Справа № 22а-229/2007
Суддя: Лакіза Г.П.
Дата ухвалення: 2007-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 22а-229/2007 Головуючий
у першій інстанції - Косач
Категорія - адміністративна Доповідач - Лакіза Г.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2007
року

Апеляційний суд
Чернігівської області

у складі:

головуючого - судді: Позігуна М.І.

суддів: Лакізи Т.П., Мельниченка Ю.В.

при секретарі: Вареник О.М.

з участю:
позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Хропатого Б.П.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2007
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, третя
особа - Управління
оперативної служби УМВС України в Чернігівській області, про поновлення на
службі, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2003 року ОСОБА_1.
звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати незаконним наказ в.о.
начальника УМВС України в Чернігівській області № 23 від 18.02.2003
р. про звільнення його у запас, і зобов'язати останнього поновити його на
службі. Свої вимоги він обґрунтовував тим, що цим наказом суб'єкт оскарження
звільнив його з посади начальника відділення управління карного розшуку УМВС
України в Чернігівській області на підставі п. "ж" ст. 64 Положення
про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
України (за власним бажанням). Наказ є незаконним, оскільки відповідно до п. 68 названого
Положення його мали звільнити через 3
місяці після отримання його попередження про звільнення. Крім того, його
звільнили в період тимчасової непрацездатності. Оскарження вищевказаного наказу
начальнику УМВС України в Чернігівській області не призвело до задоволення його
вимог.

2

Постановою
Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2007
року, що оскаржується, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 на неправомірні
дії УМВС України в Чернігівській області та про поновлення на службі.

У березні 2007 року ОСОБА_1.
звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову
Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2007
року і прийняти нову постанову, якою задовольнити його позов. В
обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1. посилається на порушення місцевим
судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до прийняття
незаконної постанови, на недоведеність обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважав встановленими, та на неналежну оцінку доказів
по справі.

В засіданні
апеляційного суду позивач підтримав апеляційну скаргу; представник відповідача
апеляційну скаргу не визнав та вважав рішення суду законним та обґрунтованим.

Суд першої
інстанції встановив, що ОСОБА_1. пропустив процесуальний строк звернення до
суду з поважних причин, оскільки з дня звільнення - з 18 лютого2003 p., і по 26 травня 2003 р. включно він
був тимчасово непрацездатним через хворобу.

Відмовляючи в
задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що керівництво УМВС
України в Чернігівській області при звільненні позивача діяло в межах своїх
повноважень і не допустило порушень норм діючого законодавства, оскільки ні
Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів
внутрішніх справ, ні Закон України „Про міліцію", ні Дисциплінарний статут
органів внутрішніх справ, не містять заборони звільнення зі служби за власним
бажанням до спливу 3-х місячного
терміну після подання рапорту про звільнення за командою та під час знаходження
на лікарняному. Місцевий суд також дійшов висновку про те, що намір позивача
звільнитися зі служби за власним бажанням викликано наміром уникнути подальшого
проведення відносно нього службової перевірки, що є поважною причиною, що
перешкоджає виконанню ним службових обов'язків, і що це підтверджується
подальшими діями позивача, який в наступний робочий день після подання рапорту
про звільнення на службу не вийшов, 19.02.2003
р. був ознайомлений з наказом про звільнення, і в той же день він отримав
обхідний листок, здав всю документацію, отримав заробітну плату з остаточним
розрахунком та трудову книжку, і не повідомив про перебування його в цей час на
лікарняному.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи
апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню в зв'язку невідповідністю висновків суду обставинам
справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

По справі
встановлено, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 14.09.1992 р. по 18.02.2003 p., і відповідно до
наказу в.о. начальника УМВС України в Чернігівській області від 18.02.2003 р. № 23 о/с

3

він був
звільнений за п. „ж" ст. 64
Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабміну УРСР від 29.07.1991 р. № 114 (за власним
бажанням) на підставі його рапорту від 14.02.2003
р. (а.с. 34, 5,
17-18). При цьому в рапорті про звільнення позивачем не вказана
дата, з якої він просить звільнити його зі служби (а.с.34). 26.05.2003 р. ОСОБА_1.
звернувся до начальника УМВС України в Чернігівській області з рапортом, в
якому просив скасувати наказ про його звільнення, посилаючись на те, що рапорт
про звільнення поданий ним не з власної волі, що станом на 18.02.2003 р. - на момент
звільнення, він був тимчасово непрацездатний, і просив поновити його на службі
(а.с. 19). За
висновком службового розслідування від 23.06.2003
р. позивачу відмовлено в поновленні на службі, про що його письмово
повідомлено листом від 24.06.2003
р. (а.с.35-37, 6).

Колегія суддів
апеляційного суду вважає, що даний наказ підлягає скасуванню як протиправний, а
позивач підлягає поновленню на службі. При цьому апеляційний суд виходить із
наступного.

Згідно з пунктом
68 Положення про
проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
Української РСР, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання
звільнитися зі служби за особистим бажанням, попереджають прямого начальника
органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до
дня звільнення, про що подають рапорт за командою. За змістом вказаного пункту
Положення, дотримання трьохмісячного строку при звільненні осіб, на яких воно
поширюється, за вищеописаних обставин по цій справі, є обов'язковим як для
заявника, так і для суб'єкта оскарження. Відповідно до зазначеної норми,
протягом трьохмісячного строку попередження ОСОБА_1. вправі був відкликати свій
рапорт про звільнення за власним бажанням. Він же був звільнений з органів МВС
за власним бажанням з 18.02.2003
р. на підставі рапорту від 14.02.2003
p., внаслідок
чого він був позбавлений законного права відкликати свій рапорт про звільнення
протягом тримісячного строку попередження. Крім того, в період з 18 лютого по
26 травня 2003 р. позивач був тимчасово непрацездатним в зв'язку з хворобою, що
підтверджується листками непрацездатності (а.с. 12-16), що є поважною причиною,
з якої ОСОБА_1. своєчасно не звернувся за захистом його прав як до керівництва
УМВС України в Чернігівській області, так і до суду. При вирішенні справи суд
першої інстанції також не врахував викладених в ухвалі Вищого адміністративного
суду України від 10.10.2006 р. (а.с.149) висновків і мотивів, з яких були
скасовані рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16.10.2003 p., яким
було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1, та рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 09.01.2004 p., яким було
зобов'язано УМВС України в Чернігівській області змінити дату звільнення
ОСОБА_1 з 18.02.2003 р. на 14.05.2003 p., хоча такі
висновки і мотиви відповідно до ч.5 ст. 227 КАС України, є обов'язковими для
суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

4

Посилання
представника відповідача на наявність перешкод для виконання позивачем
службових обов'язків в зв'язку з результатами службового розслідування у
відношенні ОСОБА_1 від 28.02.2003 р. (а.с. 190-191), не можна визнати
обґрунтованими з наступних підстав. По-перше, позивач був звільнений саме за
власним бажанням, а не з дискредитуючих його підстав. По-друге, докази про
ознайомлення ОСОБА_1 з
названими результатами службового розслідування, відсутні. По-третє, за
висновками службового розслідування (а.с. 190-191) вказується на наявність в
діях ОСОБА_1 ознак корупції або корупційних діянь, проте відповідно до вимог
Закону України „Про боротьбу з корупцією" протокол про вчинення
корупційних діянь щодо ОСОБА_1 не складався, до адміністративної або
кримінальної відповідальності за вчинення таких діянь в установленому вказаним
Законом або Кримінальним кодексом, він не притягувався, незважаючи на
встановлені Законом України „Про боротьбу з корупцією" обов'язки та
відповідальність керівників установ вживати заходів до припинення таких діянь
та притягнення винних осіб до відповідальності.

За наведених
обставин оскаржене рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову ОСОБА_1

Висновок суду
першої інстанції в частині необхідності поновлення ОСОБА_1. строку звернення до
суду за захистом порушеного права є вірним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.
195, 196, п.3 ст. 198, п.3 та 4 ст. 202, ст.ст. 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Постанову
Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2007
року скасувати.

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ в.о. начальника Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Чернігівській області від 18.02.2003 року № 23 о/с в
частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділення Управління карного
розшуку УМВС України в Чернігівській області.

Зобов'язати
Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області
поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділення Управління карного розшуку
УМВС України в Чернігівській області.

Постанова
набирає законної сили після проголошення і може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня
складання її в повному обсязі.