Справа № К-6005/06
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2007-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
Справа № К-6005/06
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2007 року
м.
Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
складі:

Ліпського Д.В. -
головуючий,

Амєліна С.Є. -
суддя-доповідач,

Гуріна М.І.,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02
жовтня 2003 року та ухвалу судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
міста Києва від 03 грудня 2003 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення
Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві,

в с т а
н о в и л а :

У лютому 2003 року ОСОБА_1 з пропуском строку звернувся в
суд зі скаргою в порядку, передбаченому главою 31-А Цивільного-процесуального
кодексу України 1963 року.

Зазначав, що проходив службу в органах внутрішніх справ, з якої наказом
начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті
Києві від 18 липня 1998 року №311 був звільнений за підпунктом «є» пункту 63
(за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР.

Вважаючи звільнення незаконним просив визнати нечинним наказ, поновити на
службі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2003 року,
залишеною без змін ухвалою судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
міста Києва від 03 грудня 2003 року, скаргу залишено без розгляду.

В касаційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та
процесуального права, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення, а справу направити
на новий розгляд.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й
процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу на
посаді дільничного інспектора міліції Харківського районного управління
Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

Наказом начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ
України в місті Києві від 18 липня 1998 року №311 звільнений зі служби за
підпунктом «є» пункту 63 (за порушення дисципліни) Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української
РСР.

Скарги громадян на рішення, дії або бездіяльність
державних органів, юридичних чи службових осіб у сфері управлінської діяльності
на час виникнення спірних правовідносин вирішувалися в порядку, передбаченому
главою 31-А чинного на той час Цивільного процесуального кодексу України 1963 року.

Відповідно до статті 248-5 Цивільного процесуального
кодексу України 1963 року скаргу можна було подати в суд:

- у двомісячний строк, обчислюваний з дня, коли
громадянин дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав чи
свобод;

- у місячний строк з дня одержання громадянином письмової
відповіді про відмову у задоволенні скарги органом, службовою особою вищого
рівня по відношенню до того органу, службової особи, що постановили рішення чи
здійснили дії або допустили бездіяльність, або з дня закінчення місячного
строку після подання скарги, якщо громадянином не було одержано на неї
письмової відповіді.

ОСОБА_1 стало відомо про звільнення у липні 1998 року, а
за захистом права на проходження служби в органах внутрішніх справ, звернувся
до суду у лютому 2003 року, тобто з
порушенням строків звернення зі скаргою.

Оскільки строк звернення в суд пропущений, то відповідно до вимог статті 85
Цивільного процесуального кодексу України 1963 року за відсутності підстав для
його поновлення суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний
суд, правомірно залишив скаргу без розгляду.

Судами попередніх інстанцій надана правова оцінка причинам пропуску строку
звернення в суд, в тому числі й обставинам пов'язаним з розслідування
кримінальної справи щодо ОСОБА_1 за частиною 2 статті 215 Кримінального кодексу
України 1963 року, яка не суперечить вимогам процесуального законодавства.

Згідно з вимогами статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на приведену норму процесуального права касаційний суд не може
вирішувати питання про достовірність доказів, на які посилається в касаційній
скарзі позивач і які стосуються доведеності вчинення позивачем дій, що
встановлені наказом про звільнення.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального
та матеріального права, тому передбачених статтею 227 Кодексу адміністративного
судочинства України підстав для їх скасування і направлення справи на новий
судовий розгляд не вбачається.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а
ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2003 року та
ухвалу судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва від 03
грудня 2003 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена
до Верховного Суду України за винятковими обставинами протягом одного місяця з
дня відкриття обставин.

Судді:

Д.В. Ліпський С.Є. Амєлін М.І. Гурін М.Г. Кобилянський В.В. Юрченко