Справа № 3/348
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2008-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

місто
Київ

12
год. 58 хв.

26.02.2008 р.
№
3/348

Окружний
адміністративний суд міста Києва у складі судді Блажівсько Н. Є. при секретарі
Серпутько Т. С.

за
участю представників сторін:

від позивачів:
ОСОБА_2.,ОСОБА_3

від відповідача: не з'явився

від третьої особи-1:
Пушкеля Н. В.

від третьої особи-2: не
з'явився

від третьої особи-3: не
з'явився

За
результатами розгляду у відкритому судовому засіданні адміністративної справи

За
позовом

ОСОБА_2
та ОСОБА_4 (надалі -Позивачі)

до
за участюВідділу громадянства, еміграції, реєстрації фізичних
осіб Дніпровського РУ ГУ МВС в місті Києві (надалі - Відповідач) ВАТ «Київське ШБУ-27» (надалі -Третя особа
1), Опікунської ради Дніпровської районної державної адміністрації (надалі
-Третя особа 2) та ОСОБА_1
(надалі -Третя особа 3)

про

зобов'язання вчинити дії

На
підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в
судовому засіданні 26 лютого 2008 року проголошено вступну та резолютивну частини
Постанови.

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_2
таОСОБА_4звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною
заявою до Відділу громадянства, еміграції, реєстрації фізичних осіб
Дніпровського РУ ГУ МВС в місті Києві за участю ВАТ «Київське ШБУ-27,
Опікунської ради Дніпровської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 про
визнання дій Відділу у справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Дніпровського РУ ГУ МВС в місті Києві
протиправними та такими, що порушують їх
права і права їх малолітнього сина та зобов'язання Відповідача зареєструвати
місце проживання Позивачів та їх малолітнього сина ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження за адресою:АДРЕСА_1.

Під
час розгляду справи Позивачами уточнено позовні вимоги, та вони просять
додатково визнати недійсною реєстрацію громадянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1
та зобов'язати Відповідача скасувати реєстрацію зазначеної громадянки за
вказаною адресою. Таким чином, спір розглядається в межах уточнених позовних
вимог.

Позивач
в ході розгляду справи подав клопотання від 21 листопада 2007 року та від 11
грудня 2007 року про забезпечення
адміністративного позову шляхом
заборони ВАТ «Київське ШБУ-27»та іншим
особам чинити будь-які дії, спрямовані
на виселення позивачів з
кімнатиАДРЕСА_1, чинити будь-які
перешкоди у користуванні даною
кімнатою, а також дії, спрямовані на реєстрацію та/ або вселення інших осіб
у вищевказану кімнату. Ухвалами
від 27 листопада 2007 року та 11
грудня 2007 року в задоволенні зазначених клопотань про вжиття заходів забезпечення позову
відмовлено.

Свої
позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що Відповідач неправомірно відмовив
Позивачам в реєстрації місця
проживання за адресою: АДРЕСА_1,
мотивуючи свою відмову відсутністю
ордера. При цьому Позивачі стверджують,
що Відповідач порушив їх
конституційні права та норми Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки
стаття 6 цього Закону не передбачає надання особою ордеру, як документу, який
необхідний для реєстрації місця
проживання. Згідно цієї статті
забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших не передбачених законом
документів. Заява особи про
реєстрацію місця проживання є єдиною підставою для
реєстрації місця проживання. У формі заяви про реєстрацію місця проживання, затвердженою
постановою Кабінету Міністрів України від 28 липня 2004 року № 985, зазначається, що «Підставою для реєстрації місця проживання заявника за зазначеною
адресою є ордер, свідоцтво про право власності, договір найму, або інший
документ. Позивач вважає, що вище оговорена постанова лише затверджує форму, а не визначає
перелік документів, які подаються для реєстрації. Враховуючи, що в
постанові не визначено конкретно поняття інші документі, Позивачем
було подано клопотання балансоутримувача будинку № 15 по вул.
Я.Гашека ВАТ «Київське ШБУ-27», яке можливо вважати іншим документом.

Позивачі
стверджують, що вони протягом 5-ти років
постійно проживають у цьому
будинку, систематично сплачують квартплату та комунальні послуги.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у Позивачів народився син ОСОБА_4, який також постійно
проживає з дня народження і по
теперішній час з своїми батьками за
вказаною адресою. Один із Позивачів
постійно перебуває у трудових відносинах з ВАТ «Київське ШБУ -27», яке неодноразово
давало згоду на реєстрацію Позивачів
за місцем проживання.

Відповідач надав письмові заперечення на позов та
зазначив, що ОСОБА_1за адресою поАДРЕСА_1 не зареєстрована, а також просив суд
розглядати справу за відсутності представника Відповідача.

Ухвалою
від 17 січня 2008 року суд зобов'язав Відділ громадянства, еміграції,
реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУГУ МВС в місті Києві надати суду
документи щодо того, хто саме та коли був зареєстрований за адресою поАДРЕСА_1.
Станом на час розгляду справи, Відповідачем таких документів не надано, таким
чином, виходячи з положень статті 71 Кодексу адміністративного судочинства
України, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Третя
особа-1 проти позовних вимог заперечила та зазначила, що житловий будинок по АДРЕСА_1 перебуває у нього на балансі та в
його господарському віданні. Третя особа стверджує, що заселення та проживання Позивачів в приміщенні
відомчого житлового фонду є незаконним без наявності належних
документів, передбачених статтями 52, 58, 61 Житлового Кодексу України.
А саме у Позивачів відсутні:

-
рішення адміністрації і профспілкового
комітету підприємства про надання їм
відповідного житла, затверджене
відповідним виконавчим комітетом органу місцевих рад;

- ордера, який є єдиною
підставою для вселення в надане житло;

- договору найму жилого приміщення .

Третя особа-1 вважає,
що Позивачі самоправно займають жиле приміщення і не мають законних
підстав користуватися ним.

Третя
особа-1 стверджує про відсутність згоди ВАТ
«Київське ШБУ-27»на реєстрацію
Позивачів в будинку, який
знаходиться у віданні товариства, тому
відсутні будь які підстави для їх реєстрації. При цьому Третя особа-1
посилається на лист від 12 січня 2007 року № 32/2, яким відкликана його згода
на реєстрацію Позивачів в кімнаті АДРЕСА_1. Третя особа-1 повідомляє , що в спірній кімнаті
зареєстрована жінка, тому на реєстрацію
Позивачів, крім згоди власника житла,
потрібна згода і цієї жінки. Враховуючи вищевикладене, Третя особа-1 просить відмовити в задоволенні адміністративного позову
повністю.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, заслухавши пояснення представників Позивача та
Відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до
наступних висновків.

Спірні
правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України,
Житловим кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні», Постановою кабінету Міністрів України від 28
липня 2004 р. N 985 «Про затвердження зразків документів, необхідних для
реєстрації місця проживання в Україні».

У
відповідності до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію
України, за винятком обмежень,
які встановлюються законом.

Згідно
зі статтею 29 Цивільного кодексу України місцем
проживання фізичної особи
є житловий будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання
в ньому (гуртожиток, готель тощо),
у відповідному населеному
пункті, в якому фізична особа
проживає постійно, переважно або тимчасово.

У
відповідності до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»вільний вибір місця проживання чи перебування
- право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на
законних підставах перебувають на території України, на вибір
адміністративно-територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати
чи перебувати; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на
території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація -
внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце
перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до
реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно
зі статтею 6 вказаного Закону громадянин України, а також іноземець чи особа
без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані
протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати
місце проживання. Для реєстрації особа подає: письмову заяву; паспортний
документ; квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від
його сплати; два примірники талона зняття з реєстрації.

Заява
особи про реєстрацію місця проживання є єдиною підставою для реєстрації місця
проживання особи.

Зразки
заяви та інших документів, необхідних для реєстрації місця проживання особи,
затверджені постановою кабінету Міністрів України від 28 липня 2004 року N 985.

Виходячи
із вказаних норм, законодавство України, що регулює порядок реєстрації громадян
за місцем проживання не пов'язує таку реєстрацію із наявністю у особи
документу, який посвідчує право власності або право користування жилим
приміщенням.

Відповідно
до статті 11 Закону реєстрація місця проживання та місця перебування особи
здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації в Автономній Республіці Крим, областях,
містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі.

Як
свідчать матеріали справи 31 серпня 2006 року Позивачі звернулись до Відділу
громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського району РУ ГУ
МВС України в м. Києві з заявою про реєстрацію їх місця проживання за
адресоюАДРЕСА_1 Відповідач відмовив Позивачці в реєстрації за адресою: АДРЕСА_1
посилаючись на відсутність ордера на вселення в кімнату.

Обмеження
вільного вибору місця проживання можливе тільки у випадках, встановлених
законодавством України. Такі випадки передбачені статтею 13 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зокрема те, що
вільний вибір місця проживання обмежується в адміністративно-територіальних
одиницях, які знаходяться:

- у
прикордонній смузі;

- на
територіях військових об'єктів;

- у
зонах, які згідно із законом належать до зон з обмеженим доступом;

- на
території, де у разі небезпеки поширення
інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і
режим проживання населення та господарської діяльності;

- на
територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан.

Отже,
як вбачається з вказаної вище норми, у Відповідача не було законних підстав для
відмови в проведенні реєстрації за місцем проживання Позивачки, передбачених
вказаною нормою.

Твердження
Відповідача та Третьої особи-1 про те, що Позивачі не підлягають реєстрації за
вказаним місцем проживання, оскільки не мають ордеру на вселення до кімнати
АДРЕСА_1 та не укладали договір найму вказаного приміщення судом не приймається
з урахуванням наступного.

В
матеріалах справи є заяваОСОБА_2Голові правління ВАТ ДСУ-27 від 1 грудня 2002
року про виділення кімнати для проживання в гуртожитку поАДРЕСА_1на якій
міститься резолюція від 16 грудня 2002 року «Виділити кімнату з оплатою згідно
калькуляції».

Як
підтверджується мотивувальною частиною розпорядження КМДА від 25 травня 2005
року № 859 будинок поАДРЕСА_1до прийняття вказаного розпорядження мав статус
гуртожитку, тому вселення в кімнату АДРЕСА_1за вказаною адресою на час
отримання Позивачами кімнати, а саме в грудні
2002 року не потребувало отримання Позивачами ордеру.

Крім
того, пунктом 3 розпорядження КМДА від 25 травня 2005 року № 859
«АДРЕСА_1»доручено Дніпровській районній у місті Києві державній адміністрації
у встановленому порядку видати ордери на жилі приміщення мешканцям, які
постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку.

Як підтверджується
матеріалами справи та не заперечується Третьою особою-1 з 2002 року Позивачі
постійно проживали за вказаною адресою та сплачували квартплату та комунальні
послуги. Таким чином, враховуючи те, що станом на 25 травня 2005 рок (дата
прийняття розпорядження КМДА № 859) Позивачі проживали в кімнаті
АДРЕСА_1поАДРЕСА_1вони мали право на отримання ордеру на вказану кімнату. В
матеріалах справи відсутні документи, які б пояснювали причини невиконання
Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією вказаного
розпорядження стосовно Позивачів.

На
зворотній стороні заяв про реєстрацію місця проживання Позивачів від 31 серпня
2007 року в розділі про згоду власника житла
на реєстрацію місця проживання заявника Директором Третьої особи-1
зроблена відмітка «згоден». Про таку згоду свідчить також лист Третьої особи -1
від 31 серпня 2006 року № 390, у відповідності до якого ВАТ «Київське шляхо
-будівельне управління № 27», що є балансоутримувачем будинкуАДРЕСА_1просить
зареєструвати за місцем проживання Позивачів.

Листом
від 12 січня 2007 року № 32/2 Третя особа-1 повідомила Відповідача про
відкликання документів на Позивачів, однак вже 23 січня 2007 року ним видана
Довідка № 29 про те, що Позивачі разом з неповнолітньою дитиною проживають у
приміщенні. яке перебуває на балансі товариства за вказаною вище адресою (копії
листів в матеріалах справи).

Таким
чином, матеріалами справи підтверджується, що фактично Позивачі з 2002 року
постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1, в яку вони вселилися на підставі
розпорядження Голови правління ВАТ «ШБУ-27»Кириченко Г.Г. Вказане місце
проживання повністю відповідає вимогам Закону України «Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому Відповідачем неправомірно
відмовлено Позивачам в реєстрації.

У
відповідності до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права, відповідно
до якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Виходячи
із зазначеного, в ситуації законодавчої прогалини в питанні визначення місця
проживання особи за конкретною адресою для здійснення її реєстрації за місцем
такого проживання, суд виходить з того, що право громадян на вільний вибір
місця проживання є найвищою цінністю, і Відповідач під час прийняття рішення
мав керуватися цим принципом.

Частина
2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України. Порядок реєстрації за
місцем проживання встановлений Законом України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в Україні», яким не передбачено можливості
відмови в реєстрації у зв'язку з відсутністю документа, який посвідчував би
право власності чи користування житловим приміщенням.

Суд
звертає увагу, що разом з Позивачами за адресою, вказаною в заявах про
реєстрацію, проживає їх малолітня дитина, про що і Відповідач і Третя особа-1
знали.

Відповідно
до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»держава забезпечує право
дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не
завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Враховуючи
відсутність у Позивачів іншого житла, відмова Відповідача в реєстрації
Позивачів за місцем проживання та дії Третьої особи-1 щодо виселення Позивачів
із кімнати, в якій вони проживають більше 5-ти років призведе до позбавлення
малолітньої дитини права на проживання в житловому приміщенні.

Відповідачем
під час прийняття рішення про відмову Позивачам в реєстрації за місцем
проживання не були враховані фактичні обставин справи, що зазначені вище, а саме
той факт, що житлову кімнату Позивачі отримали ще в 2002 році як кімнату в
гуртожитку, факт постійного проживання Позивачів за вказаною ними адресою
протягом останніх 5-ти років, проживання разом з ними малолітньої дитини. У
відповідності до статті 14 Закону України «Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»рішення, дії чи бездіяльність органів
державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування,
вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця
перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.

Відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Виходячи
з матеріалів справи, суд приходить до висновку, що Відповідачем не було доведено
обґрунтованості свого рішення про відмову в проведені реєстрації Позивачів за
місцем їх проживання.

Таким
чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що
викладені в позовній заяві доводи Позивача є частково обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню
частково.

На підставі вищевикладеного, керуючись
статтями 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В

1.
Адміністративний Позов задовольнити частково.

2.
Визнати протиправним відмову Відділу громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в реєстрації місця проживання
ОСОБА_2 та ОСОБА_5за адресою:АДРЕСА_1.

3.
Зобов'язати Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб
Дніпровського РУ ГУ МВС України провести реєстрацію ОСОБА_2 та ОСОБА_5за
адресою:АДРЕСА_1.

4. В
задоволенні решти позовних вимог -відмовити повністю.

Постанова
відповідно до частини 1 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Н. Є. Блажівська