Справа № 4/44
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2007-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м. Київ

17.12.2007 р.
№ 4/44

За
позовом

Громадянки
Російської Федерації ОСОБА_1

До

Державного
комітету України у справах національностей та релігій

Про

скасування
рішення № 140 від 22.03.07 та зобов'язання вчинити дії

Головуючий суддя
Вовк П.В.,

Судді Келеберда В.І., Пилипенко О.Є.

Секретар судового
засідання Камінська Т.О.

Представники:

Від
позивача

ОСОБА_2

Від
відповідача

Гармаш К.Г.

На
підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 17.10.07 проголошено
вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови складено та
підписано 24.12.07.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач
звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про скасування
рішення Відповідача № 140 від 22.03.07, яким відхилено скаргу Позивача на
рішення Управління міграційної служби у місті Києві про відмову особі в
оформленні документів для вирішення питання надання статусу біженця в Україні та
зобов'язання Відповідача повторно розглянути скаргу Позивача на рішення
міграційної служби у м. Києві.

Ухвалою
Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.09.07 відкрито провадження у
адміністративній справі № 4/44.

17.12.07
у судовому засіданні представник Позивача позов підтримав та просить суд його
задовольнити.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку Позивача спірне рішення прийнято упереджено та без додержання вимог ст.
ст. 12, 16 Закону України «Про біженців».

Представник
Відповідача проти позову заперечував та присить суд у задоволені позову
відмовити.

У
запереченнях представник Відповідача посилався на те, що спірне рішення
прийнято з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано та
відповідає нормам закону та нормам міжнародного права.

Дослідивши
матеріали справи, суд -

ВСТАНОВИВ:

Громадянка
Російської Федерації ОСОБА_1 (далі Позивач), 1976 року народження, яка постійно
проживала у Чеченській республіці, у лютому 1995 року легально прибула до
України разом з чоловіком, ОСОБА_3, 1971 року народження.

09.01.07
Позивач звернувся до Управління міграційної служби у м. Києві з заявою про
надання статусу біженця.

29.01.07
за результатами співбесіди працівником міграційної служби зроблено висновок про
доцільність прийняття рішення про відмову Позивачу в оформлені документів для
вирішення питання щодо надання статусу біженця. Даний висновок зроблено на
основі абз. 6 ст. 12 Закону України «Про біженців»(далі Закон) у зв'язку з тим,
що заява Позивача є необґрунтованою, відсутні побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси, віросповідань, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних переконань, визначених абзацом другим статті 1
Закону, у зв'язку з перебуванням до приїзду на Україну у третій безпечній
країні.

29.01.07
наказом № 54 Управління міграційної служби у м. Києві на підставі письмового
висновку головного спеціаліста відділу у справах біженців Позивачу відмовлено в
оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Не
погоджуючись з прийнятим рішенням Позивач звернувся зі скаргою до Державного
комітету України у справах національностей та міграції.

Рішенням
№ 140 від 22.03.07 Державний комітет України у справах національностей та
міграцій відхилив скаргу Позивача на рішення Управління міграційної служби у
місті Києві про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання
щодо надання статусу біженця в Україні на підставі того, що розгляд скарги та
доданих до неї матеріалів показав, що вона є очевидно необґрунтованою, оскільки
ознак переслідування не виявлено. Таке рішення Відповідачем прийнято виходячи з
наступного.

Із
заявою про надання статусу біженця в Україні
заявниця звернулася до Управління міграційної служби в м. Києві
09.01.2007 року. Той факт, що заявниця не звернувся за отриманням статусу
біженця одразу після прибуття до України, свідчить, що такої потреби вона не
мала.

Серед
обставин, що змусили заявницю залишити своє постійне місце проживання,
зазначені військові дії на території Чеченської Республіки Російської Федерації
(п. 4.1. анкети від 09.01.2007 р.).

Фактів
переслідувань чи загроз на свою адресу заявниця не наводить. В політичних,
громадських, військових, організаціях не перебувала. До інцидентів із
застосуванням фізичного насильства, які були пов'язанні з расовою,
національною, релігійною належністю, політичними поглядами пов'язана не була.
Заходи адміністративного впливу до заявниці не застосовувались.

Заявниця
не надала жодних документів, які б посвідчували її особу, а також документів чи
матеріалів, що підтверджують наявність умов для набуття нею статусу біженця, що
вимагає абз.7 ст. 11 Закону України „Про біженців". Також заявницею не
надано доказів щодо звернення за захистом до компетентних органів країни
походження.

Проте,
суд не може погодитися з висновками Відповідача, оскільки як вбачається з
матеріалів особової справи Позивача, а саме з заяви про надання статусу біженця
та анкети, Позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, зазначивши
про належності до певної соціальної групи та політичних переконань, а саме
небажання чоловіка заявниці підтримати рижим «Дудаївців», та як наслідок замах
на його життя (тяжке поранення у шию), неодноразові погрози з боку
«Дудаївців»самій заявниці, вказуючи на замах на її життя та здоров'я (вибух
гранати у дворі будинку де мешкала заявниця). Також, Позивач під час співбесіди
повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні.

Відповідно
до абз. 1 статті 12 Закону України «Про біженців»орган міграційної служби, який
прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй
статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є
підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби
проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та
інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в
оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно
до абз. 6 статті 12 Закону України «Про біженців»рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця
приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника
відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли
заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу
біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов,
передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону,
якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно
до абз. 2 статті 1 Закону України «Про біженців»біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства
(підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань,
перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може
користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за
межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає
повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно
до частин 1, 2 статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно
до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до законодавства Європейського Союзу»метою адаптації
законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення
відповідності правової системи України acquis communautaire з
урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства
ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу,
що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Враховуючи
викладене, суд приймає до уваги, як орієнтир, Директиви Європейського Союзу
«Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без
громадянств біженців або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими
причинами, а також суті захисту, що надається», які використовуються у практиці
Європейського Суду з прав людини,
відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його
справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної
причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

З
матеріалів справи вбачається, що Відповідачем не вживалися заходи щодо
встановлення очевидної необґрунтованості заяви та відсутності підтвердження
зловживань Позивачем, а також заходи щодо встановлення чи заслуговує Позивач в
цілому довіри.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Відповідно
до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи
вищенаведене суд, прийшов до висновку, що Відповідачем не доведено
правомірність прийнятого ним рішення № 140 від 22.03.07 про відхилення скарги
Позивача, а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись
ст.ст. 160, 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2.
Скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та
міграції № 140 від 22.03.07.

3.
Зобов'язати Державний комітет України у справах національностей та
релігій повторно розглянути скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Управління міграційної
служби у місті Києві про відмову особі в оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця в Україні.

4.
Повернути громадянки Російської Федерації, ОСОБА_1 з Державного бюджету України 3,40
грн., сплаченого судового збору.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом,
якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий
суддя
П.В. Вовк

Судді
В.І. Келеберда

О.Є. Пилипенко