Справа № 3/392
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2008-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

місто
Київ

12
год. 30 хв.

21.04.2008 р.
№ 3/392

ОСОБА_2

Окружний
адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Блажівської Н. Є.
при секретарі Серпутько Т. С.

за
участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1.
(довіреність б/н від 26 листопада 2007
року)

від відповідача-1:
Максименко С. Л. (довіреність № 7665 від
27 грудня 2007 року)

від відповідача-2:
Фортуненко Т. П. (довіреність № 09/865-11
від 25 квітня 2007 року)

За
результатами розгляду у відкритому судовому засіданні адміністративної справи

За
позовом

ОСОБА_2(надалі
-Позивач)

до

Управління
праці та соціального захисту населення Печерської районної у місті Києві
державної адміністрації (надалі -Відповідач-1) та Київського міського центру
по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (надалі -Відповідач-2)

про

стягнення невиплаченої суми допомоги

На
підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому
засіданні 21 квітня 2008 року проголошено вступну та резолютивну частини
Постанови.

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_2звернулась
до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Управління
праці та соціального захисту населення Печерської районної у місті Києві
державної адміністрації та Київського міського центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат про стягнення з Відповідачів недоплаченої щорічної
разової допомоги, як учаснику війни в розмірі 3 148 грн. 00 коп.

Свої
позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що йому було виплачено не в повному
обсязі щорічну разову грошову допомогу чим порушено Закон України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 22 жовтня 1993 року №
3551-ХІІ та Рішення Конституційного суду України від 1 грудня 2004 року №
20-рп/2004 та від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007.

Представник
Позивача зазначив, що ОСОБА_2 є учасником війни і їй щорічно до 5 травня
повинна надаватись разова грошова допомога в розмірі 3 мінімальних пенсій за віком.
Відповідно до вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»Позивачці не виплачено щорічну одноразову грошову допомогу
за 2005-2007 роки в розмірі 3 148 грн. 00 коп.

Відповідач-1
проти позову заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зокрема, представник Позивача вказує на те, що у разі якщо застосування пільг,
компенсацій та гарантій для певних категорій громадян, у тому числі виплата
грошової допомоги для учасників війни, потребує фінансування за рахунок коштів
Державного бюджету України, його обсяги не можуть визначатися будь - яким іншим
законом, крім Закону України «Про Державний бюджет України». До того ж, при
визначенні таких обсягів повинні враховуватися вимоги статті 95 Конституції України
щодо справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між
громадянами і територіальними громадами та збалансованості бюджету України.
Тобто, усі суспільні потреби, які тягнуть за собою видатки з Державного бюджету
України, мають бути задоволені виходячи з фінансової можливості держави.

Представником
Відповідача-1 також було зазначено, що Позивачу було здійснено нарахування у
наступних розмірах: у 2005 році, відповідно до статті 30 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»в розмірі 50 грн.; у 2006 році, відповідно
до статті 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»в розмірі
50 грн.; у 2007 році, відповідно до статті 29 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік»в розмірі 55 грн.

Відповідач-2
просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зазначив, що
з державного бюджету позивачці здійснена виплата щорічної разової грошової
допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», а з місцевого бюджету виплачена, згідно міської
комплексної програми «Турбота»на 2001-2005 роки, затвердженої рішенням
Київської міської ради від 30 січня 2001 року № 161/1138 одноразова адресна
матеріальна допомога з нагоди відзначення 60-ї річниці Перемоги у
Великій Вітчизняній війні згідно з кошторисом у розмірі 40 грн. Фінансування
витрат здійснено за рахунок коштів, передбачених у бюджеті міста Києва на 2005
рік (розпорядження Київської міської державної адміністрації від 08
квітня 2005 року № 543).

За 2006
рік відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»та на виконання міської комплексної програми «Турбота»на
2006 - 2010 роки, затвердженої рішенням Київської міської ради від 16 грудня
2005 року № 603/ 3064 позивачці також надана одноразова адресна матеріальна
допомога з нагоди відзначення 61-ї Перемоги у Великій Вітчизняній війні згідно
з кошторисом у розмірі 55 грн. Фінансування витрат здійснено за рахунок коштів,
передбачених у бюджеті м. Києва на 2006 рік (розпорядження Київської міської
державної адміністрації від 19 квітня 2006 року № 776 ) та за 2007 у розмірі 65
грн.

Представник
Відповідача-2 також зазначив, що Київський міський центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат, як орган виконавчої влади діяв в межах правового
поля і вважає, що не має законних підстав для виплати різниці суми щорічної
грошової допомоги до 5 травня за 2005-2007 роки, оскільки виплата зазначеної
допомоги проведена позивачу у відповідності з чинним законодавством і виплачена
у відповідності із статтею 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»шляхом перерахування на особовий рахунок
отримувача допомоги.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, заслухавши пояснення представника Позивача та
представників Відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини,
на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва приходить до наступних висновків.

Спірні
правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 22 жовтня 1993 року
№3551-ХІІ (далі -Закон 3551), Рішеннями Конституційного суду України від 1
грудня 2004 року № 20-рп/2004 та від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007.

Позивач
-ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1є учасником війни, має відповідне посвідчення за НОМЕР_1

Згідно
із положеннями статті 14 Закону України 3551 в редакції від 9 липня 2007 року
-щорічно до 5 травня учасникам війни, нагородженим орденами і медалями
колишнього СРСР за самовіддану працю та бездоганну військову службу в тилу в
роки Великої Вітчизняної війни, виплачується разова грошова допомога у розмірі чотирьох
мінімальних пенсій за віком, іншим учасникам війни - у розмірі трьох
мінімальних пенсій за віком.

Згідно
з частиною 1 статті 17-1 Закону 3551 - щорічну виплату
разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16
цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через
відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий
рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не
є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Тобто,
як передбачено вищевказаними Законами, виплата щорічної разової допомоги в
розмірі 3 мінімальних пенсій за віком учасникам війни, здійснюється органами
праці та соціального захисту населення.

Як
свідчать фактичні обставини справи, вказані списки були надані за відповідні
періоди з зазначенням виплати у занижених розмірах. А саме, в 2005 році
Позивачу нараховано виплату грошової допомоги в розмірі 50,00 грн., в 2006 році
в розмірі 50,00 грн., в 2007 році в
розмірі 55,00 грн.

Тобто,
було занижено розмір встановленої разової грошової допомоги Позивачу, а
Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат,
Позивачу здійснена часткова виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня
за відповідні періоди, в тому числі і за 2007 рік. Таким чином фактично
одноразова грошова допомога позивачу виплачувалася лише частково.

Зазначене
обумовлено тим, що законами України про Державний бюджет України на відповідний
рік встановлювалися інші, значно нижчі, ніж встановлені Законом України «Про
статус ветеранів війни»гарантії їх соціального захисту», розміри щорічної
одноразової грошової допомоги.

Згідно
із статтею 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична,
соціальна, правова держава.

Відповідно
до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і
не можуть бути скасовані.

Таким
чином, дії Відповідачів, суперечать нормам конституції України про визнання
України соціальною державою. При прийнятті нових законів або внесенні змін до
чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

Крім
того, судом враховано рішення Конституційного Суду України про соціальні
гарантії громадян від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 (далі -Рішення). В рішенні,
зокрема, зазначено, що стаття 29 Закону України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік», якою встановлювалася щорічна разова грошова допомога, зокрема,
учасникам бойових дій в розмірі 280 грн. 00 коп., не відповідає Конституції України,
тобто є неконституційною. В пункті 4 Рішення, Конституційний Суд України
додатково зазначив, що його рішення має преюдиціальне значення, тобто таким, що
не потребує доказів при прийняті рішень для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку, що визнанні
неконституційними.

Неправомірність
дій Відповідачів також підтверджується наступним.

Правовідносини,
що виникають в процесі реалізації права на отримання щорічної разової грошової
допомоги (в даному випадку це стосується можливості реалізації встановленої
державою гарантії для інвалідів І групи, ветеранів Великої Вітчизняної війни,
як складової їхнього правового статусу), будуються на принципі юридичної
визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного
нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян,
закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у
справі ОСОБА_3v. Home Office (Case 41/74 ОСОБА_3 v. Home Office) принцип
юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу
покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання
містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.
Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом -відповідальності
держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення
зобов'язань для запобігання відповідальності.

При
цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному
випадку це надання учасникам бойових дій певних гарантій, а саме забезпечення
їх щорічною разовою грошовою допомогою, така держава чи орган вважатимуться
такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи
поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в
такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки
дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно
додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Згідно
із положеннями статті 12 Європейської соціальної хартії від 3 травня 1996 року,
яка ратифікована Законом України № 137-V від 14 вересня 2006 року метою
забезпечення ефективного здійснення права на соціальне забезпечення Сторони
зобов'язуються: започаткувати систему соціального забезпечення або підтримувати
її функціонування; підтримувати систему соціального забезпечення на
задовільному рівні, принаймні на такому, який дорівнює рівню, необхідному для
ратифікації Європейського кодексу
соціального забезпечення; докладати зусиль для поступового піднесення
системи соціального забезпечення на більш високий рівень; вживати заходів
шляхом укладання відповідних двосторонніх і багатосторонніх угод або в інший
спосіб і відповідно до умов, визначених у таких угодах, для забезпечення:
рівності між їхніми власними громадянами та громадянами інших Сторін у тому, що
стосується прав на соціальне забезпечення, включаючи збереження пільг, які
надаються законодавством про соціальне забезпечення, незалежно від пересування
захищених осіб по територіях держав Сторін; надання, збереження та поновлення
прав на соціальне забезпечення такими засобами, як сумарний залік періодів
страхування або роботи, що були здійснені за законодавством кожної зі Сторін.

Відповідно
до частини 2 статті 3 Конституції України - права і свободи людини та їх
гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава
відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею
8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та
інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і
повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина
безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно
до статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та
правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно
із статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і
громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією
України.

Враховуючи
вищевикладене суд погоджується з позицією Позивача щодо порушення його права на
отримання грошової допомоги у розмірі 3 мінімальних пенсій за віком.

Разом
з тим, відповідно до частини 2 статті 92 Кодексу адміністративного судочинства
-для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється
з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів. Оскільки позивачу допомогу було виплачено у 2005 та
2006 роках, а відповідно до пункту 4 статті 17-1 Закону 3551 -він мав право
звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому
здійснювалась виплата допомоги, саме з цього моменту Позивач повинен був
дізнатися про порушення свого права.

Таким
чином, суд погоджується з відповідачем про порушення строку звернення
позивача до суду, щодо вимог виплати
допомоги у 2005 та 2006 роках.

Відповідно
до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно
з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги чи
заперечення. Відповідач не довів суду належними та допустимими доказами
обґрунтованість своїх заперечень.

Відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Таким
чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що
викладені в позовній заяві доводи Позивача є частково обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню
частково.

На підставі вищевикладеного, керуючись
статтями 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В

1.
Адміністративний позов задовольнити частково.

2.
Зобов'язати Головне Управління праці та соціального захисту населення
Печерської районної у місті Києві державної адміністрації та Київський міський
центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат провести перерахунок
щорічної до 5 травня разової грошової допомоги ОСОБА_2 , як учаснику війни за
2007 рік, виходячи з 3 мінімальних пенсій за віком та здійснити відповідну
додаткову виплату.

3. В
задоволенні решти позовних вимог -відмовити повністю.

Постанова
відповідно до частини 1 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було
подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Н.
Є. Блажівська