Справа № 9/315
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2008-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м. Київ

07.04.2008 р. №
9/315

09:31

За
позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1

До

Державної
податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва

про

визнання
нечинним податкове повідомлення-рішення № /2 від 02.08.2007 р.

Суддя:
Кротюк О.В.

Секретар судового засідання: Таран Т.К.

Представники:

Від
позивача

ОСОБА_2 (довіреність б/н від 05.11.2007 р.)

Від
відповідача

Литвинчук
В.О. (довіреність № 4013/9/10-017 від 17.09.2007 р.)

Обставини справи:

Позивач
звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним
позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва про
визнання нечинним податкового повідомлення-рішення № /2 від 02.08.2007
р.

Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення відповідача про донарахування
позивачеві податку з доходів громадян у розмірі 106 610,92 грн. прийнято з
порушенням норм Закону України «Про державну податкову службу в Україні»,
Цивільного кодексу України, Указу Президента «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва»та Закону
України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами
та державними цільовими фондами».

Відповідач
позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні повністю,
обґрунтовуючи свою позицію тим, що оскаржуване рішення прийнято в межах
повноважень, в порядку та у спосіб визначений Законом України “Про державну
податкову службу в Україні», Законом України «Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», Законом
України «Про систему оподаткування», Указу Президента «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», оскільки
позивачем безпідставно не виконані вимоги вказаних.

Розглянувши
подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Перевіркою
Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва встановлено
порушення Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 вимог ст.1 та ст.5 Указу
Президента України від 03.07.1998р. № 727 "Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" в
редакції Указу Президента України від 28.06.1999р. № 746/99 зі змінами та
доповненнями; ч.2 та ч.З ст.13 розділу V Декрету Кабінету Міністрів
України від 26.12.1992р. за № 13-92 "Про прибутковий податок з
громадян" із змінами та доповненнями, внаслідок чого донараховано до
бюджету податку з доходів фізичних осіб в сумі 106610,92 грн., про що складено
акт № 2153/17-05- від 06.04.2007 р.

На
підставі Акту № 2153/17-05- від 06.04.2007 р. винесено податкове
повідомлення-рішення № /2 від 02.08.2007 р., яким визначено суму
податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за
платежем: податок з доходів фізичних осіб, що є СПД та самозайнятих осіб,
, яка становить 106 610,92 грн.

Відповідачем
вказано, що підставою для донарахування позивачеві податку з доходів громадян у
розмірі 106 610,92 грн. стало не включення останнім до обсягів виручки від
реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) коштів.

Вивчивши
матеріали справи, заслухавши доводи сторін, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Положеннями
Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»від 3 липня 1998 року N 727/98 (далі -Указ
Президента) установлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності
запроваджується для суб'єктів малого підприємництва, зокрема, фізичних осіб,
які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у
трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває
не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів,
робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Виручкою
від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично
отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та)
в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

У
разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного
податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності,
починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Суб'єкти
малого підприємництва несуть відповідальність за правильність обчислення,
своєчасність подання розрахунків та сплати сум єдиного податку згідно із
законодавством України.

Статтею
1011 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV визначено, що
за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням
другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від
свого імені, але за рахунок комітента.

Частиною
першою статті 1013 Цивільного кодексу України встановлено комісійну плату та
передбачено, що комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та
порядку, встановлених у договорі комісії.

Частиною
першою статті 1016 Цивільного кодексу України передбачено, що комітент зобов'язаний забезпечити комісіонера
усім необхідним для виконання обов'язку перед третьою особою.

Статтею
1018 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, придбане комісіонером за
рахунок комітента, є власністю комітента.

Умовами
договорів комісії, наданих позивачем, передбачено зокрема, що комісіонер
зобов'язаний за дорученням комітента за його рахунок і винагороду виконати в
інтересах комітента від свого імені одну чи кілька угод по реалізації для
комітента товару, майно і засоби, отримані комісіонером у зв'язку з виконанням
таких угод, є власністю комітента.

Аналізуючи
матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що
відповідачем безпідставно та неправомірно донараховано позивачеві податок з
доходів громадян у розмірі 106 610,92 грн. за порушення пункту першого Указу
Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів
малого підприємництва»на підставі не включення останнім до обсягів виручки від
реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) коштів, оскільки суми коштів, визначені
Державною податковою інспекцією у Деснянському районі міста Києва як відхилення
від обсягу виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), належать
не позивачеві, а комітентам, з огляду на що зазначені кошти не можуть
розглядатися як дохід який підлягає оподаткуванню.

Останнім
абзацом пункту 2 Указу Президента передбачено, що саме доходи, отримані від
здійснення підприємницької діяльності, що обкладаються єдиним податком, не
включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного
року такого платника, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не
включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань самого платника
податку. Тобто мова йде саме про доходи, отримані від здійснення
підприємницької діяльності, що обкладається єдиним податком. Враховуючи
вищезазначене, в контексті норм Указу Президента суд вважає, що виручкою від
реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) є сума, яка є доходом такого
платника податку.

Суд
враховуючи вищезазначене, вважає, що у відповідності до положень Указу
Президента вимоги щодо не перевищення виручки, яка є доходом платника податку
за рік в розмірі 500 тис. гривень, стосується виключно тієї виручки, яка є
об'єктом оподаткування, яким є доход платника податку. Беручи до уваги зміст
комісійних договорів, положення Цивільного кодексу України суд приходить до
висновку про те, що оподаткуванню по спрощеній системі згідно Указу Президента
підлягає лише комісійна винагорода, яка є власністю такого платника податку, а
й, відповідно, є його доходом. Інші кошти які отримуються платником податку в
рамках комісійного договору і не є власністю такого платника не можуть
розглядатися як оподаткований дохід (виручка) платника податку в розумінні
Указу Президента.

Суд
не приймає до уваги покликання відповідача на листи ДПА України, з огляду на
те, що останні не є нормативно-правовими актами, і не є обов'язковими до
виконання третіми особами.

З
огляду на податні позивачем копії комісійних договорів, зведеної таблиці щодо
отриманого доходу, з приводу змісту якої відповідач не заперечив, суд не вбачає
допущення позивачем порушень норм Указу Президента в частині дотримання
останнім граничних меж річної виручки, адже розмір такої річної виручки
позивача яка є доходом такого платника податку і підлягає оподаткуванню
становить суму за 2005 рік -375067,12 гривень, за 2006 рік - 483061,99 гривень, що у кожному разі є
менше 500 тис. гривень.

З
урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає, що відповідачем безпідставно
та помилково трактуються положення Цивільного кодексу України, Указу
Президента.

У
відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№ 254 к/96-ВР
від 28.06.1996 р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною
1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд
при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Суд
також бере до уваги, що згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони зокрема:

1) на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з
використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4)
безсторонньо (неупереджено);

5)
добросовісно;

6)
розсудливо;

7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації;

8)
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд
вважає, що рішення відповідача прийнято з порушенням вищезазначених принципів,
зокрема: рішення прийнято не на підставі Конституції та законів України, не
обґрунтовано, недобросовісно, без дотримання принципу рівності перед законом,
запобігаючи несправедливій дискримінації.

Відповідно
до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Доказів, які
б спростовували доводи позивача відповідачі суду не надали.

Згідно
з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого рішення, дії
чи бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Всупереч
наведеним вимогам відповідач як суб'єкти владних повноважень не довів
правомірності прийнятого ним спірного рішення № /2 від 02.08.2007 р.

Враховуючи
всі наведені обставини в їх сукупності, матеріали справи, норми діючого
законодавства України, пояснення та заперечення сторін, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи
викладене та керуючись ст.ст. 9, 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити адміністративний позов
повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва №
/2 від 02.08.2007 р.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через
суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням
протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
О.В. Кротюк