Справа № 22-а-2540/2008
Суддя: Колеснік Г.А.
Дата ухвалення: 2008-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - суддя
Білак С.В.. /Донецький окружний адміністративний суд/ справа 2а-5790/07
Доповідач -Г.А.Колеснік Категорія 50
апеляційний адміністративний суд
У Х В А Л А

Іменем
України

3 квітня
2008року
22-а 2540/08

Донецькій апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів : головуючого -
Колеснік Г.А. , суддів Шаптала Н.К., Ляшенко Д.В.
при секретарі Безрукової В.М. ,

розглянувши справу
за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Селидівської міської ради Донецької
області про визнання
неправомірною відмову провести
перерахунок матеріальної допомоги на оздоровлення і стягнення щорічної
допомоги на оздоровлення ,-

за апеляційною скаргою управління праці та соціального
захисту населення Селидівської міської
ради на постанову
Донецького окружного адміністративного суду Донецької
області від 19.12.2007року ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом про стягнення з управління праці та
соціального захисту населення
Селидівської міської ради Донецької області щорічної
допомоги на оздоровлення за 2004
-2006 роки , виходячи з норм
Закону України “Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської
катастрофи” оскільки є учасником ліквідації наслідків аварії та
інвалідом 3 групи у зв,язку
з захворюванням . пов,язаним з цим
виходячи з 4 мінімальних заробітних плат , що складає 2920гр.

Постановою
Донецького окружного суду від
19.2.2007року позов ОСОБА_1
задоволено частково.
Стягнуто допомога на оздоровлення за 2004, 2005 роки
у розмірі 1996,50 гр. У стягненні за
2006 рік -відмовлено .

Суд першої
інстанції виходив з того ,що Законом України “ Про статус
та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської
катастрофи передбачена
виплата щорічної допомоги
постраждалим , інвалідом 3 групи, і у розмірі 4
мінімальних заробітних плат. За 2004-2005 роки позивачу була недоплачена щорічна
допомога на оздоровлення згідно
вказаного законом розміру. Дія Закону на 2006 рік
зупинена і тому в цій частині
позову відмовлено.

Управління
праці та соціального захисту
населення Селидівської міської ради Донецької області подало
апеляційну скаргу на
рішення місцевого суду , просить
скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне, ухвалити нову постанову і
відмовити ОСОБА_1 у позові.

Обґрунтована
скарга тим, що
судом першої інстанції порушені
норми матеріального права при вирішенні
позову. Згідно Закону “ Про статус
і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”
застосування норм цього Закону проводиться у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України № 836
від 26.07.1996року постраждалому 2 категорії , встановлена
щорічна матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі
21,50гр. Виходячи з цього розміру
виплачується допомога на
оздоровлення у 2004-2006 роках.
Це повністю відповідає нормам Конституції України , Закону “ Про державний бюджет на 2005 рік “ та Закону “Про бюджет на
2006 рік” , Закону “ Про
державний бюджет на
2007рік” а також Бюджетному
Кодексу ,згідно яким усі компенсації
і виплати проводяться з
бюджету тільки в межах бюджетних асигнувань.

У судове
засідання апеляційного суду
прибув позивач, просив
залишити апеляційну скаргу
без задоволення , а постанову
суду першої інстанції - без змін. Представник
відповідача просив скасувати постанову і відмовити у позові.

Апеляційний адміністративний суд,
вислухавши позивача , перевіривши матеріали справи та доводи апеляційні скарги,
вважає, що апеляційна скарга управління
праці і соціального захисту населення
Селидівської міської ради Донецької
області не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції
правильно встановлено, що
позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильської АЕС як постраждалий
, інвалід 3 групи , внаслідок Чорнобильської катастрофи і
має право отримувати щорічно допомогу
на оздоровлення згідно
Закону “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи “ в розмірі 4
мінімальних заробітних плат.

Висновки суду першої
інстанції про розміри мінімальних
зарплат , які повинні бути
виплачені позивачеві, відповідають
нормам Закону “Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи “
і судом правильно
нараховані суми щорічної допомоги
на оздоровлення , виходячи з мінімальної заробітної плати,
яка діяла на момент виплати
допомоги.

Судом зараховані суми, які позивач
отримав на оздоровлення у вказані роки.

Доводи управління
праці та соціального захисту населення про те, матеріальна допомога виплачувалась виходячи з фінансових можливостей у державі та
розмірів , які встановлені
постановою Кабінету Міністрів
України № 836 від 26.07.1996року , а з
2005 року розмір
допомоги був підвищений
Постановою Кабінету Міністрів України № 562
від 12.07.2005 року, не можуть бути взяти до уваги, як необґрунтовані.

Законом “Про
державні соціальні стандарти та Державні соціальні гарантії”
передбачено, що мінімальний
розмір заробітної плати
визначається виключно Законами України. При цьому Закони , які
встановлювали мінімальні
заробітні плати , не містили обмежень щодо застосування норм статті
48 Закону “ Про
статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.

Виходячи з принципу адміністративного судочинства -верховенства
права та
законності, що визначає
пріоритетність законів над
підзаконними нормативними актами ,
яким є Постанова Кабінету Міністрів
України , при вирішення даного спору
треба застосовувати безпосередньо норму
ст.. 48 названого вище Закону
“Про статус і соціальний
захист громадян, які
постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” №
796-ХП.

Доводи
апеляційної скарги про те, що
ст.. 62 Закону “ Про статус
та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” питання обчислення розміру виплат віднесено до компетенції Кабінету Міністрів є
також необгрунтованими,
оскільки Законом це не
передбачено, і навпаки, Законом
передбачено обов,язок Кабінету Міністрів України здійснювати
застосування цих норм Закону.

Слід
врахувати, що Закони України про
щорічні державні бюджети ,
крім Закону “Про
державний бюджет на 2006 рік “
не містили будь-яких обмежень
щодо можливостей застосування розміру мінімальної заробітної
плати з метою реалізації статті
48 Закону № 796-ХП.

Тому ,виходячи із
загальних засад пріоритетності законів
над підзаконними нормативними актами при
вирішенні даного спору, застосуванню
підлягає саме ст.. 48 Закону №
796-ХП а не Постанови Кабінету Міністрів
України.

При таких
обставинах судова колегія
вважає, що судом першої
інстанції повно і всебічно
встановлені обставини справи і рішення
винесене з додержанням норм
матеріального права, підстав для
його скасування чи зміни
не має .

Керуючись ст..ст..
198, 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

У Х В А Л
И В:

Апеляційну скаргу
управління праці та соціального захисту населення Селидівської
міської ради Донецької
області - залишити
без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного
суду від 19 грудня
2007 року про задоволення позову
ОСОБА_1 -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення але
може бути оскаржена протягом
місяця у касаційному порядку безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Колегія
суддів
Г.А.Колеснік

Н.К.Шаптала

Д.В.Ляшенко