Справа № 22-а-385/2008
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2008-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у I інстанції: Гутич П.Ф. Справа № 22-а-385/08
районний суд Івано-Франківської області
ряд. стат. звіту № 46
№
Суддя-доповідач:
ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2008 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду в складі :

головуючого-судді - Онишкевича
Т.В.,

суддів - Улицького
В.З., Багрія В.М.,

при секретарі - Гідеї
К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
постанову Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 12
червня 2007 року у справі № 2-а-39/07 за його позовом до Богородчанської
районної державної адміністрації Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про
визнання неправомірною бездіяльності, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у
якому просив зобов'язати голову Богородчанської районної державної
адміністрації Івано-Франківської області (далі - Богородчанська
райдержадміністрація)ОСОБА_2 надати відповідь на його звернення від 21 грудня
2006 року та стягнути на його користь 1500 грн. відшкодування моральної шкоди.
У ході судового розгляду до участі у справі було залучено у якості співвідповідача
Богородчанську райдержадміністрацію.

Постановою Богородчанського районного суду
Івано-Франківської області від 12 червня 2007 року у справі № 2-а-39/07 у
задоволенні вказаного позову було відмовлено за безпідставністю та стягнено з
позивача ОСОБА_1 у дохід держави 17 грн. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначену
постанову суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий судовий
розгляд. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що у постанові не зазначено
про її виготовлення у повному обсязі 16 червня 2007 року, у тексті постанови не
зазначено позицію відповідачаОСОБА_2 по даній справі, викладену у направлених
до суду запереченнях на позов, а також не зазначено з яких мотивів суд відхилив
докази позивача та його покликання на правові норми.

Апелянт ОСОБА_1 у ході апеляційного розгляду свої вимоги
за апеляційною скаргою підтримав повністю, давши пояснення відповідно до її
змісту, та додатково покликався на передбачене ст. 40 Конституції України своє право
на звернення до органів державної влади, їх посадових і службових осіб та їх
обов'язок надати йому обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Інші особи, які беруть участь у справі, на виклик
апеляційного суду не прибули, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 196 КАС України
не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача та апелянта, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів
приходить до переконання, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з
таких міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд
першої інстанції виходив із того, що звернення позивача стосувалося особистого
життя відповідачаОСОБА_2 Така інформація є конфіденційною і відповідно до вимог
ст. 32 Конституції України її збирання, зберігання, використання та поширення
без згоди особи, якої така стосується, не допускається. Тому у зв'язку із
ненаданням відповіді на таке звернення позивача його конституційні права
порушені не були і підстав для відшкодування моральної шкоди немає.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії
суддів, лише частково відповідають фактичним обставинам справи та вимогам
закону.

Як
вбачається із положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Стаття 40 Конституції передбачає, що усі мають право
направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто
звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та
посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Окрім того, згідно із положеннями ч. 3 ст. 2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); розсудливо;
з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації.

Відповідно
до ч.1 ст. 1 Закону України “Про звернення громадян” громадяни України мають
право звернутися до органів державної влади, посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що
стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації
своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів
та скаргою про їх порушення.

Положеннями
ст. 3 вказаного Закону визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти
викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви
(клопотання) і скарги. Заявою у розумінні положень цього Закону слід вважати
звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених
Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про
порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ,
організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів
місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх
діяльності.

Із наявної у
матеріалах справи заяви позивача від 21 грудня 2006 року на ім'я голови
Богородчанської райдержадміністрації (а.с. 4) вбачається, що він просив
повідомити про те, чи була порушена кримінальна справа за корисливий злочин та
чи було обвинувачено у розкраданні державних коштів на суму більше 100000 грн.
останнього на час призначення на вказану
посаду.

Згідно
із вимогами ст. 7 Закону України “Про звернення громадян” звернення, оформлені
належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому
прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної
влади або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в
термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному
органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав
звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття
обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін
повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Як встановлено у ході судового розгляду, звернення
позивача ОСОБА_1 було оформлено належним чином і подано у встановленому законом
порядку. Передбачених статтею 8
вказаного Закону підстав для визнання його таким, що не підлягає розгляду,
немає.

На думку колегії суддів, незважаючи на те, що заява
позивача не відповідала вимогам, які ставлять до такої положення ст. 3 Закону
України “Про звернення громадян”,
відповідачОСОБА_2 був зобов'язаний шляхом вчинення передбачених законом
дій у встановлений строк виконати вимоги ст. 7 цього Закону, що ним зроблено не
було. З огляду на наведене таку бездіяльність відповідачаОСОБА_2 слід визнати
протиправною.

Разом
із тим, відповідно до вимог статті 9 Закону України “Про інформацію” всі
громадяни України мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного
одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для
реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на
інформацію громадянами не повинна порушувати громадські, політичні, економічні,
соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних осіб. Кожному громадянину забезпечується
вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків,
передбачених законами України.

Положеннями
статті 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання
у його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією
України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та
прав людини.

Відповідно до вимог статті 23 Закону України “Про
інформацію” встановлено заборону збирання відомостей про особу без її
попередньої згоди, за винятком випадків, передбачених законом та передбачено,
що інформація про особу охороняється Законом.

На підставі системного
аналізу зазначених правових норм колегія суддів приходить до переконання, що
викладена у заяві позивача від 21.12.2006 року вимога про надання йому
інформації щодо особи відповідачаОСОБА_2 є неправомірною. З огляду на наведене
колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що
моральна шкода позивачу зазначеною бездіяльністю відповідача заподіяна не була,
а тому відповідні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Окрім того, колегія суддів
звертає увагу на те, що положення ст. 94 КАС України не передбачають можливість
стягнення з позивача, який не є суб'єктом владних повноважень, судового збору у
дохід держави при розподілі судових витрат за наслідками вирішення спору, а
тому у цій частині постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

З огляду на наведене колегія суддів приходить до
висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір,
допустив щодо частини позовних вимог невідповідність своїх висновків обставинам
справи та порушив норми процесуального права при розподілі судових витрат, а
тому апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.
195, 196, 198, 202 п.3, 205, 207 КАС України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову Богородчанського районного суду
Івано-Франківської області від 12 червня 2007 року у справі № 2-а-39/07 у
частині стягнення з позивача ОСОБА_1 у
дохід держави 17 грн. судового збору, а також у частині відмови у задоволенні
позовної вимоги про зобов'язання голови Богородчанської районної державної
адміністрації Івано-Франківської областіОСОБА_2 надати відповідь на заяву
позивача ОСОБА_1 від 21 грудня 2006 року та ухвалити нову постанову, якою цю
позовну вимоги задовольнити і зобов'язати надати відповідь у встановлений
законом строк.

У решті постанову Богородчанського районного суду
Івано-Франківської області від 12 червня 2007 року у справі № 2-а-39/07
залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення
та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий Т.В.Онишкевич

Судді
В.З.Улицький

В.М.Багрій