Справа № 2-А-87/2007
Суддя: Аркатова К.В.
Дата ухвалення: 2007-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СПРАВА №2-A-87/07
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2007 року Дзержинський районний суд міста
Харкова у складі:

головуючого - судді Аркатової К.В.,

при секретарі Рєзнік Т.О..

за участю позивача ОСОБА_1

його представника ОСОБА_2.,

представника
відповідача Штих Н.Я.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в місті Харкові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління
міграційної служби в Харківській області про скасування рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця та про
зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання
щодо надання статусу біженця

встановив:

ОСОБА_1
звернувся до суду з адміністартивним позовом до Управління міграційної служби в Харківській області з позовними
вимогами про скасування рішення
Управління міграційної служби в Харківській області від 06.05.2006р. №94-о про відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання позивачу
статусу біженця та про зобов'язання Управління міграційної служби в Харківській області прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення питання
щодо надання позивачу статусу біженця в Україні. При цьому позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що він є
біженцем згідно визначення „біженець" за Законом України „Про
біженців". При цьому позивач посилається на те, що він не є громадянином України, має обгрунтовані побоювання
стати жертвою переслідувань за ознаками національності та за політичні
переконання, оскільки він є представником нації Оромо та членом організації OLF, та саме з цих причин, на думку
позивача, його батька було заарештовано, а він був змушений переховуватись.
Крім того, позивач зазначає, що не може користуватися захистом країни свого походження
оскільки у Ефіопії переслідують прибічників
OLF. а батько знаходиться під наглядом з причин належності до Оромо, дядя з тих же причин знаходиться під арештом
вже 9
років. У доповненні до позовної заяви позивач також
зазначає, що він доказав в межах розумного, що може бути переслідуваним в країні його походження з причини його належності до нації
Оромо.

Представником відповідача Управління міграційної служби в Харківській
області було подано заперечення на
адміністративний позов, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити в задоволенні адміністартивного позову. При цьому
представник відповідача Управління міграційної
служби в Харківській області посилається на те, що міграційною службою було всебічно та обгрунтовано розглянуто заяву позивача
про надання статусу біженця, однак у встановленому
законом порядку не встановлено підстав для надання вказаного статусу.

В судовому засіданні вимоги, викладені у адміністративному позові,
позивачем було підтримано в повному обсязі.

Представник
відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, вказував, що позовні
вимоги є необгрунтованими, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши
матеріали справи, суд приходить до висновку,
що позов є необгрунтованим задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними
суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС
України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Разом з тим відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Відповідач проти
позову заперечує і таким чином має обов'язок довести обгрунтованість свого
рішення.

Позивачем та представником відповідача, а також матеріалами справи
підтверджено, що ОСОБА_1 народився у 1974 році у м.Валіссо в Ефіопії, є громадянином Ефіопії,
належить до етнічної групи Оромо. Відповідно до свідоцтва про одруження позивач
з 16.08.2002р. одружений з громадянкою України ОСОБА_3. Відповідно до свідоцтва про народження від 12.12.02р. донька позивача
ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 Відповідно до свідоцтва про народження від
16.07.04р. донька позивача ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідно до паспорту громадянина Ефіопії з 11 жовтня 2004 року позивачу дозволено постійне проживання
в Україні.

Відповідно до абз.5 ст. 10 Закону України „Про біженців"
від 21.06.2001р. № 2557-ІІІ статус біженця
не надається особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом
другим статті 1 цього
Закону, відсутні. У свою чергу відповідно до абз. 2 ст.1 Закону України „Про біженців" від
21.06.2001р. № 2557-ІІІ біженець- особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком
обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних переконань, перебуває
за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом
цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Таким чином,
закон встановлює необхідність заявника обгрунтувати побоювання стати жертвою
переслідувань за певними ознаками та довести неможливість користування
захистом країни своєї громадської належності або знову ж таки обгрунтувати небажання користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань. З виїзду з Ефіопії і по теперішній час
ОСОБА_1 користується захистом країни своєї громадянської належності адже
сторонами підтверджується факт отримання в 1996 році в Міністерстві внутрішніх
справ Ефіопії паспорта, термін дії якого продовжувався заявником кожні два роки
в посольстві Ефіопії, а також факт повернення в 2002 році на батьківщину, факт отримання нового паспорта в Ефіопії. Позивач
підтвердив, що не може обгрунтувати побоювання стати жертвою переслідувань за
ознаками національності, належності до певної соціальної групи або політичних
переконань, іншим чином ніж своїми
поясненнями. Сторонами по справі підтверджується, що вперше в Україну позивач прибув на навчання у 1996 році. З 1996 до 2002 років позивач навчався в Харківському державному
економічному університеті. У вересні 2002
року, після закінчення університету,
позивач повернувся на батьківщину. В Ефіопії в м. Аддіс Абеба, позивач з жовтня
2002 року,
влаштувався на роботу по спеціальності у приватний коледж, де протягом року
працював викладачем, пізніше працював у двох приватних фірмах. У вересні 2003 року, після закінчення завчання в Україні, до позивача в Ефіопію приїхала дружина з донькою. В Україну позивач з сім'єю прибув 01 червня 2004 року. Позивач та представник
позивача підтверджують, що етнічна група Оромо є найбільшою у Ефіопії та

складає близько 40% населення
країни, а також підтверджують етнічну належність позивача до етнічної групи
Оромо.

На обгрунтування наявності певних чітких політичних переконань ОСОБА_1
повідомляє, що перебував у молодіжній організації Фронту Визволення Оромо та
був лідером місцевого осередку з 1991
до 1995 року.
Але у суду немає доказів того, що Фронт Визволення Оромо є партійною
організацією та доказів того, що мають місце утиски щодо її членів. У суду
також немає доказів членства позивача у Фронті Визволення Оромо окрім його
пояснень. При цьому у випадку дійсно активної діяльності члена вказаної
організації у позивача без особливих ускладнень могли залишитись які-небудь
документальні матеріали щодо такої діяльності. Позивач обґрунтовує наявність
побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою національної приналежності
утисками, які зазнають його рідні у Ефіопії. Однак інших доказів арешту рідного
дядька та контролю за діяльністю батька позивача ніж його пояснення у суду
немає. Але сторони підтверджують, що батько позивача, мати, брати та сестри
разом із своїми сім'ями проживають у Ефіопії. У власності батьків позивача у
Ефіопії є житловий будинок та земля, з якої отримується прибуток. Позивач та
представник відповідача підтверджують, що
старший брат заявника, також, навчався в Україні, і в теперішній час, за рахунок
підприємства, на якому він працював, навчається в аспірантурі (в
Російській Федерації). Брат Тає Мосісса, після закінчення технікуму працює у
Ефіопії у державній установі прокурором.
Таким чином, встановлена обставина наявності у рідних позивача власності, якою
вони користуються та отримують з неї прибуток. Встановлено також, що як
позивач, так і його старший брат реалізували своє право на отримання
вищої освіти, а доказів перешкод у реалізації цього права з боку Ефіопії
позивач не навів та немає у суду. Встановлено також, що брат позивача працює у
державній установі в Ефіопії на посаді органу державної влади, призначеного для
забезпечення та охорони прав громадян. Доказів
перешкод з боку Ефіопії позивачу у здобутті вищої освіти, обмеження його права власності,
обмеження його особистої свободи у суду немає. Позивач підтверджує, що
неодноразово з 1996 року
в'їжджав та виїжджав з Ефіопії, приїжджала до країни і сім'я позивача. Доказів обмеження права на пересування
та інших прав та свобод позивач не наводить. Таким чином, позивач взагалі не
навів доказів обмеження своїх прав та свобод у Ефіопії. За таких
обставин у відповідача не було підстав вважати обгрунтованими побоювання
позивача переслідувань за ознаками національності та партійної приналежності, а
отже і не було підстав визнати позивача біженцем встановивши відповідний
статус.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 11, 70, 71, 72, 159, 163 КАС України, ст.1, ст. 10 Закону України „Про біженців" від 21.06.2001р. № 2557-Ш. ст.1
Конвенції ООН „Про статус
біженців" від 28.07.1951
р., суд

вирішив:

В задоволені
позовних вимог ОСОБА_1 до Управління міграційної служби в Харківській області
про скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця та про зобов'язання прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне
оскарження або після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може
бути оскаржена до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський
районний суд м. Харкова шляхом подання заяви про апеляційне оскарження протягом
10 днів та
апеляційної скарги протягом 20
днів.