкоди.

При вирішенні справи суд керувався наступним.

ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності
відповідно до якого
органи державної влади,
органи місцевого самоврядування,
їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.3 ст.
2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі,
у межах повноважень
та у спосіб,
що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням
повноваження з метою,
з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод
та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)
з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто
протягом розумного строку.

Згідно ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.
2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи
викладене, з урахуванням обставин справи та сукупності зібраних доказів, суд
дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.
2, 9, 11, 70, 71, 79, 86, 94, 158 - 163, 167, 186, 254, 255, 256, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Позов задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення обласної
комісії Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької
обласної державної адміністрації з питань встановлення статусу учасника війни,
відповідно до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту”від 18.06.2007 року стосовно ОСОБА_6 (АДРЕСА_1).

Зобов'язати комісію Немирівської районної державної
адміністрації по розгляду питань пов'язаних із встановленням статусу учасника
війни повторно направити матеріали заяви ОСОБА_2 на розгляд в Головне
управління праці та соціального захисту населення для вирішення спірного
питання, відповідно до протоколу № 48 від 24.04.2007 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може
бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня
складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. При цьому
апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна
скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається
особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає
законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.
Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої
інстанції набирає сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове
рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений 26.03.2008
року о 18 год. 00 хв.

Суддя/підпис/ Мельник-Томенко
Жанна Миколаївна