Справа № 12/130
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2008-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

(ВСТУПНА
ТА РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА)

м.
Київ

24.04.2008 р.
№ 12/130

Окружний
адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого
- судді Цвіркуна Ю.І.,

при
секретарі Рудик Т.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Управління Служби
безпеки України в місті Києві, третя особа -
Управління Служби безпеки України у Київській області, про зобов'язання вчинити певні дії щодо перерахунку пенсії,

встановив:

Позивач
звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до
Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Управління Служби
безпеки України в місті Києві, третя особа -
Управління Служби безпеки України у Київській області, про
зобов'язання вчинити певні дії щодо
перерахунку.

В
суді позивач підтримав позовні вимоги і просив зобов'язати відповідачів
здійснити перерахунок раніше призначеної йому пенсії з дати її призначення з
отримуваного ним перед звільненням грошового забезпечення за останньою штатною
посадою, з урахуванням всіх складових частин його грошового забезпечення (в
тому числі з урахуванням надбавки за право на пенсію) відповідно до ч.3. ст.43
Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби
та деяких інших осіб»в редакції на момент звільнення.

Представник
Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві позов не визнав,
просив в задоволенні позову відмовити, оскільки даним органом не було здійснено порушень законодавства при
призначенні пенсії позивачу.

Представники
Управління Служби безпеки України в місті Києві та Управління Служби безпеки
України у Київській області проти задоволення позовних вимог не заперечив,
однак зазначили, що до компетенції Управлінь на даний час не входить
нарахування, перерахування та виплата пенсій.

Суд,
вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, встановив
наступне.

Наказом
Начальника Управління Служби безпеки України в Київській області від 17.11.2006
року позивач звільнений з дійсної військової служби за станом здоров'я в запас
Збройних Сил України з правом носіння військової форми.

Після
звільненняОСОБА_1 отримав грошове забезпечення в сумі 988 грн. 05 коп., що підтверджується
наявним в матеріалах справи грошовим атестатом.

Згідно
протоколу про призначення пенсії за вислугу років №10493, копія якого є в
матеріалах справи, позивачу була призначена пенсія з 18.11.2006 року, яка на
той час складалась з посадового окладу, окладу за військове звання, 40%
надбавки за вислугу років, суми надбавок
по додатковому грошовому атестату, яка в
сукупності становила 892 грн. 72 коп.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного
фонду України в місті Києві із заявою про перерахування раніше призначеної йому
пенсії на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби та деяких інших осіб».

Листом
від 28.08.2007 року №17150/12 відповідачем-1 було відмовлено позивачу у
проведенні вказаного перерахунку з посиланням на ст.40 Закону України «Про Державний бюджет України
на 2006 рік», копія якого є в матеріалах справи.

Статтею
40 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»було встановлено,
що при звільненні у 2006 році для обчислення пенсій особам офіцерського складу,
прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону
України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького
і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб", та
членам їх сімей до грошового забезпечення враховуються відповідні оклади за
посадою, військовим (спеціальним) званням, процентна надбавка за вислугу років
у розмірах, встановлених за останньою штатною посадою перед звільненням, а
також щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати,
підвищення) та премії в розмірі, що визначаються за 24 останні календарні
місяці служби підряд перед звільненням у порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

В
силу п.30 ч.1 статті 77 даного Закону з метою приведення окремих норм законів у
відповідність із цим Законом було зупинено на 2006 рік дію, зокрема, частини
третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх
справ та деяких інших осіб".

Посилання
відповідача 1 на положення статей 40, 77 Закону України «Про державний бюджет
України на 2006 рік»від 20.12.2005 року не може братись судом до уваги, у
зв'язку із наступним.

Стаття
22 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина,
закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

При
цьому судом береться до уваги рішення Конституційного Суду України від
09.07.2007 року №6-рп, у якому зазначається таке.

Зупинення
дії законів є способом тимчасового припинення їх дії в часі та/або за колом
осіб і має здійснюватися відповідно до вимог Конституції України. Ця юридична
процедура знаходиться в органічному зв'язку із скасуванням законів, внесенням
до них змін та доповнень. Отже, у такому випадку законом про Державний бюджет
України припиняється на певний строк правове регулювання відносин у сфері
соціального захисту, зупиняється дія механізму реалізації конституційних
соціально-економічних прав громадян, що призводить до обмеження права на
соціальний захист.

Закон
про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету
як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет
регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно
встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема
і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом
не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також
встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом
інших законів України.

За
висновками Конституційного Суду України зупинення законом про Державний бюджет
України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій,
внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового)
правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає
ст.1, ст.3, ч.2 ст. 6, ч.2 ст.8, ч.2 ст. 8, ч.1 ст. 19, ст. 21, ст. 22, п.1 ч.2
ст. 92, ч.1,2 ,3 ст. 95 Конституції України.

Разом
з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань
пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців»від
04.04.2006 року N3591-IV внесено зміни до Закону України "Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів
внутрішніх справ та деяких інших осіб", зокрема, викладено у новій редакції ст. 43 Закону,
змінено його назву на «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової
служби та деяких інших осіб».

Стаття
58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не
мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно
із ст.1-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з
військової служби та деяких інших осіб»законодавство про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на
пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього
Закону, Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих
відповідно до цих законів.

Тож
зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом України «Про
пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших
осіб», здійснюється шляхом внесення змін до цього Закону, Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», інших нормативно-правових
актів України, прийнятих відповідно до даних Законів.

Крім
того, станом на листопад 2006 року, коли був звільнений позивач, частина третя
статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової
служби та деяких інших осіб»передбачала, що пенсії особам офіцерського складу,
прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та
членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення за останньою
штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою,
військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років,
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення)
та премії в розмірах, установлених законодавством.

Як
встановлено, після внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб»04.04.2006 року та до
дня звільнення позивача - 17.11.2006 року законодавцем не змінювалась ст.43
даного Закону і норми цієї статті Закону не зупинялися, а тому при
призначені пенсії позивачу слід керуватися діючою на той час редакцією
відповідного Закону, яка не передбачала будь-яких обмежень при нарахуванні та
обчисленні пенсій щодо видів грошового забезпечення та строку, за який береться
додаткове грошове забезпечення.

У ч.2
ст.19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким
чином, відповідний суб'єкт владних повноважень повинен діяти згідно із
Конституцією та законами України.

Однак,
бездіяльність відповідача-1 не відповідає вимогам чинного законодавства України
і критеріям, які визначені у ч.3 ст.2 КАС України. При цьому, як видно, така
бездіяльність порушує права позивача.

Як
встановлено судом, згідно з чинним законодавством України до компетенції Управління
Служби безпеки України в місті Києві та Управління Служби безпеки України у
Київській області не відноситься
нарахування, перерахування та виплата пенсій, тому дані органи не повинні
відповідати за цим позовом.

Згідно
із ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах
здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У
відповідності до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

При
цьому суд бере до уваги положення ч.2 ст.71 КАС України, згідно з якими в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Однак
відповідач-1 не довів правомірність своєї позиції.

Таким
чином, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов
висновку про задоволення позову частково в частині вимог до Головне управління
Пенсійного фонду України в м. Києві.

На
основі встановленого, керуючись ст.ст.86, 159-163 КАС України, суд

постановив:

Позов
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати
Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві здійснити перерахунок
раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 з дати її призначення у відповідності до
статті 43 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» у
редакції Закону України від 04.04.2006 р.

В
решті позовних вимог -відмовити.

Строк
і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254
Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Заява
про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до статті 160 КАС України -з дня складення в повному обсязі.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Заява і скарга
подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції у порядку, що
передбачені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя
Цвіркун Ю.І.