Справа № 2а-1377/2008
Суддя: П'янова Я.В.
Дата ухвалення: 2008-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-1377/08
Харківський окружний
адміністративний суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2008 року, м. Харків

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: П'янової Я.В.

При секретарі: Маймуліної А.В.

За участю представників сторін:

Позивача: ОСОБА_1

Відповідача: Пазюра О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського окружного
адміністративного суду позовну заяву ФОП ОСОБА_2 до Ізюмської ОДПІ у
Харківської області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФОП ОСОБА_2, звернувся
до Харківського окружного адміністративного
суду з позовом, в якому просить суд скасувати
податкові повідомлення-рішення Ізюмської
об'єднаної державної податкової інспекції про визначення суми податкового
зобов'язання фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 за платежем: податок з доходів
фізичних осіб - СПД від 03.05.2007 р. № /0 на суму 94055,22 грн., від
05.07.2007 р. № /1 на суму 94055,22 грн., від 27.09.2007 р. № /2
на суму 94055,22 грн. та від 04.12.2007 р. № /3 на суму 94055,22 грн.

В обгрунтування позову позивач
зазначив, що 18 квітня 2007 року посадовими особами Ізюмської об'єднаної державної податкової
інспекції у Харківській області (далі - Ізюмська ОДПІ) складено акт №
1103/172/НОМЕР_1-110 (далі - Акт перевірки) про результати виїзної планової документальної
перевірки з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати
податків та зборів фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 за період з 01.01.2004 р. по 31.12.2006
р.

На
підставі Акту перевірки керівником Ізюмської ОДПІ винесено та направлено на
адресу ОСОБА_2 податкове повідомлення - рішення від 03.05.2007 р. №
/0, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем -
податок з доходів фізичних осіб у розмірі 94055,22 грн.

ФОП
ОСОБА_2, не погоджуючись з такими діями Ізюмської ОДПІ, керуючись пп. 5.2.2 п. 5.2 ст. 5 Закону № 2181, почав
процес адміністративного оскарження отриманого податкового повідомлення -
рішення. За результатами розгляду первинної скарги підприємця (від 11.05.07р.,
№ 28) Ізюмська ОДПІ залишила без змін оскаржуване податкове
повідомлення-рішення і направила при
цьому нове податкове повідомлення-рішення від 05.07.2007 р. за № /1 на суму податкового зобов'язання
94055,22 грн. Рішенням від 05.09.2007 р. Державна податкова адміністрація у
Харківській області, а потім й своїм рішенням від 14.11.2007 р. Державна
податкова адміністрація України залишили повторні скарги ФОП ОСОБА_2 без
задоволення, а винесені податкові повідомлення - без змін. Однак Ізюмська ОДПІ
27.09.2007 р. та 04.12.2007 р. направила на адресу підприємця нові податкові
повідомлення-рішення № /2 та № /3 знов кожне на суму
податкового зобов'язання 94055,22 грн.

Як зазначив в судовому засіданні представник позивача,
прийняті Ізюмською ОДПІ податкові повідомлення-рішення є неправомірними та
такими, що суперечать чинному законодавству, виходячи із наступного.

Ізюмська ОДПІ самостійно визначила суму податкового
зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб на підставі даних
документальної перевірки результатів підприємницької діяльності, яка
проводилась спеціалістами податкової інспекції з 28.03.07 р. по 18.04.07р. В
акті перевірки були зроблені висновки щодо завищення підприємцем валових витрат
на суму 833333,33 грн. в результаті нібито необґрунтованого включення у 2006
році вартості придбаного обладнання на суму 833333,33 грн. без врахування ПДВ
(декларація про доходи, одержані з 01.01.2006 р. по 31.12.2006 р. від
20.02.2007 р.; вхідний Ізюмської ОДПІ 1394 від 20.02.2007 р.).

Протягом
2006 року позивач знаходився на загальній системі оподаткування. Враховуючи
норму п. 9.12.1 ст. 9 Закону України “Про податок з доходів фізичних осіб”,
оподаткування доходів, отриманих підприємцем в результаті власної діяльності,
здійснювалось за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих
питань. До спеціального законодавства належать й деякі норми Декрету КМУ від
26.12.92р., № 13-92 “Про прибутковий податок з громадян” (далі - Декрет), які
регулюють порядок оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю. Зокрема, розділом IV Декрету передбачено, що
оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення підприємницької діяльності без
створення юридичної особи.

Оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий
доход, тобто різниця між
валовим доходом (виручки у
грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

Згідно з ст. 13 Декрету до складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються
до складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом
України “Про оподаткування прибутку підприємств”. Тобто, суми витрати, що
безпосередньо пов'язані із одержанням доходу підприємця та які відповідно до
Закону України “Про оподаткування
прибутку підприємств” можуть включатися до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації, відображаються підприємцем у податковому обліку як валові витрати.
Таким чином, представник позивача зазначив, що для віднесення сум витрат
підприємця до валових потрібні наступні умови:

1. витрати повинні
бути пов'язані із одержанням доходу;

2. згідно із Законом України “Про оподаткування
прибутку підприємств” (далі по тексту - Закон) витрати повинні включатися до
складу валових витрат виробництва (обігу) - стаття 5 Закону або підлягати
амортизації - стаття 8 Закону.

Тобто для належного відображення у податковому обліку
сум, сплачених підприємцем за придбавання різного роду товарів, за допомогою чи
то за участю яких у податковому періоді отримано дохід, потрібно керуватися тими переліками витрат,
що зазначені у статтях 5 чи 8 Закону.

Відповідно до п. 5.2.1 ст. 5 Закону, до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції
(робіт, послуг) і охороною
праці, у тому
числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи
реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами
5.3-5.7 цієї статті.
Наприклад, п. 5.3.2. ст. 5 Закону застерігає, що не включаються до
складу валових витрат витрати на придбання, будівництво, реконструкцію,
модернізацію, ремонт та інші поліпшення основних фондів та витрати, пов'язані з
видобутком корисних копалин, а також з
придбанням нематеріальних
активів, які підлягають амортизації, згідно із статтями 8 і 9 та підпунктом
7.9.4 цього Закону.

Представник позивача вказує на те, що Ізюмська ОДПІ,
застосовуючи вибірково лише вищенаведені пункти ст. 5 Закону, робить невірний
висновок про те, що суми, сплачені за придбавання основних фондів, не можуть
включатися до складу валових витрат підприємця. При цьому поза увагою Ізюмської
ОДПІ залишаються норми, що надають право включати до складу валових витрат
підприємця ті витрати, що підлягають амортизації згідно зі статтею 8 Закону
(прямо передбачено ст. 13 Декрету). Це,
насамперед, витрати на придбання основних фондів. Також представник позивача
звертав увагу на те, що податковий орган в своїх запереченнях на позов підміняє
поняття закріплені в Декреті: замість “витрати, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу” застосовує надумане визначення як “витрати, що відповідають
отриманому доходу”. Тим самим самочинно
змінює принцип оподаткування, що є неприпустимим в діяльності державних
органів.

Отже
ФОП ОСОБА_2 включено вартість придбаного обладнання на суму 833333,33 грн. до
складу валових витрат на підставі ст. 13 Декрету та п. 8.1.2 ст. 8 Закону. При
цьому представник позивача зазначив, що Ізюмська ОДПІ невірно тлумачить
законодавство в частині неможливості застосування приватним підприємцем ст. 8
Закону в зв'язку із тим, що він не може “на практиці реалізувати амортизаційні
правила”. В свою чергу, представник позивач вважає, що ст. 13 Декрету не
вимагає від приватного підприємця здійснювати амортизацію за правилами Закону
України “Про оподаткування прибутку підприємств”, а тільки відсилає до переліків
тих витрат, що можуть включатися ним до
складу валових.

Виходячи
з вище викладеного, представник позивача
вказує на неправомірність податкових повідомлень-рішень Ізюмською ОДПІ та просить
суд скасувати вищевказані рішення.

Відповідач, Ізюмська ОДПІ у Харківської області,
надав заперечення проти позову, зазначає на те,
що оскаржувані податкові повідомлення-рішення про визначення сум податкового
зобов'язання ФОП ОСОБА_2 за платежем: податок з доходів фізичних осіб-СПД у
сумі 94055,22 грн. винесено відповідно
до вимог чинного законодавства та підстав для їх скасування
не має. Представник відповідача пояснив, що Ізюмською ОДПІ 18.04.2007 р. при
проведенні виїзної планової документальної перевірки з питання своєчасності,
достовірності, повноти нарахування і сплати
податків та зборів (обов'язкових платежів) фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 (ідентифікаційним номер - НОМЕР_1) за період з 01.01.2004
р. по 31.12.2006 р. встановлено завищення валових витрат на суму 833333,33 грн.
Так, ФОП ОСОБА_2 у травні 2006 р. для здійснення господарської
діяльності в ТОВ “Метангазавто” за податковою накладною № 34 від 24.05.2006 р.
було придбано обладнання АГНКС-75 (комплект автоматичної газонаповнюючої
компрессорної станції) на загальну суму 1000000,00 грн. (обсяг без ПДВ - 833333,33
грн., ПДВ - 166666,67 грн.), який згідно наданих документів введений в
експлуатацію. Вартість придбаного обладнання неправомірно віднесена підприємцем
до складу валових витрат. Перевірка порядку формування валових витрат
базувалась на положеннях ст. 13 Декрету та ст. 5 Закону. При цьому відповідачем
враховувалось, що вимоги Закону мають вищу юридичну силу в порівнянні з
Декретом.

Спеціального
переліку витрат персонально для підприємців не існує. Тому при вирішенні
питання врахування тієї чи іншої суми у складі витрат з метою оподаткування
підприємцям треба посилатися на статтю 5 Закону, в якій міститься найбільш
повний перелік витрат господарської діяльності.
Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону передбачено включення до
складу валових витрат сум будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і Охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень,
установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Одним з таких обмежень
підпунктом 5.3.2 пункту 5.3 статті 5 Закону чітко обумовлено, що до складу
валових витрат не включаються витрати на: придбання, будівництво,
реконструкцію, модернізацію, ремонт та інші поліпшення основних фондів та
витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбання
нематеріальних активів, які підлягають амортизації, згідно із статтями 8 і 9 та
підпунктом 7.9.4 Закону. Відповідно до
правил, визначених Законом та у зв'язку з придбанням ФОП ОСОБА_2 обладнання
АГНКС-75 не для подальшого продажу, а для використання у господарській
діяльності протягом періоду його корисності, дане обладнання є основним фондом.
Під термін “основні фонди” підпадають матеріальні цінності, що призначаються
платником податку для використання у господарській діяльності платника податку
протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в
експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000
гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом.

Більш
того статтею 13 Декрету передбачено, що витрати повинні бути безпосередньо
пов'язаними з отриманням доходу. Основні фонди використовуються на протязі
досить тривалого часу, тому дохід, отриманий за їх участю буде виникати у
різних податкових періодах (протягом використання цих фондів). На думку
представника відповідача, це також доводить неправомірність включення до складу
валових витрат підприємця повної суми, пов'язаної з придбанням основних фондів,
в певному податковому періоді, в даному випадку у 2006 році.

Крім
того, як зазначив представник відповідача, можливість врахування у складі
витрат всієї суми, понесеної на придбання матеріальних цінностей з тривалим
строком використання та вартістю більше 1000 грн., виключається Інструкцією про
прибутковий податок з громадян, затвердженою наказом ГДПІ України від
21.04.1993 р. № 12 та зареєстрованою в Мінюсті України 09.06.1993 р. за № 64.
Даною Інструкцією закріплено, що зменшити валовий дохід на суми витрат,
які підлягають амортизації, допустимо тільки у випадку ведення бухгалтерського
обліку балансової вартості груп основних фондів відповідно з Порядком, який встановлюється Міністерством
фінансів України. Тому, в зв'язку із тим, що підприємець не веде
бухгалтерського обліку, дія статті 8 Закону в частині амортизаційних
відрахувань на них при декларуванні результатів господарської діяльності не
поширюється.

Отже
ФОП ОСОБА_2 необгрутновано у 2006 році було включено вартість придбаного
обладнання на суму 833333,33 грн. без врахування ПДВ, що є фактом завищення
валових витрат на суму 833333,33 грн. Позивачем було порушено ст. 13 Декрету та
пп.5.2.1 п.5.2, пп. 5.3.2 п. 5.3 ст. 5 Закону. Враховуючи вищевикладене,
відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Суд,
вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали
справи, дійшов
висновку, що позов підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно
до вимог ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і
збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з п. 9.12.1 ст. 9 Закону України “Про податок з доходів фізичних осіб”,
оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів
(надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір,
здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих
питань, з урахуванням норм цього пункту.

Відповідно до ст.. 13 Декрету оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у
грошовій та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.
Тобто витрати підприємця повинні бути документально підтверджені та бути
пов'язаними з одержанням доходу. При цьому ніяких інших додаткових обмежень Декретом
не встановлено. Далі стаття 13 Декрету визначає, що до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств".
Отже, до складу витрат належать ті: які включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) згідно зі ст. 5 Закону або які підлягають амортизації
згідно зі ст. 8 Закону.

Відповідно
до п. 8.1.2 ст. 8 Закону амортизації підлягають, насамперед, витрати на
придбання основних фондів та
нематеріальних активів для
власного виробничого використання.

Таким
чином, висновок органу податкової служби про те, що вартість придбаного
обладнання неправомірно віднесена позивачем до складу валових витрат є
помилковим., оскільки витрати, які поніс ФОП ОСОБА_2 на придбання обладнання,
безпосередньо пов'язані з одержанням доходів у 2006 році: обладнання введене в
експлуатацію з 06.11.2006 р. за місцем здійснення підприємницької діяльності та
використовується для отримання доходу, що підтверджено актом виконаних робіт з
монтажу та пусконалагоджувальним роботам АГНКС-75 від 06.11.2006 р. та Актом
перевірки Ізюмської ОДПІ від 18.04.2007 р. Витрати на придбання обладнання є
документально підтверджені згідно договору купівлі-продажу № 01-06-КП від
17.05.2006 р., акту приймання-передачі обладнання від 24.05.2006 р.,
рахунку-фактури від 17.05.2006 р., видаткової накладної від 24.05.2006 р. та
платіжного доручення від 25.05.2006 р. № 46. Суму придбання обладнання
підприємець включив до складу витрат на підставі ст. 13 Декрету та п. 8.1.2 ст.
8 Закону як витрати, які підлягають амортизації.

Посилання
представника податкового органу на підзаконний характер Декрету КМУ “Про
прибутковий податок з громадян” й вищу юридичну силу Закону України “Про
оподаткування прибутку підприємств” в порівнянні з Декретом, вважаючи при
цьому, що підприємець повинен безпосередньо здійснювати амортизацію для
поступового віднесення сум витрат до складу валових, суд вважає безпідставними
та необґрунтованими. Згідно із Законом України “Про порядок застосування Закону
України "Про тимчасове зупинення повноважень Верховної Ради України,
передбачених пунктом 13 статті 97 Конституції України, і повноважень Президента
України, передбачених пунктом 7-4 статті 114-5 Конституції України" від
21.11.1992 р. № 2813-ХІІ та Закону України “Про тимчасове делегування Кабінету
Міністрів України повноважень видавати декрети в сфері законодавчого
регулювання” від 18.11.1992 р. № 2796-ХІІ Кабінету Міністрів України тимчасово
було делеговано, строком до 21
травня 1993 року, повноваження видавати декрети
в сфері законодавчого регулювання
з питань, передбачених пунктом 13 статті 97 Конституції України щодо відносин
власності, підприємницької діяльності, а
також оподаткування, які мають силу закону.
Тому Декрет КМУ “Про прибутковий податок з громадян” від 26.12.1992 р. №
13-92 має юридичну силу Закону України щодо регулювання питань оподаткування та
повинен застосовуватися у комплексі із нормами Закону України “Про
оподаткування прибутку підприємств”.

Посилання відповідача на Інструкцію про прибутковий податок з громадян,
затверджену наказом Міністерства фінансів України та Головної державної
податкової інспекції України від 21.04.93 р. № 12, зареєстрованого
Міністерством юстиції України 09.06.1993 р. за № 64 (далі по тексту -
Інструкція), а саме: на додаток № 7 Інструкції, де зазначено, що підприємець
відповідно до статті 8 Закону має можливість додатково зменшити валовий дохід
виключно на суми витрат, які підлягають амортизації і не перевищують розмір амортизаційних
відрахувань, нарахованих шляхом застосування норм амортизації
до балансової вартості груп
основних фондів, лише у
випадку ведення бухгалтерського
обліку балансової вартості груп основних фондів відповідно з Порядком, який
встановлюється Міністерством фінансів України, суд також вважає безпідставними
та необґрунтованими через таке. Інструкція не може встановлювати додаткові
вимоги щодо необхідності нарахування амортизації приватними підприємцями, так
як має меншу юридичну силу, ніж Декрет, в якому обов'язковість ведення
бухгалтерського обліку та здійснення амортизаційних відрахувань не вказана.
Крім того, законодавчо встановлений порядок ведення бухгалтерського обліку
приватними підприємцями на теперішній час є відсутнім. Більш того, ст. 2 Закону
України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” прямо визначає, що вимога вести бухгалтерський
облік згідно з законодавством поширюється тільки на юридичних осіб.

Механізм справляння податків і зборів не
може встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім
законів про оподаткування (стаття 1 Закону України “Про систему
оподаткування”).

Отже,
висновки Ізюмської ОДПІ про можливість включення у склад витрат тільки тієї їх
частини, що відповідає отриманому доходу, чи тільки амортизаційних відрахувань
у разі ведення підприємцем бухгалтерського обліку, не знаходять свого
підтвердження у нормах законів, а тому є неправомірними. Податковий орган не
має право покладати на платника податків тих обов'язків, які не передбачені
законами України. Згідно з ст. 19 Конституції України, правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено законодавством.

Крім
того, згідно з пп. 4.4.1 ст. 4 Закону України “Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”
у разі коли норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають
неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або
контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь
як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на
користь платника податків.

Виходячи
з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення
Ізюмської ОДПІ про визначення ФОП ОСОБА_2 суми податкового зобов'язання за
платежем: податок з доходів фізичних осіб-СПД у розмірі 94055,22 грн. не
відповідають вимогам чинного законодавства.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст.ст. 94,
160, 161, 162, 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,
Харківський окружний адміністративний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позов ФОП ОСОБА_2 до Ізюмської ОДПІ у Харківської області про скасування
податкового повідомлення-рішення задовольнити в повному обсязі.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Ізюмської ОДПІ у Харківської
області про визначення суми податкового зобов'язання ФОП ОСОБА_2 за платежем
податок з доходів фізичних осіб - СПД від 03.05.2007 р. № /0, від
05.07.2007 р. № /1, від 27.09.2007 р. № /2, № /3 від
04.12.2007 р.

На постанову через суд першої інстанції може
бути подана заява про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня
складання постанови у повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Копія апеляційної
скарги одночасно направляється до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подається у строк, встановлений
для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строків для подачі заяви про апеляційне
оскарження.

Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства
України, постанова суду набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Постанова у повному
обсязі виготовлена 24.03.2008 року.

Суддя Я.В.П'янова