Справа № К-3216/06
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2008-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2008 року
м.
Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у
складі:

Головуючого, судді - Смоковича
М.І.,

Суддів - Весельської
Т.Ф.,

Горбатюка
С. А.,

Мироненко
О. В.,

Чумаченко
Т.А.,

провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд справи

за скаргою ОСОБА_1 на
дії Державної податкової інспекції у Франківському районі міста Львова,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Державної
податкової інспекції у Франківському районі міста Львова (далі - ДПІ у
Франківському районі міста Львова) на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 10 листопада 2004 року та
ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2005 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2004 року ОСОБА_1., у порядку провадження у справах, що виникають
з адміністративно-правових відносин, звернувся до суду зі скаргою на дії ДПІ у
Сихівському районі міста Львова, посилаючись на те, що у червні 2003 року отримав від
суб'єкта оскарження повідомлення, яким на нього покладено обов'язок сплатити
прибутковий податок за 2002 рік у сумі 583 гривні 84 копійки.

За наслідками адміністративного оскарження вказаного повідомлення, дане
рішення залишено без змін.

Вважаючи нарахування податкової заборгованості безпідставним, таким, що
порушує його законні права, звернувся до суду з даною скаргою.

Рішенням Сихівського районного суду
міста Львова від 10 листопада
2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 28 березня 2005 року, скаргу задоволено.

Не погоджуючись з зазначеними рішеннями, ДПІ у Франківському районі міста
Львова звернулася з касаційною скаргою до Верховного Суду України, який передав
її у порядку, визначеному пунктом 10 “Прикінцеві та перехідні положення”
Кодексу адміністративного судочинства України для вирішення до Вищого
адміністративного суду України.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального і
процесуального права, ДПІ у Франківському районі міста Львова ставить питання
про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції і просить відмовити
ОСОБА_1. у задоволенні скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Справа розглянута судами попередніх інстанцій до набрання чинності Кодексом
адміністративного судочинства України, а тому суд касаційної інстанції
перевіряє додержання норм матеріального і процесуального права, що діяли на час
розгляду справи.

Мотивуючи свої вимоги вказував, що протягом 2002 року отримував доходи як
за місцем основної роботи, так і за сумісництвом, про що подав до податкової
інспекції податкову декларацію про доходи, отримані за цей рік, із зазначенням
джерел їх отримання.

З матеріалів справи вбачається, що за місцем основної роботи ОСОБА_1.
отримав доход у сумі 5119 гривень 09 копійок, на який, відповідно із ставками
прогресивного оподаткування, визначеними Указом Президента України від 13 вересня
1994 року за № 519/04, нараховано і сплачено прибутковий податок у сумі 845 гривень 30 копійок.

За неосновним місцем роботи (сумісництвом) він отримав доход у сумі 12899 гривень 75 копійок, на який
відповідно до пункту 3 статті 7 Декрету Кабінету Міністрів України “Про
прибутковий податок з громадян” від 26 грудня 1992 року № 13-92 нараховано
прибутковий податок за ставкою 20 %, що становить 2578 гривень 16 копійок.
Загальна сума сплаченого ним податку становить 3423 гривні 46 копійок.

Втім, суб'єкт оскарження донарахував йому до сплати прибутковий податок у
сумі 583 гривні 54 копійки із застосуванням до доходів, отриманих не за місцем
основної роботи ставок прогресивного оподаткування, визначених Указом
Президента України від 13 вересня 1994 року за № 519/04.

Вважаючи такі дії суб'єкта оскарження незаконними, заявник звернувся до
суду з даною скаргою за захистом порушеного права.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1., суди виходили з того, що суб'єкт оскарження
здійснював перерахунок сплаченого заявником податку за 2002 рік з розміру
сукупного доходу, отриманого за місцем основної та неосновної роботи,
відповідно до вимог Інструкції “Про прибутковий податок з громадян”,
затвердженої наказом ДПА України від 21 квітня 1993 року № 12 та зареєстрованої
у Міністерстві юстиції України 9 червня 1993 року за № 64.

Зазначена Інструкція, на думку судів, суперечить нормам Закону України “Про
систему оподаткування” від 25 червня 1991 року та Декрету Кабінету Міністрів
України “Про прибутковий податок з громадян” від 26 грудня 1992 року № 13-92,
оскільки фактично змінює ставки податку та механізм його справляння.

Втім, колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Пункт 1 статті 7 Декрету Кабінету Міністрів України “Про прибутковий
податок з громадян” передбачає сплату прибуткового податку з сукупного
оподатковуваного доходу громадян за місцем основної роботи (служби, навчання),
тобто з доходу, отриманого в результаті основної, систематичної діяльності
громадянина, що носить постійний характер, який обчислюється за ставками
прогресивного оподаткування доходів громадян, встановленими Указом Президента
України “Про збільшення неоподаткованого мінімуму прогресивного
оподаткування доходів громадян” від 13
вересня 1994 року № 519/04, з наступними змінами та доповненнями.

Максимальна ставка податку за цим Указом з доходу в розмірі понад 100
неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - податок з доходу в розмірі 100
неоподатковуваних мінімумів плюс 40 відсотків від суми, що перевищує доход у
розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів.

Доход громадян, які не мають постійного місця проживання в Україні, й аналогічно до нього - доход, який отримують
громадяни не за місцем основної роботи (за сумісництвом, за виконання разових
робіт тощо) - тобто додатково отриманий доход за виконання робіт, які не є
постійним видом діяльності громадянина і основним джерелом отримання ним
доходу, оподатковується відповідно до пункту 3 статті 7 Декрету Кабінету
Міністрів України “Про прибутковий податок з громадян” у розмірі 20 відсотків.

Аналогічні положення містяться й в Інструкції “Про прибутковий податок з
громадян”, яка розроблена та затверджена на виконання Декрету Кабінету Міністрів
України від 26 грудня 1992 року № 13-92 "Про прибутковий податок з
громадян", та уточнює механізм його застосування.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку,
що суб'єкт оскарження діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України та не порушив прав і законних інтересів
заявника, оскільки чинним законодавством передбачена тільки одна шкала ставок
для обчислення прибуткового податку із сукупного оподатковуваного доходу
громадян і вона повинна застосовуватись до усіх
об'єктів оподаткування, в тому числі і до доходу заявника, об'єктом
оподаткування якого є сукупний оподатковуваний доход за календарний рік.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суди
попередніх інстанцій, повно і правильно з'ясувавши обставини справи, невірно
застосували норми матеріального права, внаслідок чого прийняли помилкові
рішення, які підлягають скасуванню, з постановлянням нового, про відмову у
задоволенні скарги.

Доводи касаційної скарги щодо
неправильного застосування судами норм матеріального права знайшли своє
підтвердження в ході касаційного розгляду та беззаперечно спростовують висновки
судів як першої, так і апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 229 КАС України
суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди першої і апеляційної інстанцій порушили
норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення
незаконних судових рішень.

Керуючись статтями 223, 229, 230,
232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

постановила:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі
міста Львова задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду
міста Львова від 10 листопада 2004 року та ухвалу Апеляційного суду
Львівської області від 28 березня 2005
року скасувати.

Плахутіну Віктору Федоровичу у задоволенні скарги відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не
підлягає, крім як з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді М.
І. Смокович

Т.
Ф. Весельська

С.
А. Горбатюк

О.
В. Мироненко

Т. А. Чумаченко