Справа № К-18972/07
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2008-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2008 року
м.
Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
складі:

Ліпського Д.В. -
головуючий,

Амєліна С.Є. -
суддя-доповідач,

Гуріна М.І.,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши
у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області
від 28 жовтня 2005 року та ухвалу судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Закарпатської області від 17 січня 2006 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до Закарпатського обласного управління юстиції про поновлення
на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

15 вересня 2005 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним
адміністративним позовом.

Зазначав, що займав посаду заступника начальника відділу
систематизації законодавства, державної реєстрації нормативно-правових актів,
легалізації об'єднань громадян, правової освіти населення та правової роботи
Ужгородського міськрайонного управління юстиції, з якої наказом начальника
Закарпатського обласного управління юстиції від 25 серпня 2005 року №314/06/04
звільнений на підставі пункту 2 статті 30 Закону України «Про державну службу»
за вчинення правопорушення передбаченого пунктом «а» статті 1 та статтею 7
Закону України «Про боротьбу з корупцією».

Вважаючи звільнення незаконним просив поновити на посаді,
стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та 2 000 грн. у
відшкодування моральної шкоди.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 28 жовтня 2005 року, залишеною без змін ухвалою
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від
17 січня 2006 року, в задоволенні позову
відмовлено.

В касаційній скарзі, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права, позивач просить скасувати судові
рішення, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши правильність застосування судами норм
матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі колегія суддів приходить до висновку про те,
що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1
проходив державну службу на посаді заступника начальника відділу систематизації
законодавства, державної реєстрації нормативно-правових актів, легалізації
об'єднань громадян, правової освіти населення та правової роботи Ужгородського
міськрайонного управління юстиції, з якої звільнений наказом начальника
Закарпатського обласного управління юстиції від 25 серпня 2005 року №314/06/04
на підставі статті 16 та пункту 2 статті 30 Закону України «Про державну
службу» - за вчинення правопорушення передбаченого пунктом «а» статті 1 та
статтею 7 Закону України «Про боротьбу з корупцією».

Підставою для припинення державної служби стала постанова
Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2005
року, якою встановлено, що позивач використовував в особистих цілях в період з
24 листопада 2004 року по 10 березня 2005 року конфіскований у справі про
порушення митних правил в доход держави автомобіль марки Фольксваген, державний
реєстраційний знак Угорщини НОМЕР_1.

Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винним у здійсненні
корупційного діяння - скоєнні правопорушення, передбаченого пунктом «а» статті
1 та статтею 7 Закону України «Про боротьбу з корупцією» та накладено
адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Постанова набула
законної сили.

При звільненні з позивачем проведено відповідний
розрахунок та виплачено компенсацію за невикористану відпустку.

Згідно пункту 4 статті 72 Кодексу адміністративного
судочинства України постанова суду у справі про адміністративний проступок, яка
набрала законної сили, є обов'язковою для адміністративного суду, що розглядає
справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалена
постанова суду, в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією
особою.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позову суди
попередніх інстанцій правильно виходили з того, що суб'єкт владних повноважень
правомірно звільнив позивача.

Позивач займав посаду державного службовця і на нього
поширювалася дія Закону України «Про державну службу», який визначає загальні засади діяльності, а також статус державних
службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Обмеження, пов'язані з проходженням державної служби
визначені статтею 16 вказаного Закону та статтями 1 і 5 Закону України «Про
боротьбу з корупцією».

Відповідальність за вчинення корупційних діянь визначена
статтею 7 Закону України «Про боротьбу з корупцією», згідно з якою вчинення
особою, уповноваженою на виконання функцій держави, будь-якого із зазначених у
статті 1 цього Закону корупційних діянь, якщо воно не містить складу злочину,
тягне за собою адміністративну відповідальність у вигляді штрафу від двадцяти
п'яти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і звільнення з
посади або інше усунення від виконання функцій держави. Таким особам
забороняється займати посади в державних органах та їх апараті протягом трьох
років з дня їх звільнення.

Пунктом 2 частини 1 статтею 30 Закону України «Про
державну службу» визначено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом
законів про працю України, недотримання пов'язаних із проходженням державної
служби вимог, передбачених статтею 16 цього Закону, є підставою для припинення
державної служби.

Позивач порушив обмеження, пов'язані з проходженням
державної служби, що встановлено постановою про притягнення його за корупційне
діяння до адміністративної відповідальності. Тому у відповідача були законні
підстави для припинення служби державного службовця.

Суб'єкт владних повноважень діяв в межах наданої
компетенції відповідно до вимог законодавства та не порушив права та законні
інтереси позивача.

Оскаржені судові рішення ухвалені з
додержанням норм процесуального та матеріального права, передбачених статтею
229 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для їх скасування і
ухвалення нового рішення не вбачається.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а
постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня
2005 року та ухвалу судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області від 17 січня 2006 року -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Верховного Суду України за винятковими обставинами
протягом одного місяця з дня їх відкриття.

Судді:

Д.В.
Ліпський С.Є. Амєлін М.І. Гурін М.М. Кобилянський В.В. Юрченко