Справа № 9/243
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2008-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м. Київ

26.02.2008 р. №
9/243

12:48

За
позовом

ОСОБА_1

До

Державної
податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва

про

визнання
незаконним рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста
Києва № 1173/д/17-01 від 21.02.2007 р. та зобов'язання вчинити певні дії

Суддя:
Кротюк О.В.

Секретар судового засідання: Таран Т.К.

Представники:

Від
позивача:

ОСОБА_1

Від
відповідача:

Волохова
Ю.В. (довіреність № 401/9/10-113 від 09.02.2007 р.)

Обставини справи:

Позивач
звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції
у Шевченківському районі міста Києва про визнання незаконним рішення Державної
податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва № 1173/д/17-01 від
21.02.2007 р. та зобов'язання відповідача віднести суму у розмірі 1 620,00 грн.
до податкового кредиту.

Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що рішення Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі міста Києва № 1173/д/17-01 від 21.02.2007 р.
неправомірно відмовлено позивачеві у віднесенні суми у розмірі 1 620,00 грн. до
його податкового кредиту за 2006 р., чим порушено положення пунктів 5.1.1. та
5.3.3. статті 5 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»(від 22
травня 2003 року N 889-IV).

Відповідач
позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні повністю,
посилаючись на те, що рішення про відмову позивачеві у віднесенні суми,
сплаченої за навчання сина позивача на факультеті військової підготовки, яка не
є фаховою освітою, прийнято правомірно, в межах повноважень, оскільки військова
підготовка є додатковою дисципліною.

Розглянувши
подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення
для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

встановив:

ОСОБА_1
є студентом факультету інформатики та обчислювальної техніки Національного
технічного університету України «Київський політехнічний інститут» денної форми
навчання та навчається за державним замовленням, що підтверджено довідкою № 201
від 20.02.2008 р. Національного технічного університету України «Київський
політехнічний інститут».

02.06.2006
р. між ОСОБА_1та Національним технічним університетом України «Київський
політехнічний інститут»укладено контракт № 3/26 про військову підготовку у
Військовому інституті телекомунікацій та інформації Національного технічного
університету України «Київський політехнічний інститут»за програмою офіцера
запасу за військово-обліковою спеціальністю 043200, яка здійснюється на платній
основі відповідно до умов вказаного контракту.

12.02.2007
року ОСОБА_1 подав до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі
м. Києва декларацію про доходи за 2006 рік, в якій зазначив, що у 2006 році ним
була здійснена оплата у сумі 1620,00 грн. за навчання сина на ІІІ-му курсі
Національного технічного університету «Київський політехнічний інститут», а
саме за навчання на військовій кафедрі Військового інституту телекомунікацій та
інформатизації, який входить до складу Національного технічного університету
«Київський політехнічний інститут». Зазначена сума позивачем віднесена до
податкового кредиту за 2006 р.

21.02.2007
р. Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі міста Києва
рішенням № 1173/д/17-01 відмолено ОСОБА_1 у віднесенні 1 620,00 грн., суми
сплаченої за навчання сина на військовій кафедрі, на підставі того, що листом
Державної податкової адміністрації України від 09.03.2005 р. N 4149/7/17-3117
«Щодо податкового кредиту на навчання»визначено, що навчання на військовій
кафедрі є додатковою послугою навчального закладу, яка не є обов'язковою у
процесі безпосереднього навчання за обраним фахом, і яка оплачується окремо
(додатково) від сплати за навчання згідно укладеного з ВУЗом договору на
навчання за певним фахом, тому включення таких витрат до податкового кредиту не
передбачено чинним законодавством.

27.03.2007
р. рішенням Державної податкової адміністрації України № 111/ф/17-110 рішення
ДПІ у Шевченківському районі міста Києва про відмову залишено без змін з тих же
підстав.

З
урахуванням викладених обставин, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши
надані ними докази, суд встановив, що позовні вимоги є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктом
1.16 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»(від 22
травня 2003 року N 889-IV) визначено, що податковий кредит - сума (вартість)
витрат, понесених платником податку - резидентом у зв'язку з придбанням товарів
(робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного
року (крім витрат на сплату податку на додану вартість та акцизного збору), на
суму яких дозволяється зменшення суми його загального річного оподатковуваного
доходу, одержаного за наслідками такого звітного року, у випадках, визначених
цим Законом.

Пунктом
5.1.1. статті 5 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»(від 22
травня 2003 року N 889-IV) визначено, що платник податку має право на
податковий кредит за наслідками звітного податкового року.

Пунктом
5.3.3. статті 5 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»(від 22
травня 2003 року N 889-IV) встановлено перелік витрат, дозволених до включення
до складу податкового кредиту, зокрема, суму коштів, сплачених платником
податку на користь закладів освіти для компенсації вартості середньої
професійної або вищої форми навчання такого платника податку, іншого члена його
сім'ї першого ступеня споріднення, але не більше суми, визначеної у підпункті
6.5.1 пункту 6.5 статті 6 цього Закону, у розрахунку за кожний повний або
неповний місяць навчання протягом звітного податкового року.

З
урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає, що відповідачем безпідставно,
упереджено та помилково трактуються положення пункту 5.3.3. статті 5 Закону
України «Про податок з доходів фізичних осіб»(від 22 травня 2003 року N
889-IV), якими встановлено, що до витрат, дозволених для включення до
податкового кредиту платника податку, належить сума коштів, сплачених платником
податку на користь закладів освіти для компенсації вартості вищої форми
навчання такого платника податку, іншого члена його сім'ї першого ступеня
споріднення. Суд вважає, що пункт 5.3.3. статті 5 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб»не ставить в залежність можливість віднесення до
податкового кредиту від кількості ВУЗів, де навчається фізична особа, кількості
факультетів та кількості отримання спеціальностей, як в одному ВУЗі, так і в
декількох одночасно, та інше. Пунктом 5.3.3. статті 5 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»встановлено виключно два критерії які обмежують
віднесення витрат до податкового кредиту, це: 1) навчальний заклад який
здійснює середню професійну або вищу форми навчання, 2) розміром загальної суми
компенсації вартості навчання такого платника податку, іншого члена його сім'ї
першого ступеня споріднення, яка обмежена Законом. При цьому закон визначає, що
ця сума компенсації вартості навчання не може бути більше суми, визначеної у
підпункті 6.5.1 пункту 6.5 статті 6 Закону«Про податок з доходів фізичних
осіб». Ці обмеження встановленні Законом «Про податок з доходів фізичних осіб»,
є чіткими, зрозумілими та виключними, розширеному тлумаченню не підлягають.
Відповідачем не спростовано жодних фактів та обставин зазначених вище, з
приводу навчання сина ОСОБА_1за контрактом у Військовому інституті
телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України
“Київський політехнічний інститут” за програмою офіцера запасу за військовою
обліковою спеціальністю 04320.

У
відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№ 254 к/96-ВР
від 28.06.1996 р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З
огляду на вищезазначені положення Конституції України, а також те, що листи ДПА
України не є нормативно-правовими актами як обов'язковими до виконання так і
тими, що регулюють питання реалізації відносин у сфері оподаткування, суд
вважає покликання відповідача в своїх запереченнях проти позову на лист
Державної податкової адміністрації України від 09.03.2005 р. N
4149/7/17-3117 «Щодо податкового кредиту
на навчання»необґрунтованим та безпідставним.

Крім
того, зміст зазначеного листа з приводу не визначення чинним законодавством
можливості навчання на військовій кафедрі у зв'язку з тим, що це є додатковою
послугою навчального закладу, яка не є обов'язковою у процесі безпосереднього
навчання за обраним фахом, і яка оплачується окремо (додатково) від сплати за
навчання згідно укладеного з ВУЗом договору на навчання за певним фахом, прямо суперечить та звужує положення пункту
5.3.3. статті 5 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»(від 22
травня 2003 року N 889-IV), що протирічить статі 22 Конституції України.

Частиною
1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд
при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Суд
також бере до уваги, що згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони зокрема:

1) на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з
використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4)
безсторонньо (неупереджено);

5)
добросовісно;

6)
розсудливо;

7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації;

8)
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд
вважає, що рішення відповідача прийнято з порушенням вищезазначених принципів,
зокрема: рішення прийнято не на підставі Конституції та законів України, не
обґрунтовано, недобросовісно, без дотримання принципу рівності перед законом,
запобігаючи несправедливій дискримінації.

Відповідно
до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Доказів, які
б спростовували доводи позивача відповідачі суду не надали.

Згідно
з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого рішення, дії
чи бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Всупереч
наведеним вимогам відповідач як суб'єкти владних повноважень не довів
правомірності прийнятого ним спірного рішення № 1173/д/17-01 від 21.02.2007 р.

Враховуючи
всі наведені обставини в їх сукупності, матеріали справи, норми діючого
законодавства України, пояснення та заперечення сторін, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи
викладене та керуючись ст.ст. 9, 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити адміністративний позов
повністю.

2. Визнати протиправним рішення
Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва №
1173/д/17-01 від 21.02.2007 р. про відмову ОСОБА_1 у включенні до складу
податкового кредиту витрат у сумі 1 620,00, понесених в результаті оплати за
навчання сина у вищому навчальному закладі.

3.
Зобов'язати Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі міста Києва
включити до складу податкового кредиту ОСОБА_1 за 2006 р. суму у розмірі 1
620,00 грн.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням
протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя О.В.
Кротюк