Справа № 22-а-1524/2008
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2008-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у I інстанції: Сидорук
Є.І. Справа № 22-а-1524/08
Рівненський міський суд Рівненської області ряд. стат. звіту № 60
№ 2-а-751/06
Суддя-доповідач: Онишкевич Т.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2008 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду в складі :

головуючого-судді - Онишкевича
Т.В.,

суддів - Улицького
В.З., Багрія В.М.,

при секретарі - Гідеї
К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, до якої
приєдналися військова частина А 0796 та Міністерство оборони України, на
постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 22 листопада 2006
року у справі № 2-а-751/06 за позовом ОСОБА_1 до військової частини А-0796,
фінансово-економічного управління Генерального штабу Збройних Сил України про
стягнення невиплаченої премії та надбавки за безперервну військову службу у
Збройних Силах України, -

в с т а н о в
и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у
якому просив стягнути з військової частини А-0796 8491,41 грн. невиплаченої
премії та 9564,13 грн. невиплаченої надбавки за безперервну службу у Збройних
Силах України. У ході судового розгляду до участі у справі у якості
співвідповідача було залучено фінансово-економічне управління Генерального
штабу Збройних Сил України

Оскаржуваною постановою Рівненського міського суду
Рівненської області від 22 листопада 2006 року позов було задоволено та
стягнено з військової частини А-0796 на
користь ОСОБА_1 недоплачену надбавку за безперервну військову службу у Збройних
Силах України та премію у сумі 10558,19грн., а з фінансового управління
Генерального штабу Збройних Сил України недоплачену надбавку та премію у розмірі
9786,02грн. Крім того, вказаною постановою було стягнуто з військової частини
А-0796 м. Рівного в дохід держави судові витрати в сумі 101грн., а з
фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України - 98грн. та по
30грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил
України у поданій апеляційній скарзі просило зазначену постанову суду скасувати
та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити. У обґрунтування своїх вимог
покликалося на те, що відповідно до п. 34.10 Положення про порядок виплати
грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого
наказом Міністра оборони України від 05.03.2001 року № 75, направленим за кордон для виконання обов'язків
у складі миротворчих контингентів і миротворчого персоналу військовослужбовцям
премія не виплачується за весь період перебування за кордоном, якщо інший
порядок виплати не передбачений чинним законодавством України, а будь-якого
іншого порядку чинним законодавством України не передбачено.

Щодо надбавки за безперервну військову службу, апелянт
зазначав, що відповідно до Указу Президента України від 05.05.2003 року №
389/2003 “Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства
внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України
та Управління державної охорони України за безперервну службу” право
встановлювати військовослужбовцям щомісячні надбавки за безперервну військову
службу у Збройних Силах України, а також визначати порядок і умови їх
виплати надано Міністру оборони України.
Згаданим Указом Президента України встановлені саме граничні розміри щомісячної
надбавки за безперервну військову службу у відсотках до грошового забезпечення
залежно від стажу служби. Відповідно до положень п. 2 наказу Міністра оборони
України від 26.05.2003 року № 149 “Про затвердження Інструкції про порядок і
умови виплати щомісячної надбавки за безперервну службу в Збройних Силах
України”, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 28.05.2003 року за №
411/7732, встановлено, що розміри зазначених надбавок щорічно встановлюються,
виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, за рішенням Міністра оборони
України”. Міністром оборони України у 2003-2004 роках були встановлені розміри
надбавок у межах граничних розмірів, передбачених відповідним Указом Президента
України, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, збільшення якого
можливе лише шляхом внесення змін до законів про державний бюджет України на
відповідний рік. Тому, приймаючи рішення про встановлення розміру надбавки у
телеграмах від 26.05.2003 року № 146/2095, від 16.01.2004 року № 146/1/11/26,
від 07.10.2004 року № 220/2098, від 26.07.2004 року № 146/1/11/641, Міністр
оборони діяв у межах наданих йому повноважень.

У ході апеляційного розгляду фінансове управління
Генерального штабу Збройних Сил України подало доповнення до апеляційної
скарги, покликаючись на необхідність залучення до участі у справі у якості
відповідача Міністерства оборони України, оскільки при виплаті грошового
забезпечення позивачу фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил
України виконувало накази і розпорядження Міністра оборони України. Тому просить суд апеляційної
інстанції скасувати постанову Рівненського міського суду Рівненської області
від 22.11.2006 року та направити справу на новий розгляд до суду першої
інстанції із залученням у якості відповідача Міністерства оборони України.

До вказаної апеляційної скарги фінансового управління
Генерального штабу Збройних Сил України приєдналася військова частина А 0796,
яка у поданій заяві просить апеляцію задовольнити у повному обсязі, скасувати
постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 відмовити.

Окрім того, до апеляційної скарги фінансового управління
Генерального штабу Збройних Сил України приєдналося Міністерство оборони
України, яке у поданій апеляційному суду заяві про приєднання до апеляційної
скарги покликається на те, що судом першої інстанції було зроблено висновок про
те, що Міністр оборони України не вправі визначати розмір надбавок за
безперервну військову службу відповідно
до п. 2 Указу Президента України № 389 від 05.05.2003 року, а наказ Міністра
оборони України № 308 від 30.07.2004
року є соціально несправедливим та суперечить вимогам ст. 24 Конституції
України. Тому просить суд апеляційної інстанції залучити Міністерство оборони
України до участі у справі у якості відповідача, скасувавши постанову суду
першої інстанції від 22.11.2006 року з направленням справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Представники фінансового управління Генерального штабу
Збройних Сил України та військової частини А 0796, у ході апеляційного розгляду
дали пояснення, аналогічні до викладеного у апеляційній скарзі та заяві про приєднання
до неї. При цьому вони звернулися до апеляційного суду з проханням скасувати
постанову суду першої інстанції із ухваленням нової про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1

Позивач ОСОБА_1 та представник Міністерства оборони
України на виклик апеляційного суду не
прибули, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 196 КАС України не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового
розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вимоги апелянта
підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач проходив військову службу у військовій частині А-0796,
мав відповідний стаж безперервної військової служби, а тому вправі отримувати
надбавки у розмірах, встановлених ст. 1 Указу Президента України від 05.05.2003
року № 389/2003. У період з 10 липня 2002 року по 16 липня 2003 року позивач
проходив службу у військовій
частині А 2210 (3 окремий інженерний
батальйон) та виконував обов'язки у складі миротворчого контингенту Тимчасових
Сил ООН у Південному Лівані. З 9 липня 2004 року по 20 липня 2005 року він
знаходився у службовому відрядженні у військовій частині А 2210 українського
миротворчого контингенту тимчасових сил ООН у Лівані. На грошовому забезпеченні
у фінансовому управлінні Генерального
Штабу Збройних Сил України позивач знаходився з липня 2004 року по липень 2005
року. Наказом № 308 від 30 липня 2004 року військовослужбовцям центрального
апарату Міністерства оборони України, Генерального Штабу Збройних Сил України
при наявності стажу служби понад 25 років надбавку встановлено у розмірі 90%.
Тому суд прийшов до висновку, що позивач, знаходячись на грошовому забезпеченні
у фінансовому управлінні Генерального
Штабу Збройних Сил України, повинен був отримувати надбавку за безперервну
військову службу у розмірі 90%, а отже розмір такої надбавки за період із серпня
2004 року до серпня 2005 року повинен становити 3495,20 грн. Крім того, суд
першої інстанції прийшов до висновку про необхідність стягнення на користь
позивача 6290,82грн. премії, виходячи із того, що така відноситься до
додаткових видів грошового утримання відповідно до наказу Міністра оборони
України № 75 від 05.03.2001 року. При цьому судом не було взято до уваги вимоги
п. 34.10 Положення про порядок виплати грошового забезпечення
військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра
оборони України від 05.03.2001 року № 75, як такого, що суперечить положенням
ст. 22 Конституції України. Крім того, задовольняючи вимоги про стягнення на
користь позивача надбавки за безперервну військову службу у розмірі 90% з
серпня 2002 року по квітень 2003 року у розмірі 3112 грн., суд першої інстанції
виходив із того, що дана сума становить різницю між розміром надбавки у 90%
відповідно до положень Указу Президента України від 05.05.2003 року № 389/2003
та фактично виплаченою надбавкою. При цьому суд першої інстанції надав правову
оцінку наказу Міністра оборони України № 308 від 30 липня 2004 року та прийшов
до висновку про те, що пункт 1 вказаного наказу є соціально несправедливим та
суперечить ст. 24 Конституції України.
Одночасно судом першої інстанції було зроблено висновок про те, що
Указом Президента України від 05.05.2003 року № 389/2003 Міністр оборони
України не наділений повноваженнями визначати надбавку за безперервну військову
службу у меншому розмірі, ніж встановлено у вказаному нормативному акті.

Крім цього, судом було зроблено висновок про необхідність
стягнення із військової частини А 0796 на користь позивача премії у розмірі 33%
за період із серпня 2002 року по червень 2003 року відповідно до вимог
постанови Кабінету Міністрів України № 963 від 11 липня 2002 року у загальній
сумі 3 549,48 грн., оскільки позивач командуванням вказаної частини не
позбавлявся виплати такої.

Даючи правову оцінку постанові суду першої інстанції з
огляду на доводи апелянта та осіб, що приєдналися до апеляційної скарги,
колегія суддів виходить з таких
міркувань.

Як вбачається із позовної заяви позивача ОСОБА_1,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги він вважав такими, що виходять за межі
наданих повноважень і суперечать вимогам ст.ст. 22, 24 Конституції України та
ст.ст. 2, 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців і членів їх сімей” розпорядження Міністра оборони України
щодо зміни розміру надбавки за безперервну військову службу, встановлені Указом
Президента України від 05.05.2003 року № 389/2003.

З письмових заперечень на позов ОСОБА_1 військової
частини А 0796 та фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил
України вбачається, що свої дії щодо грошового утримання позивача у розмірі, що
був йому фактично виплаченим, вони обґрунтовують виконанням положень наказів №
75 від 05.03.2001 року, № 149 від 26.05.2003 року, № 308 від 30.07.2004 року
Міністра оборони України.

Мотивуючи підставність вимог позивача, суд першої
інстанції прийшов до висновку про те, що вимоги п. 34.10 Положення про порядок
виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України,
затвердженого наказом Міністра оборони України від 05.03.2001 року № 75,
суперечить положенням ст. 22 Конституції України. Крім того, суд першої інстанції надав правову оцінку
наказу Міністра оборони України № 308 від 30 липня 2004 року та прийшов до
висновку про те, що пункт 1 вказаного наказу є соціально несправедливим та
суперечить ст. 24 Конституції України, а Указом Президента України від
05.05.2003 року № 389/2003 Міністру оборони України не надавалися повноваження
щодо встановлення розміру надбавок за безперервну військову службу у меншому
розмірі, ніж визначено у вказаному нормативному акті.

З огляду на наведене, колегія суддів
приходить до переконання, що позивачем фактично оспорювалася правомірність
рішень Міністра оброни України, на підставі яких відповідачі військова частина
А-0796 та фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України
проводили виплату йому грошового утримання, що залишилося поза увагою суду
першої інстанції при вирішенні даного публічно правового спору.

Як вбачається із положень с. 3 КАС України, відповідачем є суб'єкт владних
повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена
вимога позивача.

З матеріалів справи вбачається, що судом
першої інстанції не було вирішено питання про залучення участі у розгляді
справи у якості відповідача Міністерства оборони України. Разом із тим,
обов'язковість участі вказаного суб'єкта владних повноважень у розгляді даної справи дає суду процесуальну можливість повно
та всебічно з'ясувати всі її обставини та вирішити спір по суті вимог позивача
в частині визначення розміру виплати щомісячної надбавки за безперервну
військову службу в Збройних Силах України, а також премії за весь період
перебування за кордоном у складі українського миротворчого контингенту
тимчасових сил ООН у Лівані.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 24 КАС України адміністративні справи,
предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Президента України,
Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу
виконавчої влади розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді
колегією у складі трьох суддів.

З матеріалів справи вбачається, що справу у
Рівненському міському суді Рівненської області, як адміністративному суді
першої інстанції, було розглянуто суддею одноособово.

Згідно із положеннями п. 1 ч. 1 ст. 204 КАС України суд апеляційної
інстанції скасовує постанову суду і направляє справу на новий розгляд до суду
першої інстанції, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до переконання, що
апеляційна скарга фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил
України підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова суду першої інстанції
скасуванню із направлення справи на новий розгляд для виконання вказівок,
викладених у мотивувальній частині даної ухвали.

При новому розгляді справи суду
першої інстанції необхідно залучити до участі у справі у якості відповідача
Міністерство оборони України та уточнити у позивача ОСОБА_1 суть його позовних
вимог для правильного вирішення питання про дотримання правил територіальної
підсудності, передбачених ст. 19 КАС України.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 204 п.1, 205, 206
КАС України, колегія суддів -

у х в а л и л
а :

апеляційну скаргу фінансового управління Генерального
штабу Збройних Сил України, до якої приєдналися військова частина А 0796 та
Міністерство оборони України задовольнити.

Скасувати постанову Рівненського міського суду
Рівненської області від 22 листопада 2006 року у справі № 2-а-751/06 за позовом
ОСОБА_1до військової частини А-0796, фінансово-економічного управління
Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення невиплаченої премії та
надбавки за безперервну військову службу у Збройних Силах України та направити
справу на новий розгляд суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та
може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Т.В.Онишкевич

Судді
В.З.Улицький

В.М.Багрій