Справа № 22-а-578/2008
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2008-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий у 1-й інст. Станько Л.Л. Рядок
статзвіту № 35

Господарський суд Львівської області Справа
№ 22-а-578/08 (22-а-3419/07)

Справа № 5/750-13/113 А

18 березня 2008 року колегія суддів
Львівського апеляційного адміністративного суду в складі: головуючого - судді
Довгополова О.М.

суддів:
Любашевського В.П., Яворського І.О.

при секретарі Федуніву Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові
адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у
Сокальському районі на постанову господарського суду Львівської області від 02
липня 2007 року, -

встановила:

Оскаржуваною постановою задоволено адміністративний позов ТзОВ «Сокме»,
смт.Жвирка Сокальського району Львівської області до ДПІ у Сокальському районі
про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення від 20.03.2007.
№000299233/0 та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 20.03.2007.
№000299231/0.

Постанову суду оскаржив начальник ДПІ у Сокальському районі з підстав
порушення норм матеріального права, просить постанову скасувати та відмовити в
задоволенні позовних вимог з тих підстав, що в ході проведення перевірки з
питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2004. по 30.09.2006. у позивача виявлено порушення п.5.9 ст.5
Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 22.05.97., оскільки
не відкориговано витрати підприємства на придбання матеріальних цінностей-
буклетів меблевих та при списанні по безоплатній передачі даної продукції
занижено залишки при розрахунку приросту, що призвело до заниження валових
доходів на загальну суму 31250,00 грн. Як наслідок занижено податкові
зобов»язання по податку на прибуток за перевірений період на суму 7813,00 грн.
Крім того, позивач зазначає, що підприємство не відноситься до підприємств
роздрібної торгівлі, але в перевіреному періоді позивач отримав торговий патент
КПА №156657 на роздрібну торгівлю за період з 01.07.06. по 30.06.07.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, представників сторін,
дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в лютому-березні 2007 року апелянтом проведена виїзна
планова перевірка дотримання вимог податкового, валютного та іншого
законодавства позивачем по справі за період з 01.10.04. по 30.09.06. та
складено акт від 20.03.07. про порушення п.5.9 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», а саме занижено валовий дохід на 31250
грн., що призвело до заниження податкових зобов»язань із податку на прибуток на
7813 грн. та п.1 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»,
оскільки проведено розрахунки через касу підприємства на суму 380 грн. без
застосування реєстратора розрахункових операцій. Відповідно до акту апелянтом
виписані податкове повідомлення-рішення від 20.03.07. і визначено суму
податкового зобов»язання з податку на прибуток в розмірі 7813 грн. та штрафна
санкція в розмірі 3839 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій від
20.03.07. в розмірі 1900 грн. Апелянт вважає за необхідне відображення вартості
придбаних рекламних букдетів у графі 4 додатку К 1/1 до декларації про прибуток
підприємств «Розрахунок приросту (убутку) балансової вартості запасів» як
запаси, використані не в господарській діяльності. Проте суд першої інстанції
підставно визнав такі висновки податкового органу незаконними, які
спростовуються документальними даними податкового обліку позивача, а відповідно
до п.5.9 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не
передбачено зв»язку між податковим обліком приросту (убутку) запасів та
веденням платниками податків господарської діяльності та визначене правило,
відповідно до якого для цілей податкового обліку платниками визначається
виключно різниця у балансовій вартості запасів на початок та кінець одного і
того ж звітного періоду, яка впливає на суму їх валових доходів чи валових
витрат незалежно від причин виникнення такої різниці. Що стосується покликання
апелянта на положення бухгалтерського обліку, то такий призначений для збору інформації
самим підприємством та не встановлює порядок оподаткування та ведення
податкового обліку, який регулюється нормами Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

Суд першої інстанції цілком правомірно виходив із того, що п.п. 5.1 та
5.2.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутків підприємств»
встановлено, що валові витрати виробництва та обігу ( далі - валові витрати) -
це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбані (виготовляються) таким платником податку для їх
подальшого використання у власній господарській діяльності. До складу валових
витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень,
установлених пунктами 5.3-5.8 цієї статті. Крім того, п. 1.32 ст. 1 цього ж
Закону визначено, що господарська
діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня
участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

Із наведеного вище вбачається, що за Законом України «Про оподаткування
прибутку підприємств» всі фактично
здійснені витрати платника податку є прямо пов'язані із такою діяльністю, про
що свідчить те, що законодавець у тексті наведених вище норм Закону вжив слова
«будь-які витрати». Лише у разі, якщо у п. 5.3-5.8 цього Закону містяться певні
обмеження чи є пряма заборона щодо
включення певних витрат до складу валових витрат, то таке включення є
неправомірним. Проте в п. 5.3-5.8 Закону України «Про оподаткування прибутку
підприємств» не встановлено жодних обмежень щодо віднесення до складу валових
витрат інформаційних рекламних буклетів.

Крім того, п. 5.4.4 ст. 5 того ж Закону
визначено, що до валових витрат включаються витрати платника податку на
проведення передпродажних та рекламних заходів стосовно товарів (робіт,
послуг), що продаються (надаються) такими платниками податку, а ст. 1 Закону
України «Про рекламу» у редакції від 11.07.2003 року визначено термін «реклама» як інформації про
особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і
призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх
інтереси щодо таких осіб чи товару. Пунктом 5.11 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» також
визначено, що установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до
складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі,
не дозволяється.

Як вбачається із матеріалів справи та змісту акту відповідача, позивачем в
податковому обліку господарську операцію із придбання інформаційних рекламних
буклетів було відображено в складі валових витрат, як витрати звичайної
діяльності в четвертому кварталі 2004 року, а саме в рядку 04.1 «Витрати на
придбання товарів (робіт, послуг)» декларації з податку на прибуток
підприємства за 2004 рік.

Проте одночасно вартість цих же буклетів була відображена у рядку 01.2 тієї
ж декларації та рядку А1 графи 5 «На кінець звітного періоду» додатку К1/1 до
тієї ж декларації про прибуток підприємств за 2004 рік в складі запасів на
складах на кінець звітного періоду, що призвело до збільшення суми приросту
балансової вартості запасів у графі 6 цього додатку К1/1 та, в свою чергу,
призвело до збільшення (а не до зменшення) валових доходів за 2004 рік на суму
31250,00 грн. згідно наведених вище норм п. 5.9 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств». В подальшому позивачем на кінець кожного
звітного періоду визначалась вартість залишків невикористаних рекламних
буклетів, що впливало на розмір приросту (убутку) балансової вартості запасів
на кінець цих звітних періодів, що не призвело до заниження валових доходів, а
відтак не суперечило вимогам Закону України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

Таким чином суд першої інстанції цілком правомірно дійшов висновку про те,
що наведені вище обставини повністю спростовують всі висновки апелянта щодо заниження позивачем валових
доходів.

В п. 3.3.1 акту під назвою «Дотримання норм з регулювання обігу готівки»
відповідачем також зазначено, що позивачем було порушено п. 1 ст. 3 Закону
України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг».

Такий висновок було зроблено апелянтом на підставі накладної від 28.09.2006
року № 28/09-5 та прибуткового касового ордеру від 28.09.2006 року № 107, за
яким від покупця ОСОБА_1 позивачем була отримана готівка за меблі ( у тому
числі й матрац вартістю 380,00 грн.) на загальну суму 3113,40 гривень.

В рішенні ж про застосування штрафних санкцій (фінансових) санкцій зазначено,
що санкція застосована відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про
застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» (за яким за порушення вимог цього Закону до суб'єктів
підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням
відповідних органів державної податкової служби України застосовуються
фінансові санкції, зокрема, у п'ятикратному розмірі вартості проданих товарів
(наданих послуг), на які виявлено невідповідність - у разі проведення
розрахункових операцій на неповну суму вартості проданих товарів (наданих
послуг), у разі непроведення розрахункових операцій через реєстратори
розрахункових операцій, у разі не роздрукування відповідного розрахункового документа,
що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без
використання розрахункової книжки).

Суд першої інстанції цілком правомірно виходив із того, що такі висновки
апелянта не відповідають нормам чинного законодавства України, а також повністю
спростовуються матеріалами справи.

Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та послуг» у редакції від 01.06.2000 року із
наступними змінами та доповненнями не містить у собі норм про те, що будь-які
розрахунки готівкою, незалежно від характеру здійсненої господарської операції,
повинні проводитись через РРО або реєструватись у книзі обліку розрахункових
операцій (КОРО).

В п. 2.7 акту апелянтом зазначено, що у перевірений період позивач
здійснював діяльність з виробництва меблів, зокрема кухонних наборів, спалень,
віталень, та не зазначено будь-яким чином про фактичне здійснення діяльності у
сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. При цьому суд першої
інстанції цілком правомірно визнав безпідставними посилання апелянта на
отримання позивачем патентів на право здійснення роздрібної торгівлі, оскільки
за змістом згаданої вище накладної від 28.09.2006 року № 28/09-5 позивач продав
матрац як складову частину меблів (спального гарнітуру), виробником яких
являється, а не як окремий товар.

Виходячи із наведеного, позивач не
належить до підприємства сфери торгівлі, громадського харчування і
послуг, а відтак вчинений ним продаж матраца як комплектуючого виробу меблів не
підлягав проведенню через РРО і тому застосування апелянтом штрафної санкції у
даному випадку є необґрунтованим.

Суд першої інстанції цілком правомірно виходив із того, що відповідно до
п.1 ст. 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій
у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», фінансові санкції
застосовується виключно у п'ятикратному розмірі вартості проданих товарів
(наданих послуг), на які виявлено невідповідність. Проте у даному випадку
позивачем було повністю документально оприбутковано суму готівки, одержану при
продажу меблів, чим спростовуються висновки відповідача щодо невідповідності
такої суми, яка могла би бути підставою для застосування санкцій.

Також суд першої інстанції цілком правомірно врахував, що відповідно до п.
1 ст. 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» реєстратори розрахункових
операцій та розрахункові книжки не застосовують при здійснені торгівлі
продукцією власного виробництва підприємствами, установами і організаціями усіх
форм власності, крім підприємств торгівлі, громадського харчування та послуг. у
разі проведення розрахунків у касах цих підприємств, установ і організацій з
оформленням прибуткових і видаткових касових ордерів та видачею відповідних
квитанцій, підписаних і завірених печаткою у встановленому порядку. За п. 7 ст.
17 цього ж Закону у разі порушення встановленого у п. 1 ст. 9 порядку
проведення розрахунків через каси підприємств, установ і організацій, в яких ці
операції повинні проводитися з оформленням прибуткових і видаткових касових
ордерів та видачею відповідних квитанцій, підписаних і завірених печаткою у
встановленому порядку застосовується фінансова санкція у розмірі десяти
неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що
постанова суду першої інстанції прийнята з додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду,
а тому відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів,
-

ухвалила:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Сокальському районі
залишити без задоволення, постанову господарського суду Львівської області від
02 липня 2007 року - без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом місяця з часу проголошення шляхом
подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної
інстанції.

Головуючий
О.М. Довгополов

Судді
В.П. Любашевський

І.О. Яворський