Справа № 9/357
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2008-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

02.06.2008 р.
№ 9/357

12:24

За
позовом

ОСОБА_1

до

1) Міністра оборони України,

2) Кабінету Міністрів України

про

зобов'язання
вчинити певні дії та визнання наказів недійсними

Головуючий суддя: Кротюк О.В.

Судді: Келеберда
В.І.

Ковзель
П.О.

Секретар судового засідання: Таран Т.К.

Представники:

Від
позивача

Не
прибув

Від
відповідача-1

ОСОБА_2
(довіреність № 220/402/д від 22.12.2006 р.)

Від
відповідача-2Головатенко
О.М. (довіреність № 29-22/1096 від 27.12.2007 р.)

Обставини справи:

ОСОБА_1звернувся
до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до
Міністра оборони України з позовними вимогами про визнання загальновідомими
обставини, що викладені в позовній заяві з посиланням на закони та інші
нормативні акти, які офіційно видані та опубліковані; визнання неправомірним
пункт 2 Наказу Міністра оборони України від 26.05.2003 р. № 149 «Про
затвердження Інструкції про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за
безперервну військову службу в Збройних Силах України»; зобов'язання Міністра
оборони України визнати борг з виплати щомісячної надбавки за безперервну
військову службу особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам), особам
рядового, сержантського (старшинського) складу, які проводять військову службу
за контрактом за період з травня 2003 року по листопад 2005 року; зобов'язання
Міністра оборони України визнати борг за призупинення видачі та відміну
продовольчих пайків офіцерського складу, прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям військової служби за контрактом Збройних Сил України з
11.03.2000 року; зобов'язати Міністра оборони України внести зміни до Положення
про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого
наказом Міністра оборони України від 9 грудня 2002 р. N 402, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 20 грудня 2002 р. за N 992/7280, яким передбачити
видачу продовольчих пайків офіцерському складу, прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям військової служби за контрактом Збройних Сил України.

В
зв'язку із збільшенням позовних вимог, позивач просить суд обставини, що
викладені в позовній заяві з посиланням на закони та інші нормативні акти, які
офіційно видані та опубліковані визнати загальновідомими, пункт 2 наказу
Міністра оборони України від 26.05.03 № 149 "Про затвердження Інструкції
про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу
в Збройних Силах України" визнати неправомірним, зобов'язати Міністра
оборони України визнати борг з виплати щомісячної надбавки за безперервну військову
службу особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам), особам рядового,
сержантського (старшинського) складу, які проходять військову службу за
контрактом за період з травня 2003 року по листопад 2005 року, зобов'язати
Міністра оборони України визнати борг за призупинення видачі та відміну
продовольчих пайків офіцерському складу, прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям військової служби за контрактом Збройних Сил України з 11
березня 2000 року, зобов'язати Міністра оборони України внести зміни до
Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час,
затвердженого наказом від 09.12.2002 № 402, якими передбачити видачу
продовольчих пайків офіцерському складу, прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям військової служби за контрактом Збройних Сил України,
постанову Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 визнати
такою, що суперечить вимогам статті 9-1 Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", зобов'язати Кабінет
Міністрів України постанову від 29 березня 2002 року № 426 привести у
відповідність до вимог статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ухвалою
Окружного адміністративного суду міста Києва № 9/357 від 02.06.2008 р. закрито
провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог щодо визнання
загальновідомими обставини, що викладені в позовній заяві з посиланням на
закони та інші нормативні акти, які офіційно видані та опубліковані; зобов'язання
Міністра оборони України визнати борг з виплати щомісячної надбавки за
безперервну військову службу особам офіцерського складу, прапорщикам
(мічманам), особам рядового, сержантського (старшинського) складу, які
проходять військову службу за контрактом за період з травня 2003 року по
листопад 2005 року; зобов'язання Міністра оборони України визнати борг за
призупинення видачі та відміну продовольчих пайків офіцерському складу,
прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям військової служби за контрактом Збройних
Сил України з 11 березня 2000 року.

Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що пункт 2 наказу Міністра оборони України від
26.05.03 № 149 "Про затвердження Інструкції про порядок і умови виплати
щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах
України" суперечить пункту 2 Указу Президента України «Про надбавки
військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ
України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління
державної охорони України за безперервну службу»від 5 травня 2003 року N
389/2003; постанова Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426
«Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових
формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів
цивільного захисту та Державної служби спеціального зв'язку та захисту
інформації»суперечить вимогам статті 9-1 Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991
року N 2011-XII.

Відповідачі
позовні вимоги не визнають, просять відмовити в задоволенні адміністративного
позову повністю, посилаючись на пропущення позивачем строку звернення до суду
про оскарження нормативно-правових актів.

Щодо
позовної вимоги про зобов'язання Міністра оборони України внести зміни до
Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час,
затвердженого наказом від 09.12.2002 № 402, якими передбачити видачу
продовольчих пайків офіцерському складу, прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям військової служби за контрактом Збройних Сил України
відповідач зазначає, що вона не підлягає задоволенню, оскільки відсутні ознаки протиправних дій відповідача.

Щодо
позовної вимоги про зобов'язання Кабінет Міністрів України постанову від 29
березня 2002 року № 426 привести у відповідність до вимог статті 9-1 Закону
України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей»відповідач зазначає, що вона не підлягає задоволенню, оскільки відсутні ознаки протиправних дій відповідача.

Розглянувши
подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

встановив:

Наказ
Міністра Оборони України «Про затвердження Інструкції про порядок і умови
виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах
України»від 26 травня 2003 р. N 149, зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 28 травня 2003 р. за N 411/7732, опублікований у виданні «Офіційний
вісник України», 2003, N 22
(13.06.2003), ст. 1006.

Постанова
Кабінету Міністрів України «Про норми харчування військовослужбовців Збройних
Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів
і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв'язку та
захисту інформації»від 29 березня 2002 р. N 426 опублікована у виданні
«Офіційний вісник України», 2002, N 14
(19.04.2002), ст. 739; уточнення до
нього опубліковано ц виданні «Офіційний вісник України», 2002, N 16 (03.05.2002).

Указом
Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств та інших органів виконавчої влади»від 3 жовтня 1992 року N 493/92 установлено, що з
1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими
органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які
зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий
характер, підлягають державній реєстрації.

Державну
реєстрацію здійснюють:

нормативно-правових
актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, органів
господарського управління та контролю - Міністерство юстиції України;

нормативно-правових
актів міністерств і республіканських комітетів Автономної Республіки Крим -
Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці
Крим;

нормативно-правових
актів обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій,
їх управлінь, відділів, інших підрозділів, а також місцевих органів
господарського управління та контролю - обласні, Київське та Севастопольське
міські управління юстиції;

нормативно-правових
актів районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій,
їх управлінь, відділів, інших підрозділів - районні, районні у містах Києві та
Севастополі управління юстиції.

Державна
реєстрація провадиться в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Міністерство
юстиції України та управління юстиції складають державні реєстри зареєстрованих
ними нормативно-правових актів.

Нормативно-правові
акти, зазначені в статті 1 цього Указу, набувають чинності через 10 днів після
їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Крім
того, Міністерству юстиції України, іншим органам виконавчої влади, органам
господарського управління та контролю вмінено забезпечувати опублікування
нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, а також широке
інформування громадян через засоби масової інформації про нормативно-правові
акти, які стосуються прав, свобод і законних інтересів громадян.

Постановою
Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади»від 28
грудня 1992 р. N 731 затверджено Положення про державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади (далі
-Положення).

Положенням
встановлено, що державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що
зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий
характер.

Державній
реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови,
накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що:

а)
зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й
законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами
України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і
протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обов'язковість
яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з
урахуванням практики Європейського суду з прав людини, встановлюють новий або
змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх
реалізації;

б)
мають міжвідомчий характер, тобто є обов'язковими для інших міністерств,
органів виконавчої влади, а також підприємств, установ і організацій, що не
входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт.

Державну
реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів
виконавчої влади здійснює Мін'юст.

У
разі коли нормативно-правовий акт відповідає вимогам, зазначеним у цьому Положенні,
орган державної реєстрації приймає рішення про державну реєстрацію
нормативно-правового акта за встановленою Мін'юстом формою, заносить його до
державного реєстру та на оригіналі акта робить напис встановленого зразка про
дату державної реєстрації і номер акта згідно з державним реєстром.

Міністерства,
інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання
нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного
опублікування.

При
направленні на виконання та опублікуванні нормативно-правового акта посилання
на дату і номер державної реєстрації акта є обов'язковим.

Аналізуючи викладі обставини, суд
дійшов висновку, що позивачеві було відомо (або він повинен був дізнатися) про
постановляння оскаржуваних нормативно-правових актів з моменту їх офіційного
оприлюднення -офіційного опублікування.

Відповідно
до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний
позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для
звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Для
захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо
не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Якщо
законом встановлена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач
скористався цим порядком, то обчислення строку звернення до адміністративного
суду починається з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних
повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або
бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Частиною
першою статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що
пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із
сторін.

Вивчивши
матеріали справи, суд встановив, що позивач звернувся до Окружного адміністративного
суду міста Києва із порушенням річного строку звернення до адміністративного
суду, оскільки адміністративний позов подано до суду 31.10.2007 р., про що
свідчить відповідний реєстраційний номер на першій сторінці позовної заяви, в
той час як оскаржувані нормативно-правові акти офіційно опубліковані у 2002 та
2003 роках. Будь-яких клопотань щодо поновлення пропущеного строку звернення
позивач до суду не надавав.

Щодо
позовних вимог про зобов'язання Міністра оборони України внести зміни до
Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час,
затвердженого наказом від 09.12.2002 № 402, якими передбачити видачу
продовольчих пайків офіцерському складу, прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям військової служби за контрактом Збройних Сил України та
зобов'язання Кабінет Міністрів України постанову від 29 березня 2002 року № 426
привести у відповідність до вимог статті 9-1 Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то суд встановив, що в
матеріалах справи відсутні будь-які обґрунтування щодо зазначених вимог в
частині наявності протиправної бездіяльності відповідача, в зв'язку з чим
останні не підлягають задоволенню з урахуванням наступного.

Положеннями
статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень.

До
адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких
рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Як
вбачається з матеріалів позовної заяви позивач не зазначав у своєму позові
фактів бездіяльності відповідачів (чи вчинення протиправних дій, чи прийняття
рішень, які порушують охоронювані законом права та інтереси позивача) з приводу
не врегулювання відповідних питань.

Отже,
вимоги позивача та наявність покликань останнього щодо протиправних дій,
бездіяльності рішень в цій частині суб'єкта владних повноважень, а також
їх належні обґрунтування позивачем у
позові не зазначено. За відсутністю таких протиправних обставин спричинених
суб'єктом владних повноважень або відсутністю їх зазначення та належного
обґрунтування, суд, керуючись змістом статей 1,2, 9, 11, 17 (п1. ч.1.), 71
Кодексу адміністративного судочинства України вважає, що підстав для задоволення позовних вимог в цій
частині немає.

У
відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від
28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною
1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при
вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких грунтуються вимоги та заперечення, крім
випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи
те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, а
відповідач наполягає на відмові в позові з цієї підстави, і клопотання про його
поновлення не заявлялось, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Враховуючи
викладене та керуючись ст.ст. 9, 69-71, 99, 100, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В
задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням
протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий
суддя
О.В. Кротюк

Судді В.І.Келеберда

П.О.Ковзель