Справа № 2/63
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2008-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

31.03.2008 р.
13:15 №
2/63

За
позовом ОСОБА_1

До 1) Президента України

2)
Верховної Ради України

3)
Центральної виборчої комісії

Про поновлення на роботі

Головуючий суддя Келеберда В.І.

Судді Добрянська
Я.І.

Кочан
В.М.

Секретар
Мельникова Л.В.

Представники сторін:

Від позивача не з'явились

Від відповідачів: 1) Білоус О.В.; 2) Кот О.В.; 3)
Ларіна Н.О.

Обставини справи:

Ухвалою суду від 10.10.07р. прийнято
до провадження адміністративну справу № 2-505/05 Печерського районного суду
міста Києва за позовом ОСОБА_1 до Президента України Кучми Леоніда Даниловича,
Верховної Ради України та Центральної виборчої комісії про поновлення на роботі
на посаді члена Центральної виборчої комісії та про зобов'язання відповідачів
виплатити позивачу середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та
відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В обгрунтування заявлених вимог
позивач посилався на ст.ст. 8, 19, 21, 22, 24, 43 та пункт 21 ст. 85
Конституції України, Закони України «Про Центральну виборчу комісію», «Про
особливості застосування Закону України «Про вибори Президента України»при
повторному голосуванні 26 грудня 2004 року», «Про вибори Президента України»,
Загальну декларацію прав людини та ст.ст. 233-239 Кодексу законів про працю
України тощо. Позивач вказує на те, що при його звільненні з посади члена ЦВК
було порушено його трудове право. Під час внесення подання до Верховної Ради
України про припинення повноважень членів ЦВК, Президентом України не було
вказано підстави дострокового припинення повноважень члена Комісії, які
вичерпно встановлені Законом України «Про Центральну виборчу комісію», а отже
прийняття Верховною Радою України постанови № 2224-V від 08.12.04р. «Про
дострокове припинення повноважень членів Центральної виборчої комісії»та
подальше звільнення позивача розпорядженням Голови Центральної виборчої комісії
є незаконними.

В
ході судового розгляду адміністративної справи позивач уточнив свої вимоги та
вказав, що першим відповідачем у справі він зазначає Президента України як
державний інститут, а не фізичну особу, яка обіймає цю посаду. Крім того,
відмовився від позовних вимог щодо стягнення середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди та просив суд задовольнити його вимоги в
частині поновлення на роботі.

Відповідно
до ст. 51 КАС України позивач має право змінити підставу або предмет позову,
збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від
адміністративного позову в будь-який час до закінчення судового розгляду, а
тому судом прийнято до розгляду зазначені уточнення позивача.

Відповідач-1
проти задоволення позову заперечував. По суті заявлених вимог представник
відповідача-1 зазначив, що подання Президента України до Верховної Ради України
про дострокове звільнення членів Центральної виборчої комісії, в тому числі
позивача, подано на підставі Законів України «Про особливості застосування
Закону України «Про вибори Президента України»при повторному голосуванні 26
грудня 2004 року»та «Про вибори Президента України»в межах повноважень,
встановлених п. 31 ч. 1 ст. 106 Конституції України.

Відповідач-2
також заперечив проти задоволення позову з огляду на ті обставини, що позивач
не перебував у трудових відносинах з Верховною Радою України, а прийняття
постанови № 2224-V від 08.12.04р. «Про дострокове припинення повноважень членів
Центральної виборчої комісії»ґрунтувалось на підставі рішення Конституційного
Суду України № 8-рп/2002 від 07.05.02р. та прийнято як наслідок конституційної
(політичної) відповідальності членів ЦВК.

Відповідач-3
надав заперечення на позов ОСОБА_1, де вказав про безпідставність вимог
позивача та зазначив, що постанова ВРУ № 2224-V від 08.12.04р. «Про дострокове
припинення повноважень членів Центральної виборчої комісії»стала наслідком
висловлення 27.11.04р. Верховною Радою України недовіри Центральній виборчій
комісії. Крім того, представник відповідача-3 зазначив, що рішенням Верховного
Суду України від 03.12.04р. дії ЦВК по встановленню результатів повторного
голосування з виборів Президента України та складанню протоколу про результати
повторного голосування від 24.11.04р. визнано неправомірними. За наслідками
розгляду зазначеної справи Верховний Суд України постановив окрему ухвалу від
03.12.04р., яку було направлено на адресу Президента України та Верховної Ради
України, про встановлення фактів грубого порушення Центральною виборчою
комісією своїх повноважень та функцій під час організації підготовки та
проведення повторного голосування на виборах Президента України 21.11.04р.

Розглянувши
подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою
Верховної Ради України від 17.02.04р. № 1473-IV «Про призначення на посаду
члена Центральної виборчої комісії»ОСОБА_1 призначено на посаду члена
Центральної виборчої комісії відповідно до п. 21 ст. 85 Конституції України.

На
підставі зазначеної постанови Головою Центральної виборчої комісії 27.02.04р.
прийнято розпорядження № 80-к, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано таким, що
приступив до виконання обов'язків члена Центральної виборчої комісії з
19.02.04р.

Постановою
Верховної Ради України від 08.12.04р. № 2224-IV «Про дострокове припинення
повноважень членів Центральної виборчої комісії»достроково припинено
повноваження членів Центральної виборчої комісії, зокрема ОСОБА_1.

На
підставі зазначеної постанови Головою Центральної виборчої комісії 08.12.04р.
прийнято розпорядження № 695-к «Про звільнення ОСОБА_1», відповідно до якого
позивача звільнено з посади члена ЦВК з 08.12.04р., у зв'язку із достроковим
припиненням його повноважень.

Порядок
утворення, правовий статус, основні засади організації діяльності Центральної
виборчої комісії як постійно діючого колегіального державного органу, до
компетенції якого належить забезпечення організації підготовки та проведення
виборів і референдумів в Україні, визначається Законом України від 30.06.04р. №
1932-IV «Про Центральну виборчу комісію».

Слід
зазначити, що на час призначення позивача на посаду члена ЦВК діяв Закон
України «Про Центральну виборчу комісію»в редакції від 17.12.97р. № 733/97-ВР.
Закон України № 1932-IV від 30.06.04р. «Про Центральну виборчу комісію»набрав
чинності з дня його опублікування, а саме з 09.07.04р. (газета «Голос України»,
№ 125). Тобто, під час призначення ОСОБА_1 на посаду члена ЦВК діяв Закон від
17.12.97р. № 733/97-ВР, а при звільненні позивача набрав чинності Закон від
30.06.04р. № 1932-ІV.

Відповідно
до «Прикінцевих та перехідних положень»Закону України № 1932-IV від 30.06.04р.
«Про Центральну виборчу комісію»з дня набрання чинності цим Законом втратив
чинність Закон України «Про Центральну виборчу комісію»від 17.12.97р. №
733/97-ВР.

«Прикінцевими
та перехідними положеннями»Закону від 30.06.04р. № 1932-IV також встановлено деякі
особливості регулювання правовідносин, пов'язаних із діяльністю Центральної
виборчої комісії.

Зокрема,
строк повноважень членів Комісії, призначених на посаду до набрання чинності
цим Законом, становить 7 років.

Рішення,
дії, бездіяльність Центральної виборчої комісії оскаржуються до Верховного Суду
України, а з 1 січня 2005 року - до Вищого адміністративного суду України.

Частиною
третьою статті 3 Закону України № 1932-IV від 30.06.04р. «Про Центральну
виборчу комісію»визначено, що порядок утворення, склад, повноваження та
організація діяльності Комісії визначаються Конституцією України, цим та іншими
законами України.

Згідно
статті 6 цього Закону Верховна Рада України призначає на посаду та припиняє
повноваження членів Комісії за поданням Президента України. Комісія працює на
постійній основі. Член Комісії є державним службовцем. Строк повноважень члена
Комісії - 7 років.

Підстави
припинення повноважень членів Центральної виборчої комісії визначені частиною 4
статті 30 цього Закону.

Так,
підставами дострокового припинення повноважень члена Комісії є:

1)
особиста заява про складення повноважень;

2)
досягнення шістдесятип'ятирічного віку;

3)
припинення громадянства України;

4)
вибуття на постійне місце проживання за межі України;

5)
недотримання вимог щодо несумісності з іншими видами діяльності, встановлених
частинами третьою, п'ятою статті 7 цього Закону;

6)
набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього;

7)
визнання недієздатним, безвісно відсутнім чи оголошення померлим;

8)
порушення членом Комісії присяги;

9)
неможливість виконання своїх повноважень за станом здоров'я.

При
виникненні підстав, зазначених у частині четвертій цієї статті, Президент
України у тридцятиденний термін вносить до Верховної Ради України подання про
дострокове припинення повноважень члена Комісії.

Верховна
Рада України за результатами розгляду подання Президента України щодо
дострокового припинення повноважень члена Комісії приймає відповідне рішення.

Президент
України завчасно, але не пізніш як через 30 днів з дня припинення повноважень
члена Комісії подає до Верховної Ради України кандидатуру особи, що
пропонується на посаду члена Комісії замість вибулого.

Президент
України одночасно з внесенням подання щодо припинення повноважень члена Комісії
вносить подання про призначення члена Комісії замість вибулого.

8
грудня 2004 року набрав чинності Закон України «Про особливості застосування
Закону України «Про вибори Президента України»при повторному голосуванні 26
грудня 2004 року», яким визначено тимчасову його дію та встановлено, що цей
Закон набирає чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України», яке
відбувається не раніше дня офіційного оприлюднення Закону України «Про внесення
змін до Конституції України», і втрачає чинність в день, наступний за днем
вступу на пост новообраного Президента України (Публікація обох Законів
відбулася у газеті «Голос України»№ 233 від 08.12.04р.).

У
преамбулі цього Закону зазначено, що Верховна Рада України постановила цей
Закон зважаючи на Рішення Верховного Суду України від 3 грудня 2004 року, а
також з метою забезпечення реалізації громадянами України їх конституційних
виборчих прав, дотримання засад загальних, рівних, вільних і справедливих
виборів, законності, прозорості та відкритості виборчого процесу як основних
принципів виборчого права, встановлених Конституцією України та міжнародними
договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно
до статті 1 цього Закону Верховна Рада України за поданням Президента України
призначає новий склад Центральної виборчої комісії у порядку, встановленому
Конституцією України та Законом України «Про Центральну виборчу комісію», з
дотриманням вимог, визначених цією статтею.

З
огляду на теорію поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, яка
базується на механізмах стримувань і противаг та визнанні принципу єдності
влади у державі, суд вважає за необхідне зазначити, що у правовій системі
України відповідно до конституційної доктрини Президент України не віднесений
до жодної з гілок влади, проте є таким державним органом, на який покладено
обов'язок виступати гарантом додержання Конституції.

Метою
функціонального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову
(стаття 6 Конституції України) є розмежування повноважень між різними органами
державної влади та недопущення привласнення повноти державної влади однією з
гілок влади.

Системний
аналіз конституційних норм, якими регламентуються повноваження Президента
України та Верховної Ради України, а також норм законів України «Про Центральну
виборчу комісію»та «Про вибори Президента України»дають підстави для висновку
про те, що за чинними на час виникнення спірних правовідносин законодавчими
актами найбільш уповноваженим з питань призначення членів Центральної виборчої
комісії на посади було визначено саме Верховну Раду України.

Конституційні
норми за своїм первісним походженням належать до норм першої черги і не можуть
застосовуватися опосередковано. У співвідношенні конституційних первісних норм
з відтвореними нормами пріоритет у застосуванні належить первісним нормам, що
обумовлюється ієрархічним місцем Конституції України в системі законодавства, а
саме її найвищою юридичною силою (ч. 2 ст. 8 Конституції), а також
загальновизнаним способом розв'язання суперечностей в законодавстві, який
полягає в тому, що у разі суперечливого регулювання різними правовими актами
одних і тих самих правовідносин, застосовуються положення того акта, який має
вищу юридичну силу.

Конституційний
Суд України у рішенні № 17-рп/2002 від 17.10.02р. «У справі за конституційним
поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень
статей 75, 82, 84, 91, 104 Конституції України (щодо повноважності Верховної
Ради України)»виходив з того, що Конституція України розрізняє діяльність
народних депутатів України, коли вони колективно здійснюють певні повноваження
(ініціювання питання про відповідальність Кабінету Міністрів України, звернення
до Конституційного Суду України, ініціювання законопроектів про внесення змін
до Конституції України тощо), і спільну діяльність народних депутатів України,
якою здійснюються повноваження Верховної Ради України як колегіального органу
державної влади. В зазначеному рішенні Конституційний Суд України наводить
правову позицію, відповідно до якої Верховна Рада України як представницький
орган державної влади - парламент - є єдиним органом законодавчої влади, який
має колегіальний характер і складається з чотирьохсот п'ятдесяти народних
депутатів України, обраних строком на чотири роки на основі загального, рівного
і прямого виборчого права шляхом таємного голосування, і є повноважною за умови
обрання не менш як двох третин від її конституційного складу. Повноваження
Верховної Ради України здійснюються спільною діяльністю народних депутатів
України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій.

Правовий
статус Верховної Ради України неодноразово був предметом розгляду у
Конституційному Суді України. Так, у рішенні № 16-рп/2003 від 14.10.03р. «У
справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України про офіційне
тлумачення положень частини другої статті 84, пункту 34 частини першої статті
85, частини першої статті 86, статті 91 Конституції України, частин другої,
третьої, четвертої статті 15 Закону України «Про статус народного депутата
України»(справа про направлення запиту до Президента України)»Конституційний
Суд України прийшов до висновку, що повноваження парламенту України
реалізуються в порядку, визначеному Конституцією України, зокрема статтями 84,
91, в яких зазначається, що рішення Верховної Ради України приймаються виключно
на її пленарних засіданнях шляхом голосування; закони, постанови та інші акти
вважаються прийнятими, якщо за них проголосувала більшість від конституційного
складу Верховної Ради України, крім випадків, передбачених Конституцією
України. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про відсутність
у ній норми, яка передбачає спеціальну кількість голосів для прийняття рішення
Верховною Радою України про направлення запиту до Президента України. Тому
питання про направлення запиту до Президента України, відповідно до пункту 34
частини першої статті 85 Конституції України, має вирішуватися на загальних
підставах, визначених статтею 91 Конституції України, тобто шляхом прийняття
Верховною Радою України правового акта більшістю від її конституційного складу.
Згідно з практикою діяльності Верховної Ради України таким актом є постанова.

Під
терміном "рішення" Верховної Ради України, який вживається в частині
другій статті 84 Конституції України, треба розуміти результати волевиявлення
парламенту України з питань, віднесених до його компетенції.

Під
терміном "акти", що вживається у статті 91 Конституції України,
необхідно розуміти рішення Верховної Ради України у формі законів, постанов
тощо, які приймаються Верховною Радою України визначеною Конституцією України
кількістю голосів народних депутатів України.

Постановою
від 27.11.04р. № 2214-IV «Про політичну кризу у державі, що виникла у зв'язку з
виборами Президента України»Верховна Рада України висловила недовіру ЦВК та
запропонувала Президенту України до 01.12.04р. внести на розгляд Верховної Ради
України подання щодо дострокового припинення повноважень членів ЦВК, а також
кандидатур на посади членів ЦВК, попередньо узгодивши їх з депутатськими
фракціями і групами у Верховній Раді України.

Таким
чином, при направленні запиту до Президента України, Верховна Рада України
діяла в межах повноважень та на підставі Конституції України.

07.12.04р.
Президентом України надано подання до Верховної Ради України про дострокове
припинення повноважень членів ЦВК, зокрема ОСОБА_1. Проте суду не пред'явлено
доказів організації попередньої підготовки та розгляду питання дострокового
припинення повноважень членів ЦВК, яке вносяться до Верховної Ради України,
депутатськими фракціями та групами, як це передбачено Регламентом Верховної
Ради України від 27.07.94р. Крім того, не набув чинності Закон України «Про
особливості застосування Закону України «Про вибори Президента України»при
повторному голосуванні 26 грудня 2004 року».

В
рішенні № 14-рп/2001 від 16.10.01р. «У справі за конституційним поданням Вищої
ради юстиції щодо офіційного тлумачення положення пункту 1 частини першої
статті 131 Конституції України стосовно внесення Вищою радою юстиції подань про
призначення суддів на посади (справа про призначення суддів)»досліджуючи спірне
питання із застосуванням історичного тлумачення, Конституційний Суд України
встановив, що граматичне тлумачення понять "призначення" та
"обрання" дає змогу визначити їх відмінності. Під словом "призначення"
розуміється розпорядження на право заміщення якоїсь посади, надання офіційного
права займати якусь посаду, виконувати визначені обов'язки (Словник української
мови, Новий тлумачний словник української мови тощо).

Отже,
суд приходить до висновку, що постанови Верховної Ради України є певною
документальною формою встановлення, зміни чи припинення трудових правовідносин,
в які вступає особа при призначенні її на посаду члену Центральної виборчої
комісії чи звільнення з цієї посади.

Одним
із способів захисту порушених прав осіб, яких звільнено з публічної служби, є
скасування або визнання нечинним відповідного акта суб'єкта владних повноважень
(за статтею 104 Кодексу адміністративного судочинства України). Згідно
визначенню понять, наведених у ст. 3 КАС України, публічна служба -це
діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична
служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки
Крим, органах місцевого самоврядування.

Як
вже зазначалось судом, підстави та припинення повноважень членів ЦВК
встановлено ст. 30 Закону України «Про Центральну виборчу комісію», додаткові
підстави для припинення таких повноважень законом не передбачено.

Конституційний
Суд України у своєму рішенні від 09.07.98р. «Справа за конституційним
зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення
частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про
тлумачення терміну «законодавство»)» встановив, що особливістю правового
регулювання трудових відносин є те, що вони регламентуються розгалуженою
системою нормативних актів, прийнятих органами різних рівнів, у тому числі за
участю трудових колективів та профспілок. Проте, найбільш соціально важлива
частина трудових відносин, яка охоплюється конституційним поняттям «засади
регулювання праці і зайнятості», визначається лише законом.

Як
вбачається з матеріалів справи, приводом для прийняття Верховною Радою України
постанови від 08.12.04р. № 2224-IV «Про дострокове припинення повноважень
членів Центральної виборчої комісії», якою достроково припинено повноваження
члена Центральної виборчої комісії ОСОБА_1, стало рішення Верховного Суду
України від 03.12.04р. «Про визнання дій Центральної виборчої комісії по
встановленню результатів повторного голосування з виборів Президента України та
складанню протоколу про результати повторного голосування з виборів Президента
України від 24 листопада 2004 року неправомірними».

Згідно
п. 22 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади
цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними
або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Конституція
України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою
діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов'язків
держави (статті 3, 16, 22). Така відповідальність не зводиться лише до
політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а
має певні ознаки юридичної відповідальності як застосування заходів
публічно-правового (в даному випадку - конституційно-правового) характеру до
держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов'язків.

Загальновизнаним
є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на
цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Зазначені
питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими
актами, а отже прийняття Верховною Радою України постанови про дострокове
припинення повноважень членів ЦВК не може бути визнана судом такою, що прийнята
із дотриманням норм трудового права, оскільки така процедура припинення
повноважень членів ЦВК та їх подальше звільнення не врегульована нормами трудового
законодавства, а також спеціальними нормами права, закріплені в Законі України
«Про Центральну виборчу комісію».

Такий
висновок суду також ґрунтується на тому, що Конституція України серед
повноважень Верховної Ради України безпосередньо не передбачає здійснення
контролю за діяльністю Центральної виборчої комісії та притягнення її членів до
відповідальності, а правом надавати собі додаткові контрольні повноваження
шляхом прийняття відповідного закону Верховна Рада України не наділена.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Центральну виборчу комісію»комісія є
колегіальним державним органом, який здійснює свої повноваження самостійно,
незалежно від інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
їх посадових та службових осіб.

Підставами
для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.
Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів суб'єктів
правовідносин, на регулювання яких видано спірний акт.

Акт
державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто
офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований
на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для
суб'єктів цих відносин.

Держава
гарантує працездатним громадянам правовий захист від необгрунтованої відмови у
прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні
роботи (ст. 51 КЗпП України).

Зміст
права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя
працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43
Конституції України). Це право забезпечується обов'язком держави створювати
громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у
виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми
професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до
суспільних потреб.

Однак
це конституційне право громадянина не може пов'язуватись лише з певною формою
трудового договору, який укладається громадянином відповідно до його
волевиявлення, або процедурою прийняття відповідного акту про призначення на
посаду чи звільнення з посади.

Загальні
підстави розірвання трудового договору з боку керівника органу передбачені у
ст. 40 КЗпП України; статтею 41 КЗпП України встановлені додаткові підстави
розірвання трудового договору. Слід мати на увазі, що керівник органу, на
відміну від державного службовця, позбавлений права на свій розсуд розірвати
службові відносини. Він вправі лише за своєю ініціативою звільнити державного
службовця за наявності підстав, передбачених зазначеною статтею.

Відповідно
до пункту 31 частини першої статті 106 Конституції України повноваження
Президента України визначаються лише Основним Законом України. На цю обставину
Конституційний Суд України неодноразово вказував у своїх рішеннях, зокрема у
Рішенні від 10 квітня 2003 року N 7-рп/2003 (справа про гарантії діяльності
народного депутата України), де сказано, що "повноваження Президента
України вичерпно визначені Конституцією України, а це унеможливлює прийняття
законів, які встановлювали б інші його повноваження (права та обов'язки)",
та в Рішенні від 7 квітня 2004 року N 9-рп/2004 (справа про Координаційний
комітет), в якому вказано, що повноваження Президента України, як і
повноваження Верховної Ради України, визначаються Конституцією України.

Статтею
106 Конституції України визначено, що Президент України на основі та на
виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є
обов'язковими до виконання на території України. З урахуванням положень,
встановлених розділом V Конституції України, Президент, складаючи присягу, є
гарантом додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
Таким чином, встановлення Законом України «Про особливості застосування Закону
України «Про вибори Президента України»при повторному голосуванні 26 грудня
2004 року»та «Про вибори Президента України»зобов'язання Президента України
достроково припинити повноваження діючих членів ЦВК є неправомірним.

Згідно
частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією
межах і відповідно до законів України. Частина друга статті 19 Конституції
України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Зазначені
конституційні вимоги поширюються на всі без винятку органи державної влади, у
тому числі й на компетенцію Верховної Ради України.

Відповідно
до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно
до п. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Враховуючи
викладене, суд приходить до висновку, що постанова Верховної Ради України від
08.12.04р. № 2224-IV «Про дострокове припинення повноважень членів Центральної
виборчої комісії», якою достроково припинено повноваження члена Центральної
виборчої комісії ОСОБА_1 є протиправною.

Вирішуючи
питання про спосіб відновлення порушеного права позивача на публічну службу суд
виходить з наступного.

Захист
прав в адміністративному судочинстві має бути ефективним. Це означає, що
задовольняючи адміністративний позов суд повинен вжити всі заходи для поновлення
порушеного права.

Згідно
пунктів 1,2 частини другої статті 162 КАС України у разі задоволення
адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними
рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності
і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про
поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу
його здійснення; про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Перераховані
повноваження необхідно розглядати в контексті положень статті 3 Конституції
України, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод
людини є головним обов'язком держави в особі її органів, до яких належать і
органи судової влади, а також в контексті частини першої статті 2 КАС України,
що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні
ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Проте,
відповідно до правового принципу щодо дії в часі актів законодавства, а також з
врахуванням спеціальної процедури призначення членів ЦВК згідно Закону України
«Про Центральну виборчу комісію»та з огляду на чинність постанови Верховної
Ради України від 08.12.04р. № 2225-IV «Про призначення на посади членів
Центральної виборчої комісії», вимоги позивача про поновлення його на роботі на
посаді члена ЦВК не підлягають задоволенню.

За
таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог
позивача.

Керуючись
ст. 94, ч. 3 ст. 160, ст.ст. 161-163 КАС України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити
частково адміністративний позов.

Визнати
протиправною та скасувати Постанову Верховної Ради України від 8 грудня 2004
року № 2224-ІV «Про дострокове припинення повноважень членів Центральної
виборчої комісії»в частині припинення повноважень члена Центральної виборчої
комісії ОСОБА_1.

Відмовити
ОСОБА_1 в поновленні на посаді члена Центральної виборчої комісії.

Стягнути
з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) судові витрати у
розмірі 1 гривня 70 копійок.

На
постанову може бути подана апеляційна скарга в порядку ст.186 КАС України
шляхом подання заяви про апеляційне оскарження постанови протягом 10 днів з дня
її проголошення чи складення повного тексту постанови та наступного подання
апеляційної скарги протягом 20 днів з дня подання заяви про апеляційне
оскарження.

Постанова
набирає законної сили у порядку встановленому ст. 254 КАС України.

Головуючий суддя
В.І. Келеберда

Судді
Я.І. Добрянська

В.М.
Кочан