Справа № К-9639/06
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2007-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2007

№ К-9639/06

Вищий адміністративний суд України
у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого),

Брайка А.І.,
Голубєвої Г.К., Рибченка А.О., Федорова М.О.

при секретарі: Міненко О.М.

за участі представників позивача:
Білана О.М. та

відповідача: Фесюнова О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоресурс» на
рішення Господарського суду м. Києва від 17.03.2005 та ухвалу Київського
апеляційного господарського суду від 25.05.2006 по справі № 11/261

за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю «Енергоресурс»

до Державної
податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва

про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Заявлено
позовні вимоги про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва від 02.09.2004 № /0, яким визначено
податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 62 305 грн., з яких
41 536,67 грн. - основного платежу та 20 768,33 грн. штрафних (фінансових)
санкцій, винесеного на підставі Акту перевірки від 31.08.2004 №
193/26-10/300049836 за результатами позапланової документальної перевірки
дотримання вимог податкового та валютного законодавства ТОВ «Енергоресурс» при
взаємовідносинах з ТОВ «Укренерго» за період з 01.04.2002 по 01.10.2002,
оскільки рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2003 у
справі № 2-5375 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Укренерго», третя особа ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва визнано недійсними установчі та статутні
документи ТОВ «Укренерго» від 14.09.2001 та свідоцтво про державну реєстрацію
суб'єкта підприємницької діяльності - юридичної особи ТОВ «Укренерго» від
09.11.2001 з моменту його реєстрації; свідоцтво № 37023318 від 05.02.2002 про
реєстрацію платника податку на додану вартість з моменту внесення в реєстр
платників податку на додану вартість.

Рішенням
Господарського суду м. Києва від 17.03.2005 залишеним без змін ухвалою
Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2006 по справі № 11/261 в
позові відмовлено, на тій підставі, що на думку суду, податкові накладні,
виписані ТОВ «Укренерго» позивачу, не можуть бути використані ТОВ
«Енергоресурс» як підстава для віднесення до складу податкового кредиту
відповідних сум ПДВ в податковому обліку відповідного звітного періоду,
посилаючись при цьому на норми Закону України «Про податок на додану вартість».

Також судами
досліджені фактичні обставини, а саме договори, укладені між ТОВ «Енергоресурс»
та ТОВ «Укренерго», їх виконання, проведення оплати та надання податкових
накладних.

І зазначено, що позивач на підставі пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст.
7 Закону України «Про податок на додану вартість» відніс суму податку на додану
вартість у розмірі 41 536,57 грн. до складу податкового кредиту, та здійснював
розрахунок своїх зобов'язань зі сплати ПДВ враховуючи вищезазначену суму.

Однак пославшись на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від
19.12.2003 у справі № 2-5375 та керуючись ч. 4 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України, суди дійшли висновку про те, що ТОВ «Укренерго»
не є платником податку на додану вартість, а отже не мало право у розумінні пп.
7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» на
нарахування податку на додану вартість та складання податкових накладних.

Не погодившись із рішенням Господарського суду м. Києва від 17.03.2005 та
ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2006 по справі №
11/261 позивач (ТОВ) подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові
рішення та задовольнити позов, оскільки рішення винесені із порушенням та
неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначивши норми Закону
України «Про податок на додану вартість», скаржник наголосив, що договір, на
підставі якого позивач і ТОВ «Укренерго» здійснювали господарські операції та
була здійснена сплата до державного бюджету податку на додану вартість у
загальній сумі 41 536,57 грн., є таким, що відповідає вимогам закону.

Таким чином,
на думку скаржника, господарський суд, всупереч вимогам ч.2 ст. 35, ч. 1 ст. 36
Господарського процесуального кодексу України, цього факту при вирішенні даного
спору до уваги не прийняв. Не виправив цієї помилки і суд апеляційної
інстанції, чим порушив вимоги ст. 101 Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідач (ДПІ) заперечення на касаційну скаргу не надав, в судовому
засіданні проти скарги заперечив та просив судові рішення залишити без змін.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги та пояснення представників сторін, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних
підстав.

В силу п. 1.3
та п. 1.7 ст. 1 Закону України від 03.04.1998 № 168/98-ВР «Про податок на
додану вартість» (із змінами та доповненнями) платник податку - особа, яка
згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету
податку, що сплачується покупцем, або особа, яка ввозить (пересилає) товари на
митну територію України; податковий кредит - сума, на яку платник податку має
право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим
Законом. А згідно п.п.7.4.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану
вартість» - податковий кредит звітного періоду складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником податку у звітному періоді у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових
витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що
підлягають амортизації. Відповідно право на нарахування податку та складання
податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники
податку у порядку, передбаченому ст. 9 цього Закону (п.п.7.2.4 п. 7.2 ст. 7).
Особи, що підпадають під визначення платників податку згідно з статтею 2 цього
Закону, зобов'язані зареєструватися як платники податку в органі державної
податкової служби за місцем їх знаходження. Форма заяви про реєстрацію
встановлюється центральним органом державної податкової служби України (п. 9.3
ст. 9).

Як зазначено
судами першої та апеляційної інстанцій - згідно декларацій з податку на додану
вартість, поданих до ДПІ у Шевченківському районі м. Києва, сума податкових
зобов'язань ТОВ «Енергоресурс» по ПДВ складає: за квітень 2002 року - 126 639
грн., за липень 2002 року - 142 692 грн., за вересень 2002 року - 174 805 грн.

При цьому
пославшись на ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, суди дійшли
висновку про те, що ТОВ «Укренерго» не є платником податку на додану вартість,
а отже не мало право у розумінні пп. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» на нарахування податку на додану вартість та
складання податкових накладних, оскільки рішенням Голосіївського районного суду
м. Києва від 19.12.2003 від 19.12.2003 у справі № 2-5375 визнано недійсними
установчі та статутні документи ТОВ «Укренерго» від 14.09.2001 та свідоцтво про
державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності - юридичної особи ТОВ
«Укренерго» від 09.11.2001 з моменту його реєстрації; свідоцтво № 37023318 від
05.02.2002 про реєстрацію платника податку на додану вартість з моменту
внесення в реєстр платників податку на додану вартість.

Колегія суддів
Вищого адміністративного суду України не погоджується із таким висновком,
оскільки Закон України «Про податок на додану вартість», на момент прийняття
оскаржуваних рішення і постанови, визначав два випадки неможливості включення
витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного
періоду: 1/у разі, коли вартість придбаних товарів не відноситься до складу
валових витрат виробництва (обігу) чи основних фондів; 2/у разі не
підтвердження витрат по сплаті податку на додану вартість податковими
накладними чи митними деклараціями.

Інших підстав
для не включення до складу податкового кредиту витрат по сплаті податку на
додану вартість зазначений Закон не містить.

Згідно зі ст. 19 Конституції
України органи державної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України. При цьому відповідач не наділений законом правом самостійно
визнавати недійсними податкові накладні та визначати підстави не включення
будь-яких сум до податкового кредиту. А рішення районного суду не звільняло
господарський суд від обов'язку встановлення наявності підстав віднесення
відповідних сум до податкового кредиту.

Юридичним наслідком скасування
державної реєстрації підприємства з підстав визнання його установчих документів
недійсними мало бути здійснення ліквідаційної процедури, а сам факт визнання у
судовому порядку недійсними з моменту реєстрації установчих документів
підприємства, його державної реєстрації та свідоцтва платника податку на додану
вартість не є підставою для визнання недійсними всіх угод, укладених з моменту
його державної реєстрації та до моменту виключення з державного реєстру, і як
наслідок, відповідно податкових накладних по таких договорах.

З огляду на
встановлене судами, та враховуючи вищезазначене, суд касаційної інстанції не
погоджується із висновком судів, а тому рішення Господарського суду м. Києва
від 17.03.2005 та ухвала Київського апеляційного господарського суду від
25.05.2006 по справі № 11/261 підлягають скасуванню, як такі, що винесені за
помилкових юридичних висновків при не правильному застосуванні норми
матеріального права. Справа підлягає направленню на новий розгляд до суду
першої інстанції. При новому розгляді врахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 160, 220, 221,
223, 227, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Енергоресурс» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду м.
Києва від 17.03.2005 та ухвалу Київського апеляційного господарського суду від
25.05.2006 по справі № 11/261 скасувати. Справу № 11/261 направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в
порядку, визначеними ст. ст. 237-239 КАС України.

Головуючий О.В. Карась

Судді А.І. Брайко

Г.К.
Голубєва

А.О.
Рибченко

М.О.
Федоров