Справа № 22-а-680/2008
Суддя: Водолажська Н.С.
Дата ухвалення: 2008-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський апеляційний адміністративний суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18”
березня 2008 року
м. Харків

Справа №
22-а-680/08

Категорія: 49
Головуючий 1 інстанції: Перцова
Т.С.

Доповідач: Водолажська Н.С.

Колегія
суддів у складі:

Головуючий
суддя Філатов Ю.М.,

Суддя Водолажська
Н.С., Суддя Шевцова Н.В.

при секретарі Житєньовій Н.М.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Лобойко Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.08.2007 року
по справі № 2а-163/07

за позовом ОСОБА_1

до УПФУ
в Богодухівському районі Харківської області

про
визнання незаконними дій щодо неповної виплати пенсії за 2005-2006 роки,
зобов'язання зробити перерахунок пенсії та виплатити недоплачену суму пенсії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1,
звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним
позовом, в якому просила суд визнати незаконними дії Управління Пенсійного
фонду України в Богодухівському районі Харківської області щодо неповної
виплати пенсії скаржнику за 2005-2006 роки, визнати її конституційне право на
одержання пенсії, що є основним джерелом існування, у розмірі прожиткового
мінімуму за січень-грудень 2005 р. та січень-грудень 2006 р., зобов'язати
Управління Пенсійного фонду України в Богодухівському районі Харківської
області зробити перерахунок її пенсії за період з січня 2005 р. по грудень 2006
р., зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Богодухівському районі
Харківської області виплатити недоплачені суми її пенсії з урахуванням ст. 2.3
Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати".

Постановою
Харківського окружного адміністративного суду від 23.08.07 р. по справі №
2а-163/07 в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Позивачка не
погодилася з постановою суду і звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить
постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким
стягнути на її користь 1351,44 грн., звернутися до Верховного суду України для
вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду подання щодо
конституційності закону чи правового акту, які обмежують її право на отримання
доплати до пенсії до рівня прожиткового мінімуму, посилаючись на те, що суду
першої інстанції повинен був застосувати аналогію права та закону і вирішити
питання на її користь. Також апелянт надав уточнений розрахунок недоплати на
загальну суму 1351,44 грн.

Відповідач у
письмових запереченнях на апеляційну скаргу та поясненнях представника в
судовому засіданні наполягає на безпідставності вимог позивачки та на
законності та обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів,
заслухавши суддю-доповідача, перевіривши судове рішення, дослідивши доводи
апеляційної скарги та заперечення на неї, пояснення позивачки та представника
відповідача, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої
інстанції було встановлено, що з 29.12.04 р. ОСОБА_1 на підставі довідки МСЕК №
046247 була призначена пенсія по інвалідності 1 групи внаслідок професійного
захворювання згідно п. «а» ст. 23, ст.ст. 24-26, ст. 29 Закону України „Про
пенсійне забезпечення" у розмірі 150,0 грн.

На виконання
постанови КМУ № 1215 від 18.09.04 р. „Про підвищення рівня пенсійного
забезпечення" позивачка з 01.09.04 р. отримує щомісячну державну адресну
допомогу до пенсії в сумі, що не вистачає до прожиткового мінімуму, встановленого
на 2004 р., у розмірі 134,69 грн. за рахунок коштів Пенсійного фонду.

Таким чином,
розмір пенсії позивачки станом на час розгляду справи становить 284,69 грн., з
яких 150,0 грн. - основний розмір пенсії та 134,69 грн. - державна адресна
допомога.

Згідно довідок
Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань в Богодухівському районі
Харківської області позивачка отримує щомісячні страхові виплати від Фонду
соціального страхування від нещасного випадку на спеціальний медичний догляд,
який виплачується в розмірі мінімальної заробітної плати, постійний сторонній
догляд в розмірі 50% мінімальної заробітної плати, побутовий догляд в розмірі
25% мінімальної заробітної плати.

Також їй у
відповідності до п. 1 ст. 34 Закону "Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" виплачується сума
щомісячної страхової виплати в відсотковому відношенні від ступеню втрати
професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпіла мала до
ушкодження здоров'я. Крім того, вона щорічно забезпечується безкоштовною
путівкою для лікування та безкоштовними медикаментами. За особистою заявою
ОСОБА_1 від 03.02.05 р. надбавка на догляд Пенсійним фондом не виплачується.

З урахуванням
наведених обставин судом першої інстанції зроблений висновок, що пенсія, інші
види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування і які
отримує позивачка, забезпечують їй рівень життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

При цьому суд
першої інстанції послався на положення ч. 3 ст. 46 Конституції України, якою
встановлено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним
джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від
прожиткового мінімуму, встановленого законом; ст. 1 Закону України „Про
прожитковий мінімум", відповідно якої прожитковим мінімумом визнається
вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування
організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також
мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг,
необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості;
ч. 3 ст. 4 вказаного Закону, де передбачено, що прожитковий мінімум на одну
особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і
демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в
законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум
публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Крім того, суд
першої інстанції послався на положення ст. 63 розділу IV Прикінцевих положень
Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік", якою для осіб,
які втратили працездатність, затверджений прожитковий мінімум на одну особу в
розрахунку на місяць у розмірі 332,0 грн.; ст. 65 розділу IV Особливих положень
Закону України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", в якій
визначено, що для осіб, які втратили працездатність, затверджений прожитковий
мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 350,0
гривень, з 1 квітня - 359,0 гривень, з 1 жовтня - 366,0 гривень.

При прийнятті
рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції також
керувався положеннями ст. 30 Закону України „Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", який набув чинності 01.04.04 року, в якій записано,
що пенсія по інвалідності від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання призначається відповідно до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" № 1105-ХІУ від 23.09.99 р.

Згідно вимог п.
16 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" виплата пенсії внаслідок нещасного
випадку на виробництві або професійного захворювання провадиться потерпілому
відповідно до законодавства про пенсійне забезпечення.

Відповідно до ст.
21, ст. 28 вказаного Закону до обов'язків Фонду соціального страхування від нещасного
випадку віднесено відшкодування соціальних послуг та страхових виплат особам,
які мають на це право, за рахунок Фонду.

Виходячи із
приписів ст. 6 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" до соціальних виплат відносяться доплати, надбавки та
підвищення до зазначених виплат, додаткова пенсію в порядку та за рахунок
коштів, визначених законодавством. У разі якщо сукупність виплат, зазначених у
частині першій цієї статті, разом з пенсійними виплатами із системи пенсійного забезпечення
та іншими доходами не досягають розміру прожиткового мінімуму, визначеного
законом для непрацездатних громадян, такі громадяни мають право на отримання
державної соціальної допомоги в порядку, розмірах та за рахунок коштів,
визначених законом.

Як наполягає
відповідач з 01.09.04 р. відповідно Постанови КМУ № 1215 від 18.09.04 р. був
проведений перерахунок всіх видів пенсій. В п. 1 зазначеної постанови
встановлено, що у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат не досягає
прожиткового мінімуму, встановленого на 2004 рік, для осіб які втратили
працездатність, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у
сумі, що не вистачає до зазначеного прожиткового мінімуму. Тобто встановлено
конкретний розмір прожиткового мінімуму і не зазначено, що у разі збільшення
прожиткового мінімуму збільшується державна адресна допомога.

Крім того,
відповідач наполягає на тому, що судом першої інстанції були взяті до уваги
приписи ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", якою встановлено, що мінімальний розмір пенсії у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, застосовується
виключно для розмірів пенсій, призначених згідно з Законом України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Як вбачається з
оскарженої постанови суду першої інстанції, саме з урахуванням вищенаведених
тверджень відповідача і того, що розмір пенсійної виплати ОСОБА_1 з 01.09.04 р.
становить: 150,0 грн. - основний розмір пенсії та 134,69 грн. - державна адресна
допомога і загальний розмір пенсії дорівнює 284,69 грн., що не нижчим від
прожиткового мінімуму, встановленому на 2004 р., в позові було відмовлено.

Колегія суддів не
погоджується із загальними висновками суду першої інстанції, з наступних
підстав.

Відповідно до ч.3
ст.8 Конституції України та ч.3 ст.8 КАС України звернення до адміністративного
суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується.

Як вбачається з
позовної заяви, позивачка звернулась до суду з позовом на підставі ч. 3 ст. 46
Конституції України, яка гарантує, що пенсії, інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя,
не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Судом першої
інстанції обґрунтовано встановлено, що пенсія позивачки у розмірі 150,00
гривень та державна адресна допомога у розмірі 134,69 грн. є основним джерелом
існування та є нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого відповідними
Законами України.

Згідно ч. 1 та ч.
2 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства
права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Верховний Суд
України в постанові пленуму „Про застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя” від 01.11.96 р. зазначив, що оскільки Конституція є має
вищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді
конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого
нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх
необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії, Судові рішення
мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не
суперечить їй.

Проте, суд першої
інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, не звернув увагу на наявність
порушень прав позивачки, які гарантовано їй ч. 3 ст. 46 Конституції України та
за захистом яких вона звернулась до адміністративного суду.

Не застосувавши
норми Конституції як норми прямої дії, суд першої інстанції порушив норми
матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того,
колегія суддів вважає помилковим висновок суду щодо забезпечення позивачки
достатнього рівня життя через отримання нею доплат за догляд, забезпечення
позивачку путівками для лікування та безкоштовними медикаментами, оскільки,
така допомога та забезпечення путівками і безкоштовними медикаментами носить не
постійний характер і не гарантує позивачці щомісячно рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Також колегія
суддів звертає увагу на приписи ч. 2 ст. 8 КАС України, яка зобов'язує суд
застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму
рішенні від 18.07.06 р. по справі „Проніна проти України” констатував порушення
п. 1 ст. 6 Конвенції. При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначив, що у
цій справі заявниця зверталась до національних судів з вимогою вирішити її спір
щодо пенсії з органами соціального забезпечення. Заявниця посилалась, зокрема,
на положення ст. 46 Конституції України, заявляючи, що її пенсія не повинна
бути нижчою за прожитковий мінімум. Однак національні суди не вчинили жодної
спроби проаналізувати позов заявниці з цієї точки зору, попри пряме посилання у
кожній судовій інстанції. На думку Суду національні суди, цілком ігноруючи цей
момент, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої
зобов'язання щодо п. 1 ст. 6 Конвенції.

Колегія суддів,
керуючись зазначеним рішення Європейського Суду з прав людини, вважає, що суд
першої інстанції при розгляді справи не перевірив аргументи позивачки щодо
порушення її прав, гарантованих ст. 46 Конституції України через не
забезпечення їй рівня життя, не нижчого
від прожиткового мінімуму, встановленого законом, а тому рішення суду першої
інстанції не може вважатися обґрунтованим.

Також колегія
суддів вважає доцільним відмітити, що посилання суду першої інстанції на
приписи п. 1 ст. 71 КАС України, як підставу для відмови у задоволенні позовних
вимог у зв'язку з тим, що правомірність вимог позивача про визнання незаконними
дій відповідача щодо неповної виплати пенсії за 2005-2006 роки, зобов'язання
зробити перерахунок пенсії та виплатити недоплачену суми пенсі не доведена, позивачка
не обґрунтувала і не підтвердила наявність правомірних підстав для перерахунку
та виплати недоплаченої суми пенсії, є помилковими, оскільки судом не враховані
положення п. 2 наведеної норми, якою обов'язок щодо доказування правомірності
свого рішення, дій чи бездіяльності в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень
покладається саме на відповідачів. Тому у суду першої інстанції не було
законних підстав вимагати від позивачки доведення правомірності її вимог.

Колегія суддів
вважає необхідним відмітити, що позивачкою у позові була заявлена вимога про
зобов'язання відповідача виплатити на її користь суми пенсії з урахуванням ст.
2 та ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх виплати». Суд першої інстанції правомірно
відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки відповідно
вказаних норм компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше
календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період,
починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід
розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які
не мають разового характеру, до яких відносяться, зокрема, пенсії та соціальні
виплати. При цьому сума компенсації обчислюється шляхом множення суми
нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після
утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період
невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не
береться).

Зважаючи на те,
що позивачці пенсійні виплати за періоди та в сумах, що заявлені були у позові,
не нараховувалися і не могли виплачуватися, то на час звернення з даним позовом
у позивачки не було належних підстав вимагати проведення даних нарахувань та
виплат.

Зважаючи на
встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла до висновку стосовно того, що
постанова Харківського окружного адміністративного суду від 23.08.2007 року по справі № 2а-163/07
прийнята з порушенням норм чинного процесуального та матеріального права і
підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст.
160, 163, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 209, 254 КАС України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.08.2007 року
по справі № 2а-163/07 - задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду
від 23.08.2007 року по справі № 2а-163/07 скасувати та прийняти нову, якою
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Управління Пенсійного фонду
України в Богодухівському районі Харківської області щодо неповної виплати
пенсії скаржнику за 2005-2006 роки, визнати її конституційне право на одержання
пенсії, що є основним джерелом існування, у розмірі прожиткового мінімуму за
січень-грудень 2005 р. та січень-грудень 2006 р., зобов'язати Управління
Пенсійного фонду України в Богодухівському районі Харківської області зробити
перерахунок її пенсії за період з січня 2005 р. по грудень 2006 р., зобов'язати
Управління Пенсійного фонду України в Богодухівському районі Харківської
області виплатити недоплачені суми її пенсії. В частині вимог про виплату
компенсації з урахуванням ст. 2.3 Закону України „Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати"
відмовити.

Постанова набирає
чинності негайно з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом 30
днів з моменту виготовлення повного тексту.

Головуючий
Ю.М. Філатов

Судді Н.С. Водолажська

Н.В. Шевцова

Повний текст постанови виготовлений та підписаний
24.03.2008 року.

ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ

Суддя

Харківського
апеляційного

адміністративного
суду Н.С. Водолажська