Справа № 4/31
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2008-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м. Київ

28.02.2008 р.
№ 4/31

За
позовом

ОСОБА_1

До

Генеральної
прокуратури України

Про

визнання
незаконним та скасування рішення від 21.06.07 про екстрадицію.

Суддя Вовк
П.В.

Секретар судового засідання Камінська Т.О.

Представники:

Від
позивача

ОСОБА_2

Від
відповідача

Ніщенко
Б.М., Олексюк О.Б.

На
підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 28.02.08 проголошено
вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови складено та
підписано 03.03.08.

ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

Позивач
звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про визнання
незаконним та скасування рішення Генеральної прокуратури України від 21.6.07
про його екстрадицію.

Суд
визнав подану позовну заяву і додані до неї матеріали достатніми для відкриття
провадження у справі, оскільки питання порушені у позовній заяві відносяться до
компетенції Окружного адміністративного суду м. Києва виходячи з наступного.

Даний
публічно-правовий спір не належить вирішувати в порядку кримінального
судочинства. Так, відповідно до п.п. 2, 6 Постанови Пленуму ВСУ від 8 жовтня
2004 року № 16, якою розглянуті питання, пов'язані з застосуванням
законодавства, яке регулює порядок і строки затримання (арешту) осіб при
екстрадиції, можливо зробити висновок, що судам в порядку кримінального
судочинства не надано повноважень по вирішенню питань щодо протиправності
рішення компетентного органу про видачу осіб в порядку екстрадиції і вони повинні
приймати до свого провадження та розглядати скарги осіб лише на незаконність
затримання. Такий висновок підтверджується і ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 10 листопада 2005 року у справі “Про видачу громадянина в порядку
екстрадиції Республіці Білорусь”. Даною ухвалою скасовано постанову Печерського
районного суду м. Києва від 02.09.05 про визнання дій ГПУ про видачу в порядку
екстрадиції неправомірними та зазначено, що питання видачі правопорушників у
порядку екстрадиції перебувають у винятковій компетенції ГПУ та суди вправі
розглядати тільки подання прокуратури про надання дозволу на затримання
(тимчасовий арешт, повторний арешт, взяття під варту) для забезпечення видачі
правопорушників.

Ухвалою
Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.09.07 відкрито провадження у
адміністративній справі № 4/31.

Ухвалою
Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.10.07 провадження у справі № 4/31 зупинено до
03.12.07.

Ухвалою
Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.01.08 провадження у адміністративній
справі № 4/31зупинено до 28.02.08.

28.02.08
у судовому засіданні представник Позивача заявив клопотання про відкладення
розгляду справи до розгляду Державним комітетом України з питань
національностей та релігій звернення Позивача про надання йому статусу біженця.

Представник
Відповідача заперечував проти задоволення вищезазначеного клопотання у зв'язку
з тим, що отримання або неотримання Позивачем статусу біженця не впливає на
розгляд даної справи, оскільки Позивач звернувся до міграційної служби 24.09.07
тобто після прийняття рішення про його екстрадицію.

Розглянувши
клопотання представника Позивача про відкладення розгляду справи та заслухавши
думку осіб, які беруть участь у справі, суд прийшов до висновку, що дане
клопотання є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Представник
Позивача позовні вимоги підтримав та просить суд позов задовольнити.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що на думку Позивача спірне рішення прийнято з
порушеннями вимог ст. 6, п. «с»ч. 2 ст. 12 Європейської конвенції про видачу
правопорушників від 13.12.1957 року, п. «в»ч. 1 ст. 58 Конвенції про правову
допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від
22.01.1993 року та ч.1 ст. 10 КК України.

Представник
Відповідача проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволені позову
з підстав викладених у письмових запереченнях № 14/2-30151-07 від 12.09.07, які
залучено до матеріалів справи.

Дослідивши
матеріали справи, суд -

ВСТАНОВИВ:

30.04.07
ОСОБА_1 був затриманий співробітниками ГУ БКОП СБ України.

У
зв'язку з зверненням Національного центрального бюро Інтерполу МВС Грузії про
розшук та затримання громадянина Грузії, ОСОБА_1 постановою Шевченківського
районного суду м. Києва від 30.04.07 до надходження запиту про видачу Позивача до нього застосовано тимчасовий
арешт строком на 40 діб з утриманням під вартою у Київському СІЗО № 13.

22.05.2007
року до Генеральної прокуратури України (далі Відповідач), на підставі
Європейської конвенції «Про видачу правопорушників»від 13.12.1957 року та
Мінської Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних,
сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 та двостороннього договору між
Грузією та Україною «Про правову допомогу та правових відноси у цивільних та
кримінальних справах»від 09.01.1995 року надійшло клопотання Генеральної
прокуратури Грузії від 15.05.07 про видачу ОСОБА_1 1971 року народження для
притягнення його до кримінальної відповідальності за скоєні злочини,
передбачені ст. 19 п.п. «а», «г», «т»ст. 109; ч. 1 ч. 2 ст. 187 КК Республіки
Грузія. У вищезазначеному клопотанні
зазначено ідентифікаційні данні особи яка належить до екстрадиції; інформацію
по кримінальній справі, порушеної відносно особи яка належить до екстрадиції;
відомості про запобіжні заходи; данні про розшук місцезнаходження
обвинуваченого та надані гарантії.

06.06.07
Відповідачем отримано лист від 30-05-07/ № 31в якому начальником департаменту
правового забезпечення Гнеральної прокуратури Грузії повідомлено, що відповідно
до листа Департаменту з питань громадянства та міграції Міністерства юстиції
Грузії за № 06/01-01-1235 від 21.05.07 Позивач є громадянином Грузії. До листа
Генеральної прокуратури Грузії від 30.05.07 № 31 надано копію листа
Департаменту з питань громадянства та міграції Міністерства юстиції Грузії за №
06/01-01-1235 від 21.05.07 та його переклад на російську мову зроблений
Міністерством юстиції Грузії.

Відповідно
до ст. 4 Договору при здійсненні
правової допомоги установи договірних сторін зносяться одна з одною через
Міністерство юстиції та Генеральну Прокуратуру України і Міністерство юстиції
та Прокуратуру Республіки Грузія, якщо
даним Договором не передбачено інше.

Відповідно до ст. 48 Договору договірні сторони зобов'язуються відповідно
до положень даного Договору на прохання видавати одна одній осіб, які
знаходяться на їх території для притягнення до кримінальної відповідальності
або для приведення до виконання вироку. Видача здійснюється за діяння, що
відповідно до законодавства обох договірних сторін є злочинами і за скоєння
яких передбачається покарання у вигляді позбавлення волі на строк більш, як
один рік, або інше більш тяжке покарання. Видача для приведення вироку до
виконання здійснюється у випадку засудження за скоєння таких злочинів до
позбавлення волі на строк більше шести місяців або іншого більш тяжкого
покарання.

21.06.07
Генеральною прокуратурою прийнято рішення, викладене у листі № 14/2-30151-07 від 21.06.07 за
підписом Першого заступника Генерального прокурора України Винокурова С.М. на
ім'я заступника Генерального прокурора Грузії про задоволення клопотання
Генеральної прокуратури Грузії про видачу ОСОБА_1 1971 року народження для
притягнення його до кримінальної відповідальності за золочені передбачені ст. 19
п. п. а, ж, з ст. 109 та ч. ч. 1, 2 ст.187 КК Грузії.

Відповідно
до ст. 55 Договору після прийняття рішення про видачу запитувана Договірна
Сторона негайно вживає заходів щодо взяття під варту особи, відносно якої
направлене прохання про видачу.

Відповідно
до ст. 56 двостороннього договору між Грузією та Україною «Про правову допомогу
та правових відноси у цивільних та кримінальних справах»(далі Договір) від
09.01.1995 року (далі Договір) у випадках, що не терплять зволікань, запитувана
Договірна Сторона може взяти особу під варту і до отримання від запитуючої
Договірної Сторони копії постанови про взяття під варту або вироку, що набув
чинності (виписки з вироку), які винесені судом відносно даної особи. При цьому
необхідно зазначити, що прохання про видачу буде вислано негайно. Копії
постанови про взяття під варту або вироку, що набув чинності (виписки з вироку)
відносно даної особи передаються будь-яким способом, який забезпечує передачу
усіх реквізитів документів (факс і таке інше). Про причини, з яких прохання про
взяття під варту не було задоволено, слід терміново повідомити другу Договірну
Сторону. Особа, яку взято під варту, повинна бути звільнена, якщо протягом
місяця з дня одержання повідомлення про взяття під варту від другої Договірної
Сторони не надійде прохання про видачу. Цей строк за клопотанням запитуючої
Договірної Сторони може бути продовжений на 15 днів.

На
підставі постанови Шевченківського районного суду м. Києва 08.06.07 по справі №
4-1287/07 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця республіки Грузії, с. Местия,
громадянина Республіки Грузії взято під варту для забезпечення його видачі
Республіки Грузії в порядку екстрадиції у строки, передбачені Конвенцією про
правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних
справах від 22.01.1993 року та утри. Також, відповідно до вище вказаної
постанови встановлено утримувати ОСОБА_1 до здійснення його видачі у Київському
слідчому ізоляторі № 13, Державного департаменту України з питань виконання
покарань.

Відповідно
до части 3 ст. 2 КАСУ у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою
це повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом,
запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод
та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно
до ст. 56 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних,
сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 Договірні Сторони зобов'язуються
відповідно до умов, передбаченими цією Конвенцією, за вимогою
видавати один одному осіб, що знаходяться на
їх території, для притягнення до
кримінальної відповідальності або для приведення
вироку у виконання. Видача
для притягнення до кримінальної відповідальності провадиться за
такі діяння, які
за законами запитуючої
і запитуваної Договірних Сторін
є карними і за
здійснення яких передбачається покарання у виді
позбавлення волі на
термін не менше одного року або
більш тяжке покарання. Видача для приведення вироку у виконання провадиться за
такі діяння, які
відповідно до законодавства запитуючої
і запитуваної Договірних Сторін
є карними і за
здійснення яких особу, видача якої потрібна, було засуджено до позбавлення волі
на термін не менш шести місяців або до більш тяжкого покарання.

Відповідно
до ст. 57 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних,
сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 видача не провадиться, якщо:

а)
особа, видача якої потрібна, є громадянином запитуваної Договірної
Сторони;

б) на
момент одержання вимоги карне переслідування відповідно

до
законодавства запитуваної Договірної
Сторони не може бути

порушено
або вирок не може бути приведено у виконання внаслідок

закінчення
терміну давності або з іншої законної підстави;

в) у
відношенні особи, видача якої потрібна, на території запитуваної Договірної Сторони
за той
же злочин був
винесений вирок або постанова
про припинення провадження в справі, що вступила в законну
силу;

г) злочин відповідно до законодавства запитуючої
або запитуваної Договірної Сторони переслідується в порядку приватного
обвинувачення (за заявою потерпілого). У видачі може бути відмовлено, якщо злочин,
у зв'язку з яким потрібна
видача, здійснено на
території запитуваної Договірної
Сторони. У випадку відмови у видачі
запитуюча Договірна Сторона повинна бути інформована про підстави відмови.

На
запитання суду якому саме пункту ст. 56 Конвенції про правову допомогу і
правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993
суперечить спірне рішення Відповідача,
представник Позивача відповів, що з наведеного вичерпного переліку не якому.

Відповідно
до ст. 57 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних,
сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 вимога про видачу повинна
містити:

а)
найменування запитуваної установи;

б)
опис фактичних обставин діяння і текст закону запитуючої
Договірної Сторони, на
підставі якого це
діяння визнається злочином;

в)
прізвище, ім'я, по батькові особи, що
підлягає видачі, її громадянство, місце проживання або перебування, по
можливості опис зовнішності й інших відомостей про особу;

г)
зазначення розміру збитку, заподіяного злочином. До вимоги про видачу для
здійснення карного переслідування повинна бути прикладена засвідчена копія
постанови про заключення під варту. До
вимоги про видачу
для приведення вироку у виконання повинні бути прикладена засвідчена
копія вироку з відміткою
про набрання законної сили і текст
положення карного закону, на підставі якого особа засуджена. Якщо
засуджений уже відбув частину покарання, повідомляються також дані про це.
Вимоги про видачу і додані до нього
документи складаються відповідно до положень статті 17.

Відповідно
до ст. 1 Європейської конвенції про видачу правопорушників від 1957 року
Договірні Сторони зобов'язуються видавати одна одній, з урахуванням положень та
умов, викладених в цій Конвенції, всіх осіб, які переслідуються компетентними
органами запитуючої Сторони за вчинення правопорушення або які розшукуються
зазначеними органами з метою виконання вироку або постанови про утримання під
вартою.

Відповідно
до ч. 1, 2 ст. 2 Європейської конвенції про видачу правопорушників від 1957
року видача правопорушників здійснюється у зв'язку із правопорушеннями, які
караються за законами запитуючої Сторони та запитуваної Сторони позбавленням
волі або згідно з постановою про утримання під вартою на максимальний термін не
менше одного року чи більш суворим покаранням. Якщо особа визнається винною і
вирок про ув'язнення або постанова про утримання під вартою проголошується на
території запитуючої Сторони, термін призначеного покарання має складати не
менше чотирьох місяців.

Якщо
запит про видачу правопорушника стосується декількох окремих правопорушень,
кожне з яких за законами запитуючої Сторони і запитуваної Сторони карається
позбавленням волі або згідно з постановою про утримання під вартою, але якщо
деякі з них не задовольняють умови стосовно тривалості терміну покарання, яке
може бути призначене, запитувана Сторона має також право здійснювати видачу за
останні правопорушення. Це право також застосовується до правопорушень, які
караються тільки грошовими стягненнями.

Відповідно
до ст. 3 Європейської конвенції про видачу правопорушників від 1957 року видача не здійснюється, якщо правопорушення,
у зв'язку з яким вона запитується, розглядається запитуваною Стороною як
політичне правопорушення або правопорушення, пов'язане з політичним
правопорушенням. Таке ж правило застосовується, якщо запитувана Сторона має
достатньо підстав вважати, що запит про видачу правопорушника за вчинення
звичайного кримінального правопорушення був зроблений з метою переслідування
або покарання особи на підставі її раси, релігії, національної приналежності чи
політичних переконань або що становище такої особи може бути зашкоджене з
будь-якої з цих причин. Для цілей цієї
Конвенції вбивство або замах на вбивство глави держави або члена його сім'ї не
вважається політичним правопорушенням. Ця стаття не зачіпає ніяких зобов'язань,
які Договірні Сторони могли взяти або можуть взяти на себе за будь-якою іншою
міжнародною конвенцією багатостороннього характеру.

На
запитання суду чи пов'язан запит про екстрадицію Позивача з скоєнням ним
правопорушень передбачених частиною 1 ст. 3 Європейської конвенції про видачу
правопорушників від 1957 року представник Позивача відповів, що ні.

Також,
представник Позивача не зазначив суду, що має сумнів що запит про видачу
Позивача за вчинення кримінальне правопорушення був зроблений з метою
переслідування або покарання Позивача на підставі його раси, релігії,
національної приналежності чи політичних переконань або що становище Позивача
може бути зашкоджене з будь-якої з цих причин.

Відповідно
до ст. 6 Європейської конвенції про видачу правопорушників від 1957 року
Договірна Сторона має право відмовити у видачі своїх громадян.

- кожна Договірна Сторона у заяві, зробленій
під час підписання або здачі на зберігання своєї ратифікаційної грамоти чи
свого документа про приєднання, може визначити, у тому, що її стосується,
термін "громадяни" за змістом цієї Конвенції.

- громадянство визначається під час ухвалення
рішення стосовно видачі правопорушника. Однак, якщо відповідна особа вперше
визнається громадянином запитуваної Сторони впродовж періоду від моменту
ухвалення рішення і до моменту передбаченої видачі, запитувана Сторона може
скористатися положенням, що міститься у підпункті а цієї статті.

Якщо
запитувана Сторона не видає свого громадянина, вона на прохання запитуючої
Сторони передає справу до своїх компетентних органів, для того щоб у разі
необхідності можна було здійснити її розгляд. З цією метою документи,
інформація та речові докази, які стосуються правопорушення, надсилаються
безкоштовно по каналах, передбачених у пункті 1 статті 12. Запитуюча Сторона
інформується про результати розгляду її запиту.

Відповідно
до ст.12 Європейської конвенції про видачу правопорушників від 1957 року запит
складається у письмовій формі і надсилається Міністерством юстиції запитуючої
Сторони Міністерству юстиції запитуваної Сторони; однак використання
дипломатичних каналів не виключається. Інші шляхи передачі запитів можуть бути
встановлені за прямою згодою між двома або декількома Сторонами.

Запит
супроводжується:

-
оригіналом або завіреною копією обвинувального вироку та постанови суду або
постанови про негайне затримання чи ордеру на арешт або іншого розпорядження,
яке має таку ж силу і видане відповідно до процедури, передбаченої
законодавством запитуючої Сторони;

-
викладом правопорушень, за які вимагається видача. Час і місце їх вчинення, їх
юридична кваліфікація і посилання на відповідні правові положення зазначаються
якнайточніше;

-
копією відповідних законодавчих актів або, коли це неможливо, викладом
відповідного закону і, по можливості, якнайточнішим описом відповідної особи, а
також будь-якою іншою інформацією, яка може сприяти встановленню її особистості
та громадянства.

Відповідно
до ст. 49 Договору у проханні про видачу може бути відмовлено, якщо:

-
особа, відносно якої направлене прохання про видачу, є громадянином запитуваної
Договірної Сторони або особою, якій у цій державі надано право притулку;

-
кримінальне переслідування відповідно до законодавства обох Договірних Сторін
порушується тільки за скаргою потерпілого;

- на
момент отримання прохання кримінальне переслідування відповідно до
законодавства запитуваної Договірної Сторони не може бути порушено або вирок не
може бути приведеним до виконання внаслідок закінчення строку давності або на
іншій законній підставі;

- відносно особи, про видачу якої направлено
прохання, на території запитуваної Договірної Сторони за той же злочин було
винесено вирок або постанову про припинення провадження у справі, що набули
чинності;

- злочин, у зв'язку з яким направлено прохання
про видачу, здійснений на території запитуваної Договірної Сторони.

При
відмові у видачі запитувана Договірна Сторона повідомляє запитуючій Договірній
Стороні підстави відмови.

Як
вбачається з матеріалів справи постановою судді Шерозія Зугдидського районного
суду Республіки Грузія від 26.10.2003 року по відношенню до ОСОБА_1
санкціоновано запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

29.10.2003
прокурор відділу окружної прокуратури Самегрело-Земо Сванети Арнания К.
оголосив про розшук обвинуваченого,
ОСОБА_1 1971 року народження, про що постановив відповідну постанову.

Відповідно
до листа Управління міграційної служби у м. Києві № 17-9-1353 від 10.05.07
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Управління міграційної служби у м. Києві з клопотаннями
про надання йому статусу біженця не звертався.

Як
вбачається з листа Управління у справах
громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб МВС України у м. Києві № 11/вх.2095 від 10.05.07
згідно данних адресно-довідкового бюро
ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець республіки Грузія,
зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку не значиться. Знаходиться в
розшуку НЦБ Інтерпол МВС України. З питання набуття громадянства України до
паспортно-візової служби м. Києва ОСОБА_1 не звертався.

Як
вбачається з постанови Києва-Святошинського місцевого суду Київської області по
справі № 1-2/АМ від 17.08.2001 року ОСОБА_1 незаконно використовував підробний
паспорт громадянина України НОМЕР_1 на території України не будучи при цьому
громадянином України, маючи при собі у власному розпорядженні, паспорт
Громадянина Грузії, виданого на його ім'я 23.06.1988 року НОМЕР_2 та паспорт
громадянина Росії, виданого на його ім'я 27.05.1999 року УВС м. Майкопа,
Республіки Адигея.

Представник Позивача у судовому засіданні зазначив, що
Позивач станом на час звернення до суду вважав себе особою без громадянства але
єдиним документом, який підтверджує його особу є паспорт громадянина Російської
Федерації, виданого на його ім'я 27.05.1999 року УВС м. Майкопа, Республіки
Адигея, проте як з'ясовано під час
розгляду справи Позивач є громадянином Республіки Грузія, але станом на
28.02.2008 стосовно Позивача міграційною службою м. Києва прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

На
підтвердження викладених обставин представник Позивача надала суду довідку
міграційної служби м. Києва від 02.10.07 про особу, стосовно якої прийнято
рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання Позивачу
статусу біженця, висновок відділу у справах міграції щодо надання Позивачу
статусу біженця архівну довідку від
07.08.2007 № 175 відповідно до якої, проведеною перевірко домових книг селища
Местия встановлено, що Позивач не зареєстрований як такий, що мешкає з ОСОБА_3;
копію паспарту громадянина Російської Федерації від 27.05.1999; копію заяви
Позивача на ім'я прокурора м. Києва в якій Позивач вказує на те, що він є
громадянином Російської Федерації, а його паспорт зберігається у райвідділі
Києва-Святошинського району; копію заяви про видачу паспорта ОСОБА_1 1971 року
народження до відділення по району Перова відділення УФМС Росії по м. Москві,
відповідно до якої Позивачу видано паспорт 24.04.87 НОМЕР_3, проте суд звертає
увагу, що номер, серія і дата видачі паспорту не співпадають з датою видачі та
номером паспорту громадянина Росії, виданого на ім'я Позивача, копію якого
надано його представником до позовної заяви та на який посилається
Києва-Святошинський місцевий суду Київської області у постанові по справі №
1-2/АМ від 17.08.2001року. Крім того, представник Позивача підтвердив, що
станом на час прийняття спірного рішення Позивач не був громадянином України та
не звертався до міграційної служби з заявою про оформлення документів для
вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Відповідно
до частини 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на
яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею
72 цього Кодексу.

Оцінивши
докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов
до висновку, про відсутність у Позивача на час прийняття спірного рішення,
громадянства України або статусу особи, яка звернулась до міграційної служби
для отримання статусу біженця та про наявність у Позивача громадянства
республіки Грузія.

Враховуючи
вищенаведене, суд прийшов до висновку, що запит прокуратури Грузії про видачу
Позивача відповідає вимогам ст. 12 Європейської конвенції «Про видачу
правопорушників»від 13.12.1957, ст. 80 Мінської Конвенції про правову допомогу
і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від
22.01.1993 та ст. 54 двостороннього договору між Грузією та Україною «Про
правову допомогу та правових відноси у цивільних та кримінальних справах»від
09.01.1995, а рішення Генеральної прокуратури України є обґрунтованим та таким,
що прийнято з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано.

Керуючись
ст.ст. 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У
задоволені позову ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання
незаконним та скасування рішення від 21.06.07 про його екстрадицію відмовити.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом,
якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
П.В. Вовк