Справа № 2а-1375/2008
Суддя: Данилова М.В.
Дата ухвалення: 2008-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а-1375/08

“04”квітня 2008
року м. Харків

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого
- Судді Данилової М.В.,

при
секретарі - Ланцевич Я.П. ,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ФОП ОСОБА_1
до ДПІ у Московському районі м. Харкова про визнання нечинними актів
індивідуальної дії,

встановив :

Позивач звернувся
до суду з адміністративним позовом про визнання нечинними актів індивідуальної
дії: податкового повідомлення-рішення від 31.10.2007 р. №/0;
податкового повідомлення-рішення від
31.10.2007 р. №/0; податкового повідомлення-рішення від 31.10.2007 р. №/0.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю та безпідставністю
прийнятих податкових повідомлень-рішень через їх невідповідність чинному
законодавству. На думку позивача податковим органом під час перевірки було
зроблений хибний розрахунок обсягу виручки Позивача, який перебував на
спрощеній системі оподаткування шляхом сплати єдиного податку та здійснював
торгівельну діяльність на засадах договорів комісії, що стало приводом для
переведення Позивача без законних підстав на загальну систему оподаткування з
покладанням на нього обов'язків щодо сплати податку на додану вартість та
податку з доходів фізичних осіб з доходу, отриманого від здійснення
підприємницької діяльності.

Рішення податкового органу у частині нарахування податку
з доходів фізичних осіб з доходів найманих працівників Позивач вважає безпідставним,
виходячи з наступного. Відповідачем під час перевірки не встановлено, які саме
наймані працівники були зареєстровані приватними підприємцями, не встановлено
факту отримання жодним з найманих працівників Позивача доходів від
підприємницької діяльності, що саме і є порушенням норм Закону «Про податок з
доходів фізичних осіб» під час застосування податкової соціальної пільги.
Позивач застосовував податкові соціальні пільги на підставі отриманих заяв
найманих працівників, через що не несе відповідальності за порушення вимог
зазначеного закону в зв'язку із застосуванням таких пільг. Крім того, Закон
«Про податок з доходів фізичних осіб» не містить положень, які встановлюють
механізм перевірки та зобов'язують роботодавця (в ролі якого виступає Позивач)
будь-яким чином перевіряти правомірність та обґрунтованість подання йому
найманими працівниками заяв про застосування податкової соціальної пільги.

Відповідач проти
позовних вимог заперечує, на підтвердження своєї позиції надав заперечення на
позовну заяву, де вказує, що перевіркою встановлено неправомірне застосування
Позивачем спрощеної системи оподаткування через порушення вимог ст. 1 Указу
Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 р. № 727/98, а саме: Позивач
отримував на розрахунковий рахунок за здійснення операцій з реалізації
продукції та товарів за договорами комісії виручку, яка включає в себе в тому
числі і суму комісійної винагороди, що перевищує 500 тис. грн., чим самим
перевищив граничний обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг). В
зв'язку з чим Позивач повинен був перейти на загальну систему оподаткування, нараховувати
та сплачувати податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності за
ставкою 13 % у 2004-2006 році, 15 % у 1-2 кв. 2007 року відповідно до Закону
«Про податок з доходів фізичних осіб»; зареєструватися, нараховувати,
сплачувати до бюджету та надавати податкову звітність з податку на додану
вартість відповідно до Закону «Про податок на додану вартість».

Також відповідач зазначає, що оскільки підприємництво -
це систематична, ініціативна на власний ризик господарська діяльність, найманий
працівник, який зареєстрований як приватний підприємець, незважаючи на
отримання або не отримання доходів від такої діяльності, не має права на
застосування податкової соціальної пільги до отримуваних ним доходів у вигляді
заробітної плати. Наймані працівники окрім трудових відносин мали з Позивачем
ще й господарські відносини, тому Позивач повинен знати про отримання ними
доходів від підприємницької діяльності.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника
позивача і представників відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив,
що ДПІ у Московському районі м.Харкова проведено планову перевірку
фінансово-господарської діяльності з питань дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період 01.04.2005 р. по 30.06.2007 р., про що складено Акт від
23.10.2007 р. № 5135/172/. На підставі висновків Акту Відповідачем
прийняті податкові повідомлення-рішення від 31.10.2007р.: №/0 на суму
податкового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 2073235,00 грн.
та штрафних санкцій в розмірі 1041207,50 грн.; № /0 на суму
податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб з доходів від
підприємницької діяльності в розмірі
48721,34 грн.; № /0 на
суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в розмірі
160,92 грн. та штрафних санкцій в розмірі 321,84 грн.

Підставою для нарахування ФОП ОСОБА_1 податку на додану
вартість та податку з доходів фізичних осіб з доходів від підприємницької діяльності Відповідач
визначив порушення з боку Позивача вимог ст. 1, ст. 5 Указу Президента
"Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого
підприємництва", а саме: перевищення у 1 кварталі 2005 р. і у
впродовж періоду 01.04.2005р. - 30.06 2007р. граничної суми
виручки, отриманої на розрахунковий рахунок за здійснення операцій з продажу
продукції, - 500 тис. грн., яка дозволяє перебувати на спрощеній системі. Таке
перевищення виникло за рахунок того, що до обсягу виручки Позивачем
враховувалися лише суми комісійної винагороди, а суми отримані за реалізований
товар до обсягів виручки не враховувались.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено під
час судового розгляду, позивач як у 1 кварталі 2005
р., так і в період 01.04.2005 р. - 30.06 2007 р. здійснював
діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності. Фактично в
цей час Позивач здійснював реалізацію продуктів харчування та канцтоварів за
договорами комісії (копії договорів залучені до справи). Ї

Згідно з актом перевірки відповідачем встановлено, що в
ці періоди суми виручки від реалізації продукції (товарів, послуг), що надійшли
на розрахункові рахунки Позивача, перевищували 500 тис. грн. в календарний рік.
При цьому відповідачем до виручки від реалізації були віднесені усі надходження
на рахунки як у вигляді торгового виторгу за здійснення операцій з продажу
товарів, так і суми комісійної винагороди. Виходячи з таких сум, розрахованих
як виручка від реалізації продукції (товарів, послуг), за висновками
Відповідача Позивач не мав права застосовувати спрощену
систему оподаткування, а повинен був перейти на
загальну систему оподаткування і, як наслідок, нараховувати, сплачувати та
надавати податкову звітність з податку на додану вартість відповідно до
положень Закону України від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість», та податку з доходів фізичних осіб в частині оподаткування доходів,
отриманих від підприємницької діяльності відповідно до положень Декрету
Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 р. №13-92 «Про прибутковий податок з
громадян» та Закону України від 22.05.2003 р. № 889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб».

Проте такий висновок відповідача є помилковим, враховуючи
наступне.

Відповідно до умов договорів
комісії (договір № 1 комісії на реалізацію продукції від 03.01.2005р., договір
№ 1 комісії на реалізацію продукції від 01.01.2005р., договір №1 комісії на
продаж продукції від 01.04.2005р., №1 комісії на продаж продукції від
01.07.2005р., договір №1 комісії на продаж продукції від 01.10.2005р., договір
№1 комісії на продаж продукції від 01.01.2006р., договір №1 комісії на продаж
продукції від 01.03.2006р., договір №1 комісії на продаж продукції від
01.07.2006р., договір №1 комісії на продаж продукції від 01.10.2006р., договір
№1 комісії на продаж продукції від 01.01.2007р.), виключно за якими здійснював реалізацію Позивач, який як
комісіонер зобов'язується від свого імені за
дорученням комітента, в інтересах останнього, реалізовувати партії продукції,
отримані від комітента; виступаючи від свого імені комісіонер самостійно
укладає угоди купівлі-продажу з третіми особами (покупцями). Пунктом 5.1.
договорів визначена винагорода комісіонера: за виконання доручення комітент сплачує
комісіонерові винагороду у розмірі від 5 % до 0,5 % від суми угоди з покупцем.

Як встановлено судом, виконання позивачем своїх
зобов'язань в якості комісіонера за договорами комісії здійснювалося так:
позивач знаходив покупця на продукцію комітента, після чого реалізовував
прийняту на комісію продукцію комітента в інтересах та за рахунок останнього.
Один раз на місяць він надавав комітентові звіти з зазначенням обсягів
реалізованої продукції та суми комісійної винагороди. Кошти за реалізовану
продукцію поступали від покупців до комісіонера (позивача), який після
утримання з них своєї комісійної винагороди решту перераховував комітенту -
власнику реалізованої продукції.

Положеннями ст.1011 Цивільного кодексу
України передбачено, що за договором
комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони
(комітента) за плату вчинити один або декілька правочинів від свого імені, але
за рахунок комітента. Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі
і порядку, встановленим в договорі комісії (ст. 1013 ЦК України). Як вбачається
зі змісту ст.ст. 1018, 1020 та 1022 ЦК України все майно, в тому числі і
грошові кошти, які надійшли до комісіонера від третіх осіб для комітента, є
власністю комітента та підлягають передачі йому від комісіонера.

Отже, позивач за укладеними договорами комісії лише надавав послуги по
вчиненню правочинів від свого імені, але за рахунок комітентів, та за надання
своїх послуг отримував комісійну винагороду.

Згідно ст. 1 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого підприємництва», виручкою від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення
операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Для цілей оподаткування під продажем товарів
розуміються будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами
купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які
передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію,
незалежно від строків її надання, а також операції з безплатного надання
товарів. Не вважаються продажем операції з надання товарів у межах договорів
комісії, схову (відповідального зберігання), доручення, інших цивільно-правових
договорів, які не передбачають передачу прав власності на такі товари (п. 1.31
ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції
Закону України від 22.05.97 р. № 283/97-ВР).

Таким чином, суд дійшов до висновку, що виручкою комісіонера під час
реалізації продукції за договором комісії може бути лише сума комісійної
винагороди за виконання доручення. Виручкою фізичної
особи-підприємця, який здійснює на підставі договорів комісії реалізацію продукції,
належної комітентам, не могуть вважатися грошові кошти, які надходять
комісіонеру від третіх осіб і належать комітенту.

Посилання відповідача на те, що суми торгового
виторгу за здійснення операцій з продажу товарів є виручкою Позивача, який є
комісіонером, з огляду на те, що саме Позивач укладав з покупцями угоди з
продажу продукції, і саме від нього переходило право власності на продукцію,
суд вважає необґрунтованими, оскільки
відповідно до суті комісії комісіонер у відносинах з третіми особами хоча і
виступає від свого імені, проте за рахунок комітента. Тому майно, що надходить
до комісіонера від комітента залишається власністю останнього, під час його
реалізації від імені комісіонера право власності на нього до покупця фактично
переходить від комітента. Відповідно до комітента переходить право власності на
кошти, отримані за таке майно, і вони є виключно виручкою комітента.

На підтвердження обсягів комісійної винагороди, яка є
виручкою позивача, останній надав до суду звіти комісіонера, затверджені
комітентами, акти звірки між Позивачем та комітентами. Крім того, позивачем
надані належним чином завірені копії реєстрів розрахункових документів та
квитанцій до прибуткових касових ордерів, які підтверджують обсяг коштів,
перерахованих останнім комітентам - власникам реалізованої продукції за
договорами комісії. Зазначені документи були досліджені під час судового
розгляду, на підставі них встановлені такі обсяги виручки (суми комісійної винагороди)
позивача:

- за перший
квартал 2005 р. - 90865,00 грн.;

- за 12
місяців 2005 р. - 212350,08, в т.ч. за касовим методом - 199500,23 грн.;

- за 12
місяців 2006 р. - 266834,39, в т.ч. за касовим методом - 265545,00 грн.;

- за 6
місяців 2007 р. - 71195,50 грн., в т. ч. 1615,06 грн. - сума комісійної винагороди.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що під час перевірок позивача
відповідачем було встановлено, що перевищення виручки в розмірі 500 тис. грн., яка дозволяє перебувати на спрощеній
системі, виникло виключно за рахунок сум коштів, отриманих за продукцію,
реалізовану за договорами комісії. Це зазначено, як в Акті від
23.10.2007 р. № 5135/172/, так і в Акті від 17.06.2005 р.
№327/17-241, в якому зафіксовано результати перевірки діяльності Позивача у 1
кварталі 2005 року. Інших надходжень коштів, які перевищували граничний розмір
500 тис. грн., не встановлено.

За наведених обставин, позивач не перевищував обсяг
виручки в розмірі 500 тис. грн. Зважаючи на хибний розрахунок Відповідачем
обсягу виручки позивача, як у 1 кварталі 2005
року, так і в період 01.04.2005 р. - 30.06 2007 р., відсутні
правові підстави для висновку про порушення з боку позивача вимог ст. 1, ст. 5
Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку і
звітності суб'єктів малого підприємництва". Згідно до ст. 6 цього Указу
Позивач, як платник єдиного податку, не є платником податку на додану вартість
та податку на доходи фізичних осіб (для фізичних осіб - суб'єктів малого
підприємництва). В зв'язку з чим не має законних підстав для застосування до
Позивача положень Закону «Про податок на додану вартість», Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» та Закону «Про податок з
доходів фізичних осіб» в частині доходів, отриманих від підприємницької
діяльності.

Підставою для донарахування ФОП ОСОБА_1 податку з доходів
фізичних осіб на доходи найманих працівників відповідно до Акту від
23.10.2007р. № 5135/172/ є порушення позивачем порядку застосування
податкової соціальної пільги, а саме - порушення пп. 6.3.3 (е) п.6.3 ст. 6
Закону «Про податок з доходів фізичних осіб». Як вбачається з акту, під час
перевірки податковим органом було встановлено, що Позивачем неправомірно були
застосовані податкові соціальні пільги до доходів найманих працівників у
вигляді заробітної плати, оскільки наймані працівники зареєстровані як приватні
підприємці.

Судом визнається
необґрунтованою позиція відповідача щодо наявності підстав для донарахування
податку з доходів фізичних осіб, виходячи з наступного.

Відповідно до пп. 6.3.3 (е) п.6.3 ст. 6 Закону «Про
податок з доходів фізичних осіб» податкова соціальна пільга не може бути
застосована до інших доходів платника податків, якщо він отримує упродовж
звітного податкового місяця одночасно такі доходи, як доходи самозайнятої особи
від підприємницької діяльності, а також іншої незалежної професійної
діяльності. Таким чином твердження відповідача, що саме факт реєстрації
працівника приватним підприємцем є достатньою підставою для незастосування до
його доходів у вигляді заробітної плати податкової соціальної пільги,
спростовується наведеною нормою Закону.

Судом встановлено, що позивач застосовував податкові
соціальні пільги виключно на підставі заяв про застосування податкової пільги,
отриманих від найманих працівників (копії цих заяв залучені до справи). Згідно
з пп. 6.3.4. та пп.6.3.5. ст.6 Закону «Про податок з доходів фізичних осіб» якщо у порушення норм цього пункту платник податку при
отриманні доходів, визначених у підпункті 6.3.3 цього пункту, подає заяву про
застосування пільги іншому працедавцю, внаслідок чого податкова соціальна
пільга фактично застосовується також при отриманні інших доходів протягом
будь-якого звітного податкового місяця, то такий платник податку втрачає право
на отримання податкової соціальної пільги за всіма місцями отримання доходу
починаючи з місяця, у якому мало місце таке порушення, та закінчуючи місяцем, у
якому право на застосування податкової соціальної пільги відновлюється. Платник
податку може відновити право на застосування податкової соціальної пільги, якщо
він подає заяву про відмову від такої пільги всім працедавцям із зазначенням
місяця, в якому мало місце таке порушення, на підставі чого окремий працедавець
розраховує та утримує відповідну суму недоплати податку та штраф у розмірі 100
відсотків суми такої недоплати за рахунок найближчої виплати доходу такому
платнику податку, а при недостатності суми такої виплати - за рахунок наступних
виплат. Якщо з будь-яких підстав сума недоплати та штрафу не була утримана за
рахунок доходу платника податку до спливу граничного строку, встановленого
законом для подання річної декларації з цього податку, то сума такої недоплати
і штрафу стягується податковим органом у порядку, визначеному законом. При
цьому право на застосування податкової соціальної пільги до доходу платника
податку відновлюється з податкового місяця, наступного за місяцем, в якому сума
такої недоплати та штраф повністю погашаються.

Працедавець, який на підставі належним чином отриманої
заяви платника податку про застосування пільги застосовує таку пільгу, не несе будь-якої
відповідальності за порушення таким платником податку вимог підпункту 6.3.1
цього пункту, за винятком, коли такий працедавець і такий платник податку є
пов'язаними особами або коли суд встановлює факт змови між таким працедавцем і
таким платником податку, спрямованої на ухилення від оподаткування цим
податком.

Відповідно до наведеного, якщо працівник подав заяву про
застосування податкової соціальної пільги, одержуючи при цьому дохід від
підприємницької діяльності, працедавець звільняється від відповідальності за
застосування до заробітної плати такого працівника податкової соціальної пільги
(винятком є випадок, коли працедавець і працівник є пов'язаними особами або
якщо суд установлює факт змови між працедавцем і працівником). Відповідальність
за таке порушення покладається на такого працівника.

Норми Закону «Про податок з
доходів фізичних осіб» не передбачають можливості відмови працедавця від
застосування податкової соціальної пільги за умови отримання від найманого
працівника відповідної заяви. При цьому працедавець
не зобов'язаний з'ясовувати, чи отримує його найманий працівник доходи від
підприємницької діяльності.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що
відповідачем під час перевірки, результати якої стали підставою для
донарахування податку з доходів фізичних осіб, не встановлено, до заробітної
плати яких працівників була неправомірно застосована податкова соціальна
пільга, хто саме з найманих працівників позивача в жовтні-листопаді 2006 року
та січні-лютому 2007 року (періодах, в яких згідно позиції відповідача
позивачем були неправомірно застосовані податкові соціальні пільги) був
зареєстрований приватним підприємцем та одержував доход від підприємницької
діяльності, на яку саме суму був занижений об'єкт оподаткування через
застосування податкових соціальних пільг.

Таким чином, висновок відповідача про
порушення позивачем норм Закону «Про податок з доходів фізичних осіб» в частині
застосування податкових соціальних пільг є неправомірним.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача
правомірні, обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, Закону
«Про податок з доходів фізичних осіб» , Закону
України «Про оподаткування прибутку підприємств», Закону України «Про податок
на додану вартість», Указу Президента України "Про спрощену систему
оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва"
та керуючись ст.ст. 159, 160,161,163 КАС
України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 до ДПІ у Московському районі м. Харкова про
визнання нечинними актів індивідуальної дії - задовольнити повністю.

Визнати нечинним повністю податкове повідомлення - рішення відповідача від
31.10.2007р. № /0, повідомлення-рішення від 31.10.2007р. №
/0, повідомлення рішення від 31.10.2007р. № /0.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не
було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна
скарга не була подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення
цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному
порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський
окружний адміністративний суд шляхом
подачі в 10-ти денний строк з дня складення постанови в повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України, заяви про апеляційне оскарження і поданням
після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до
апеляційної інстанції або в порядку ч.5 ст. 186 КАС України .

Повний текст постанови складено та підписано 09 квітня
2008 року.

Головуючий
суддя /підпис/ М.В. Данилова

Оригінал
зберігається в справі суду.