Справа № 2-а-637/2008
Суддя: Шевчук С.М.
Дата ухвалення: 2008-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-637/08
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого
2008 року 09 год. 20 хв.
м. Рівне

Рівненський
окружний адміністративний суд під головуванням судді Шевчук С.М., за участю секретаря
судового засідання Паршутич С.Л. та сторін і інших осіб, які беруть участь у
справі:

позивача: ОСОБА_1;

відповідача: Рівненський обласний військовий комісаріат -
представник Савчук В.О. (копія довіреності в матеріалах справи);

розглянувши у відкритому судовому засіданні
адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного військового
комісаріату про стягнення грошової компенсації за невикористане речове майно в
сумі 2203,93 грн., суд, -

В С Т
А Н О В И В:

Позивач
ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до
Рівненського обласного військового комісаріату про стягнення грошової
компенсації за невикористане речове майно в сумі 2203,93 грн.

В
судовому засіданні позивач вказав, що в позовній заяві ім'я позивача вказано ОСОБА_2, однак його правильне ім'я ОСОБА_1. Просив вважати належним позивачем в справі
ОСОБА_1.

Позивач
в судовому засіданні надав пояснення, які повністю співпадають з позицією, яка
викладена в позовній заяві. Просив позов задоволити повністю, стягнути з
відповідача 2203,93 грн. грошової компенсації за невикористане речове
майно.

Представник
відповідача в судовому засіданні надав пояснення, які повністю співпадають з
позицією, яка викладена в запереченнях на позовну заяву, а зокрема вказав, що
відповідно до ст.2 Закону України “Про
деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” з 11.03.2000 року призупинено дію ч.2 ст.9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та
членів їх сімей”. З 2001 року в Державному бюджеті
України кошти на компенсацію за речове майно військовослужбовцям Збройних Сил
України не передбачено. Пунктом 59 ст.71 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” дію п.2 ст. 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” зупинено щодо виплати грошової компенсації за належне до
видачі речове майно. Таким чином, витрати на грошову компенсацію замість
речового майна звільненим в запас або відставку військовослужбовцям не
передбачені а кошти на зазначені цілі не виділялися. Просить у задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, представника
відповідача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задоволити повністю .

Суд виходив
з наступного.

Позивач
- ОСОБА_1 - проходив військову службу у військових комісаріатах Рівненської
області, останнє місце служби - Рівненський обласний військовий комісаріат, де
і перебував на речовому забезпеченні.

Згідно
з наказом військового комісара Рівненського обласного військового комісаріату
№234 від 19.11.2002 року (по стройовій частині) (а.с.5), позивач був звільнений
в запас за станом здоров'я, з
правом носіння військової форми одягу, та виключений із списків особового
складу військового комісаріату.

На дату
звільнення з позивачем не було проведено розрахунку щодо компенсації за
невикористане речове майно. Заборгованість становить 2203,93 грн., що
підтверджується довідкою від 15.11.2007 року № 21 (а.с.3), Довідкою № 230 від
20.11.2002 року (а.с.6), Довідкою №228 від 20.11.2002 року (а.с.7).

В
судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з прийняттям Закону України „Про
деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” від 17.02.2000 передбачено з
11.03.2000 року призупинення дії ч.2 ст. 9 Закону України „Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, що призвело до
призупинення права отримувати грошову компенсацію за продукти харчування та
речове майно військовослужбовцями. В Державному бюджеті України на зазначені цілі
коштів не передбачалося.

З
01.01.2007 року відновлено видачу грошової компенсації військовослужбовцям, які
проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій
службі. Однак, п. 59 ст. 71 Закону
України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” дію п.2 ст.9-1 «Про
соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зупинено.

Разом з
тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно
ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей" (далі по тексту постанови - Закону) держава гарантує
військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в
обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих
військових кадрів, в тому числі згідно з пунктом 2 ч. 1 статті 9-1
військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або
перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість
належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової
компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

Порядок
виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України.

Так,
постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 р. № 1444 затверджено
«Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил
та інших військових формувань у мирний час», згідно з п. 27 якого
військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової
форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під
час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання
наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку
після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії
контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що
минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення
контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

На день
звільнення ОСОБА_1, як встановлено судом під час розгляду справи, позивачу не
було виплачено компенсацію за належне до видачі речове майно, речового майна
позивач також не отримував.

Обґрунтовуючи
неможливість виплатити належну позивачу грошову компенсацію за речове майно, яке
підлягало видачі у порядку, встановленому Постановою № 1444, відповідач
посилається на Закон України від 17.02.2000 «Про деякі заходи щодо економії
бюджетних коштів». Відповідно до положень цього закону передбачалося
призупинити дію ч.2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема, в частині одержання
військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової
компенсації замість них та замість речового майна.

Аналізуючи
зміст наведених нормативно-правових актів, суд приходить до висновку, що вимоги
Позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відносини,
що склалися між позивачем та відповідачем є публічно-правовими відносинами,
виходячи із змісту ст. 3 та п. 2 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відповідно
до ч. 1 ст. 2 Закону України „Про військовий обов'язок і військову службу”,
військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у
професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян
України, пов'язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби
зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу
роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно
зі ст. 1 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей”, соціальний захист військовослужбовців - діяльність
(функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних
гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення
матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого
виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної
стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі
повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках,
передбачених законом.

Як
зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 року №
8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового
утримання) зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають
матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її
існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних
можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і
ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження
змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик
можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто
якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола
суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких
інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх
кількісної характеристики.

Враховуючи
те, що позивач перебував на військовій службі як різновиді публічної служби,
він наділений державою певним правовим статусом, який поєднує в собі сукупність
визначених прав та обов'язків, а крім того певними соціальними благами
(пільгами, гарантіями тощо).

Це,
зокрема, підтверджується положеннями ст.1-2 Закону України „Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, згідно з якою
військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та
громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України
та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими
законами.

У
зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом
Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та
компенсації.

Нормативно-правові
акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують
права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними.

Відповідно
до ст. 2 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей” ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх
сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Як вже
зазначалося вище, порядок забезпечення військовослужбовців речовим майном, а
також надання грошових компенсацій за належне їм речове майно здійснюється на
підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1444 від 28.10.2004 року.

Таким
чином зазначене право позивача як військовослужбовця за своєю природою є певною
соціальною гарантією, нерозривно пов'язаною зі статусом військовослужбовця.

Наділивши
військовослужбовців зазначеною гарантією, держава таким чином взяла на себе
публічне зобов'язання забезпечити належний матеріальний рівень осіб, які несуть
військову службу, виконуючи функції, пов'язані із захистом Вітчизни.

В
даному випадку передбачене ст. 9-1 Закону України „Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів їх сімей” та Постановою № 1444 право
військовослужбовця на отримання речового майна чи грошової компенсації за
належне їм речове майно може розглядатися як абсолютне право особи, надане їй в
силу особливого правового та соціального статусу, яке не може бути відчужене
від неї без зміни цілісності правового статусу.

З
прийняттям Закону України від 17.02.2000 «Про деякі заходи щодо економії
бюджетних коштів» дію частини другої статті 9 Закону
України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей" було призупинено в частині одержання військовослужбовцями
продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та
замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони
України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної
прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного
управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що
використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність
військовослужбовців).

Зазначені
дії з боку законодавця можуть бути охарактеризовані як відстрочення виконання
взятого на себе публічного зобов'язання щодо забезпечення правового статусу
військовослужбовців. Тобто, в даному випадку призупинення дії правової норми,
якою передбачено право військовослужбовців на отримання речового майна або
грошової компенсації за належне їм речове майно, не означає припинення або
втрати права військовослужбовців на отримання зазначених гарантій, а є лише
відстроченням у часі.

При
цьому слід зауважити, що таке відстрочення виконання у часі державою взятого на
себе зобов'язання повинно розцінюватися як неналежне виконання нею
зобов'язання, а саме його складової - обов'язку по реалізації гарантій, які
надаються військовослужбовцям в силу їх особливого правового статусу та несення
ними військової служби - виконання функцій по захисту Вітчизни як виконання
конституційного обов'язку перед державою.

Відповідно
до ч. 1 та 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень.

Таким
чином, аналізуючи зміст наведених нормативно-правових актів, суд приходить до
висновку, що Постанова Кабінету Міністрів України № 1444 від 28.10.2004 р., яка
є чинною на даний час, безпосередньо передбачає право на отримання грошової
компенсації за неотримане речове майно.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За
таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з
Відповідача грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 2203,93 грн.
є обґрунтованими та визнаються судом такими, що підлягають задоволенню.

Відповіндно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення
ухваленен на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись
ст.ст. 160 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства України,
суд, -

П О
С Т А
Н О В
И В :

Позов ОСОБА_1 задоволити повністю.

Присудити до стягнення з відповідача - Рівненського обласного військового
комісаріату (33000, м.Рівне, вул. Грабник, 4, р/р 2736, Головне управління Державного казначейства у Рівненській
області, МФО 833017, ) на користь громадянина ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, ідентифікаційний НОМЕР_1) грошову компенсацію вартості речового
майна в сумі 2203,93 грн. (дві тисячі двісті три гривні дев'яносто три
копійки).

Присудити до стягнення з Державного бюджету на користь громадянина ОСОБА_1
(АДРЕСА_1) судові витрати в сумі 22,04 грн. (двадцять дві гривні чотири
копійки).

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо заяву про апеляційне
оскарження було подано, але апеляційна скарга не була подана у встановлений
строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного розгляду
справи.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного
суду через суд першої інстанції, який ухвалив постанову. Заява про апеляційне
оскарження подається протягом 10 днів з дня складення постанови в повному
обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом
20-ти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга
може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо
скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне
оскарження.

Суддя
С.М.Шевчук

Повний текст постанови складено та підписано 25.02.2008 року.

Постанова не набрала законної сили.

Суддя
С.М.Шевчук