Справа № 2а-16/2008
Суддя: Квітка О.М.
Дата ухвалення: 2008-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

Іменем України

16.01.08 року. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у
складі головуючого судді Квітки О.М. при секретарі Пономаренко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Олександрії
адміністративний позов ОСОБА_1на
дії УМВС України в
Кіровоградській області Олександрійського РВ УМВС в Кіровоградській області,
та Державного казначейства
України, -

У С Т А Н О В И В:

Позивач просить зобов'язати відповідача внести зміни в розрахунок грошового утримання на момент
звільнення, збільшивши надбавку за особливі умови служби до 50%, включивши 15%
надбавку за таємність, а також 30% надбавку за безперервну службу та 33,3%
премію, провести перерахування пенсії
з врахуванням 5% за втрату 25% працездатності та стягнути 21970 грн.
недосплаченої зарплати та 250 грн. витрат за проведення аудиту.

Вимоги мотивує наступним:

Весною 2006 року звернувся
до суду про перерахунок пенсії за період
служби з 1990 до 24.05.05 року в органах внутрішніх справ.

20.04.06 року Ленінський районний суд
м. Кіровограда виніс
постанову, якою відмовив в
задоволенні позову, керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України. Судове
рішення набрало законної сили.

Суд мотивував своє рішення тим, що щомісячна надбавка за
бездоганну службу в органах внутрішніх справ у відсотках до грошового
забезпечення, згідно Указу Президента України
№389/2003 від 5.05.03 року не є обов'язковим, а є лише заохоченням, що виплачується
працівникам, які мають високі досягнення у службовій
діяльності.

Дані надбавки в період служби не встановлювалась
та не виплачувалась, тому суд вважає
розмір встановленої пенсії правильним, а його право не порушеним.

Вважає, що ці виплати носили
загальний та обов'язковий характер, передбачались під час прийняття законів про Державний бюджет України на наступні роки

Таким чином він недотримував грошове забезпечення не за
виною органу, який нарахував пенсію, а
органу, де проходив службу та звільнявся.

Відповідач позов не визнає в повному обсязі.

Мотивує наступним: відповідно до п.
3 Указу Президента України від 4.10.96 №926, надати право керівникам органів
внутрішніх справ у межах асигнувань, що виділяються на утримання цих органів:

а) установлювати: надбавки особам рядового і
начальницького складу органів внутрішніх справ за особливі умови служби, кваліфікацію, професійний
ризик та виконання особливо важливих
завдань - до 50 відсотків окладів грошового забезпечення,

б) преміювати осіб рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ
відповідно до їх
особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання, створеного у
розмірі чотиримісячного фонду грошового забезпечення,
без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами.

Згідно з п. 1 Указу Президента України від 24.04.03 року №370, надати Міністрові внутрішніх справ України
право встановлювати працівникам органів внутрішніх
справ України щомісячні надбавки за безперервну службу в органах внутрішніх справ у відсотках до грошового
забезпечення, які мають високі результати
у службовій діяльності, залежно від стажу служби.

Посилання позивача на Указ
Президента України від 5.05.03 №389 є безпідставним,
так як він поширюється на військовослужбовців, а позивач був не
військовослужбовцем, а особою начальницького складу ОВС.

Порядок виплати надбавки за роботу в
умовах режимних обмежень (за таємність, як зазначає позивач) визначається
Постановою КМУ від 15.06.94 №414. Відповідно до п. 2 зазначеної Постанови, витрати на виплату зазначеної компенсації державні органи та інші бюджетні
установи і організації здійснюють у межах
бюджетних асигнувань, виділених на їх утримання.
Згідно з п. 5 Положення затвердженого Постановою КМУ №414 від 15.06.94, персональний склад осіб, які працюють в
умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначається державним
органом, підприємством, установою, організацією, де працюють особи.

З викладеного видно, що встановлення
даних додаткових видів грошового забезпечення є правом керівника ОВС, а не обов'язком, і тому вимоги
позивача про зобов'язання УМВС щодо їх встановлення є
безпідставними і не ґрунтуються на
законодавстві.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням
адміністративного судочинства є захист прав
фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. Тобто, позивач може
звернутись до суду для захисту прав
встановлених нормами матеріального права, але встановлення зазначених позивачем додаткових видів грошового
забезпечення є правом керівника ОВС.
Виходячи з позовної заяви позивач просить суд зобов'язати керівників ОВС
скористатись своїм правом, а про порушення прав позивача у позові не йдеться.

Вимога позивача про зобов'язання
виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку в кількості 16 діб за
1990 рік є безпідставною та не ґрунтується
на нормах законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону
України „Про міліцію”, порядок та умови проходження служби в міліції
регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів
внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 56 Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом ОВС УРСР, затвердженого постановою КМ УРСР від
29.07.91 №114, особам середнього, старшого і вищого начальницького складу,
звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у
році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається
відповідно до пункту 51 цього Положення.

Позивач звільнений з ОВС за п. 64
„б” Положення - через хворобу, а тому відповідно до абз. 1 п. 56 Положення, позивач мав право
отримати чергову відпустку у році звільнення але позивачем відпустка у році звільнення використана.

Відповідно до абз. 2 п. 56 Положення,
особам рядового і начальницького складу (крім осіб, указаних в абзаці першому п. 56 Положення), які
звільняються з органів внутрішніх
справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до
законодавства. Тобто, в даному пункті
йдеться лише про компенсацію за невикористану відпустку у році звільнення особам рядового і начальницького складу
крім осіб середнього, старшого і
вищого начальницького складу. Позивач звільнений з ОВС в званні майор міліції і згідно з п. 2 Положення, є особою
старшого начальницького складу, а тому не має права на компенсацію за
невикористану відпустку.

Позивач просить суд зобов'язати зробити перерахунок з урахуванням 5% за втрату 25%
працездатності під проходження служби в ОВС. Але позивач не вказує, що УМВС
повинно йому перерахувати та за який період. До того ж, позивач звільнений з
ОВС 24.05.05, а відповідно до довідки МСЕК №000319 огляд проводився 6.07.05
року і ступінь втрати працездатності встановлено 6.07.05 тобто, після звільнення, а
тому дана довідка не може бути підставою для перерахунку грошового забезпечення, крім того, дана вимога позивача не ґрунтується на нормах законодавства.

Позивачем при поданні позову
пропущений строк звернення до адміністративного суду. Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод
та інтересів особи встановлюється річний
строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України, пропущення строку звернення
до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови, якщо на
цьому наполягає одна із сторін. Позивач звільнений з ОВС 24.05.05 року, але
звернувся до суду з позовом до УМВС та Олександрійського РВ у 2007 році, поважних причин пропуску строків звернення до
адміністративного суду не надав.

Представник Олександрійського РВ УМВС в
Кіровоградській області проти позову заперечує, мотивує тим же.

Представник Державного
казначейства України в судове засідання не з'явився, але керівництво направило
листа з просьбою розглянути справу у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, доводи сторін суд вважає, що позов підлягає
частковому задоволенню з наступних підстав.

Позивач відмовився від вимог щодо оплати невикористаної відпустки.

З представлених матеріалів видно, що позивач
працював на посаді старшого оперуповноваженого групи КМСН Олександрійського
РВ УМВС України в Кіровоградській області.

28.06.06 року він за вислугою років був звільнений з органів внутрішніх справ
на пенсію.

Відповідно до вимог п. б ст. 12
ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких
інших осіб» має право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону (особи
начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону
України „Про міліцію”, порядок та умови проходження служби в міліції
регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів
внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, в тому числі й
оплата праці.

Згідно з п. 1 Указу Президента України від 24.04.03 року №370, надати Міністрові внутрішніх справ України
право встановлювати працівникам органів внутрішніх
справ України щомісячні надбавки за безперервну службу в органах внутрішніх справ у відсотках до грошового
забезпечення, які мають високі результати
у службовій діяльності, залежно від стажу служби.

Зазначені надбавки мають обов'язковий характер за винятком персонального
депреміювання особи (п. 1.1 Наказу МВС №195 за 29.03.05 року).

При проходженні служби позивачу невірно проводилося нарахування заробітної
плати, що видно з висновку спеціаліста.

З висновку спеціаліста видно, що починаючи з січня 2001 року до 24.05.05 року позивачу була нарахована
заробітна плата в розмірі 29327,23 грн., а повинна була бути нарахована в
розмірі 44159,6 грн., в тому числі: за безперервну службу - 7331,81; премія -
7331,81; та борг за травень 2005 року 168,8 грн.

Нарахування заробітної плати на момент звільнення на місяць повинне бути в
розмірі 1254,6 грн.

Це передбачено п. 2 ст. 9 ЗУ №2011-XII за 20.12.91 року, де зазначено:
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види
забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює
закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за
військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення
посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер,
премія.

П. 3 зазначеної статті передбачено, що грошове забезпечення підлягає
індексації відповідно до закону.

Ст. 12 ЗУ N328-V «Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей» передбачені гарантії соціального і
правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей: Військовослужбовці
користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих
прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з
урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із
захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги,
гарантії та компенсації, які не можуть бути скасовані чи призупинені без їх
рівноцінної заміни.

Таким чином, відповідачем безпідставно призупинено пільги, гарантії та
компенсації без їх рівноцінної заміни.

При звільненні позивач був обстежений лікарнею МВС, якою установлено, що за
час проходження служби в МВС він отримав захворювання, у зв'язку з чим втратив 25% працездатності.

При нарахуванні пенсії зазначене захворювання відповідачем не враховане.

Доводи відповідача про те, що висновок зроблений після звільнення позивача
суд не може покласти в основу рішення, так як обстеження позивача проводилося
саме для установлення втрати ним працездатності саме за час служби.

А тому дії відповідача в цій частині являються незаконними.

Таким чином, доводи позивача про належне нарахування заробітної плати
обґрунтовані.

Суд вважає, позивачем не пропущений звернення до суду,
так як його дії після звільнення свідчать, що він намагався вирішити спір, про
що свідчить його звернення до суду про перерахунок пенсії.

А тому позов необхідно задовольнити.

На підставі ч. 3 ст. 43, ст. 13 Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби та деяких
інших осіб”, п. 6 постанови КМУ України від 17 липня 1992 р. №393, керуючись ст.ст. 160 - 163 , 181
Кодексу Адміністративного Судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1на дії УМВС
України в Кіровоградській області задовольнити частково.

Стягнути з УМВС України в
Кіровоградській області
на користь ОСОБА_121970 грн. недосплаченої зарплати та
250 грн. витрат за проведення аудиту.

Зобов'язати Управління міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області
провести перерахування пенсії ОСОБА_1. з дня звільнення на
пенсію відповідно до Закону України
від 4.04.06 року №3591-1V(3591-15) „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби та деяких інших осіб” з часу першого звернення про таке
призначення.

Стягнути з УМВС України в
Кіровоградській області
3,4 грн. судового збору на користь держави та 3,4 грн. на користь Олександрійського УДК за інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи на рахунок 0006, код платежу
- 22050000, код - 24146085, МФО - 823016.

Заяву про апеляційне оскарження
постанови суду до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду може
бути подано протягом десяти днів з дня проголошення. Апеляційна скарга на
постанову суду подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного
суду протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження через Олександрійський міськрайонний суд.

Головуючий: