Справа № 2а-1784/2007
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2007-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №2а- 1784/07
ХАРКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19
12 2007 року м.Харків

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Курило Л.В.,

суддів - Присяжнюк О.В., Ральченко
І.М.,

при секретарях - Дем'яненко Є.А., Полях Н.А.,

за участі представника відповідача - ДСА України та 3-ї особи -ТУ ДСА України в Харківській
області -Вараксіної Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні
адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації
України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, 3-ї
особи без самостійних позовних вимог - Територіального управління державної
судової адміністрації в Харківській області, про стягнення заборгованості по заробітній платі, яка
виникла внаслідок стягнення прибуткового податку,

В С Т А Н О В И
В :

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду
із позовом, в якому просила стягнути з Державної судової адміністрації України
втрату частини заробітної плати, пов'язаної з незаконним утриманням податку
відповідно до Закону України „ Про податок з доходів фізичних осіб” у розмірі 11392 грн. 00 коп. В обґрунтування
позову позивач зазначила, що з 1997 р.
перебуває на посаді судді Лозівського міського, а пізніше міськрайонного суду
Харківської області. З прийняттям Закону
України від 22 травня 2003 року № 889 „Про податок з доходів фізичних осіб”
передбачено оподаткування прибутковим податком доходів фізичних осіб. До складу
загального місячного доходу з метою оподаткування податком з доходів фізичних
осіб включаються, зокрема, доходи у вигляді заробітної плати, інші виплати та
винагороди, нараховані платнику податку відповідно до умов договору. Зазначений Закон набрав чинності з
1 січня 2004 року та відповідно до зазначеного Закону з заробітної плати позивача
з 01 01 2004 року стягується прибутковий податок.

Позивачка зазначила, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20
січня 2004 року № 22-р „Деякі питання оплати праці суддів” визнано зниження
рівня оплати праці суддів, оскільки на 2004 рік був передбачений порядок
проведення компенсаційних виплат суддям щодо втрати частини заробітку,
пов'язаної з відрахуванням податку за Законом України „Про податок з доходів
фізичних осіб” у розмірі до 100% посадового окладу в разі, коли сума
нарахованої заробітної плати за місяць після сплати податку буде нижчою ніж
сума нарахованої заробітної плати, нарахованої судді за 4 квартал 2003 року.

На думку позивачки, оскільки
кошторисом ТУ ДСА в Харківській області на 2004 рік кошти на компенсацію суддям
втрати частини заробітку, пов'язаної із стягненням податку передбачені не були,
а тому Державною судовою адміністрацією України не в повному обсязі були
виконані повноваження, що призвело до невиконання розпорядження КМ України від
20.01.2004 року №22-р, а також зменшення розміру заробітної плати суддям.

Частиною 3 ст. 11 Закону України «Про статус суддів» встановлене положення,
яке полягає у тому, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи щодо його
правого захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені цим
Закон поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені
іншими нормативними актами.

Позивачка зазначила, що за 2004-2006 роки з її заробітної плати було
стягнуто незаконно 11392 грн. 00 коп.
Конституційний Суд України
рішенням від 18 06 2007 року по справі № 1-23/2007 визнав
неконституційним положення Закону України “ Про державний бюджет України на
2007 рік” від 19 12 2006 року, щодо гарантій незалежності суддів. З урахуванням
наведеного позивачка вважає, що має право на компенсаційні виплати, пов'язані
зі справлянням податку відповідно до Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», оскільки Розпорядження Кабінету Міністрів України є правовою
підставою для їх виплати.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з'явилася, про час та місце
розгляду справи повідомлялася належним чином, надіслала до суду заяву у який вказала, що позовні вимоги
підтримує у повному обсязі та просить
розглядати справу без її участі.

Представник
відповідача - Державної судової адміністрації України проти позову заперечувала,
просила відмовити позивачу у задоволені позову у повному обсязі посилаючись на
те, що статтями 67 та 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції України та законів України, в тому числі
сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею
11 Закону України „Про статус суддів" встановлено, що незалежність суддів
забезпечується, зокрема, матеріальним і соціальним забезпеченням суддів
відповідно до їх статусу. Абзацом четвертим статті 1 Указу Президента України
від 10 липня 1995 року № 584 „Про додаткові заходи щодо соціального захисту
суддів" встановлено, що заробітна плата суддів не обкладається прибутковим
податком за місцем основної роботи. Проте, Переліком Указів Президента України,
що втрачають чинність з 1 січня 2004 року, затвердженим Указом Президента
України від 25 грудня 2003 року № 1497, абзац четвертий статті 1 Указу
Президента України від 10 липня 1995 року № 584 „Про додаткові заходи щодо
соціального захисту суддів" визнано таким, що втратив чинність.

Враховуючи викладене, з 1 січня 2004 року заробітна плата суддів підлягає
обкладенню податком з доходів фізичних осіб відповідно до Закону України „Про
податок з доходів фізичних осіб". Компенсаційні виплати суддям після
сплати ними податку з доходів фізичних осіб, здійснюються відповідно до
розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 січня 2004 року № 22-р
"Про деякі питання оплати праці суддів". Пунктами 1 та 2 цього
розпорядження передбачено, що голови судів загальної юрисдикції можуть
здійснювати компенсаційні виплати суддям у розмірі 100 відсотків посадового
окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати
податку на доходи фізичних осіб буде нижчою, ніж розмір середньомісячної заробітної
плати, нарахованої судді за IV квартал 2003 року. Компенсаційна виплата здійснюється у межах видатків на
оплату праці, передбачених у Державному бюджеті України на 2004 рік, 2005 рік
на утримання органів судової влади, але вказана компенсаційна виплата не
включається до заробітної плати суддів. Крім того додатково кошти на зазначені
цілі у Державному бюджеті України не передбачаються. З питання про внесення
змін до кошторису ТУ ДСА в Харківській області стосовно компенсації втрати частини заробітку суддів
від сплати податків представник відповідача зазначив, що вказані асигнування
(кошти для виплати суддям компенсації сум податку з доходів фізичних осіб) не
були передбачені в Державному бюджеті України на 2004, 2005, 2006 роки, тому і
не були передбачені і у кошторисах видатків відповідних бюджетних установ.
Державна судова адміністрація України виконує функції головного розпорядника
бюджетних коштів, виходячи з чого вона подає до Міністерства фінансів України
бюджетний запит, тобто розрахунки необхідних витрат судової влади , визначених
відповідно до Закону України „Про статус суддів” та інших нормативно-правових
актів для закладення їх до проекту закону про Державний бюджет України на
відповідний рік. Розподіл коштів за напрямками видатків Державна судова
адміністрація України як головний розпорядник коштів здійснює самостійно.
Зазначений закон та інші нормативно-правові акти не передбачають право суддів
на заявлену компенсацію, що обумовлює неможливість включення її до бюджетного
запиту.

Відповідач - Державне казначейство України надіслало до суду письмові
пояснення у яких проти задоволення
позову заперечував, просив розглядати справу без участі представника та
відмовити позивачці у задоволені позовних вимог у повному обсязі та зазначив,
що відповідно до п. 1.2 ст. 1 Закону України "Про податок з доходів
фізичних осіб" (набрав чинності з 01.01.2004 року) доходом фізичної особи
вважається сума будь - яких коштів, одержаних протягом відповідного звітного
податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її
межами, крім переліку доходів, які не включаються до складу місячного або
річного оподаткованого доходу платника податків. Згідно з підпунктами 3.1.1 та
4.2.1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" об'єктом оподаткування
є загальний місячний дохід до складу
якого, зокрема включаються доходи у вигляді заробітної плати, інші
виплати та винагороди, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до
умов трудового договору. Пунктом 2.7 статті 22 зазначеного Закону передбачено,
що суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового
забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних
військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів
внутрішніх справ у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби,
спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат
доходів цієї категорії громадян. Аналіз норм наведеного підпункту посвідчує
помилковість їх застосування до спірних відносин, оскільки вони жодним чином не
торкаються оподаткування доходів суддів. Інших норм, які б звільнили суддів від
сплати податку з доходів фізичних осіб або передбачали компенсацію втрат
доходів від сплати прибуткового податку нормами наведеного Закону, нормами
інших законів з питань оподаткування не передбачено. Указом Президента України
від 25.12.2003 року № 1497/2003 визнані такими, що втратили чинність з
01.01.2004, у тому числі абзац четвертий статті 1 Указу Президента України від
10.07.1995 № 584 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів",
який встановлював, що заробітна плата суддів не обкладається прибутковим
податком за місцем основної роботи. Тому, з 1 січня 2004 року заробітна плата
суддів підлягає обкладенню податком з доходів фізичних осіб відповідно до
Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб". Також слід
звернути на наступне. Відповідно до статті 21 Бюджетного кодексу України для
здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету,
бюджетні асигнування надаються розпорядниками коштів. За обсягом наданих прав
розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних
коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня, а кошти бюджету, які
отримують фізичні особи, надаються їм лише через розпорядника бюджетних коштів.
В даному випадку, керуючись статтями 120, 126 Закону України "Про
судоустрій України" та Положення про Державну судову адміністрацію
України, затвердженими Указом Президента України від 03.03.2003 № 182/2003
Державна судова адміністрація України виконує функції головного розпорядника
бюджетних коштів.

Відповідач - Міністерство фінансів
України надіслав до суду відзив на адміністративний позов ОСОБА_1, у якому просив розглянути справу без
участі представника та відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог у
повному обсязі оскільки Указом Президента України "Про податкові заходи
щодо соціального захисту суддів" від 10 липня 1995 року № 584/95
встановлено, що заробітна плата суддів не обкладається прибутковим податком за
місцем основної роботи. Проте, Указом Президента України "Про визнання
таким, що втрачають чинність, деяких указів Президента України" від 25
грудня 2003 року № 1497/2003 абзац четвертий статті 1 Указ Президента України
"Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10 липня 1995
року № 584/95 визнано таким, що втратив чинність з 1 січня 2004 року.
Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2004
рік" головним розпорядником коштів, передбачених на оплату праці суддів
судів загальної юрисдикції, є Державна судова адміністрація України, яка
здійснює подальший розподіл вказаних коштів між розпорядниками нижчого рівня.
Крім того, в Державному бюджеті України на 2007 рік на виконання рішень судів
на користь суддів передбачено 9500, 0 тис. грн. (КПКВ 0501150), головним
розпорядником яких є Державна судова адміністрація України. Таким чином,
оскільки, Міністерство фінансів України у правовідносинах з позивачем не
знаходилося і не знаходиться, то вимоги до Мінфіну безпідставні. Одночасно, в
позові не зазначається підстав, на яких позивач звертається з вимогами до
Міністерства фінансів України. Зокрема, позивач не перебуває у трудових
відносинах з Міністерством, не наведено також у позові інших фактів та доказів
порушення прав позивача на отримання компенсаційних виплат саме Міністерством
фінансів України. Водночас, у 2005, 2006 роках здійснення компенсаційних виплат
сум податку з доходів фізичних осіб суддям законодавством не встановлено,
оскільки дія розпорядження Кабінету Міністрів України "Про деякі питання
оплати праці суддів" від 20 січня 2004 р. № 22 - поширювалась лише на 2004
рік, тому вимоги позивача необґрунтовані і задоволенню не підлягають.

Представник 3-ї особи - територіального управління державної судової
адміністрації в Харківській області вважає позов таким, що не підлягає
задоволенню з наступного. Так, пунктом
22.2 статті 22 Закону України “ Про
податок з доходів фізичних осіб” передбачено, що у разі, якщо норми інших
законів чи інших законодавчих актів, що містять правила оподаткування доходів
фізичних осіб суперечать нормам цього Закону, пріоритет мають норми цього
Закону. Жодним законом не передбачені норми, які б звільняли суддів від сплати
податку з доходів фізичних осіб або передбачали компенсацію втрат від сплати
прибуткового податку. Враховуючи наведене, вважають, що позивачем правомірно
сплачений податок з доходів фізичних осію у відповідних звітних періодах 2004 -
2006 років як плата фізичної особи за послуги, які надаються їй територіальною
громадою.

Вислухавши
пояснення представника відповідача, представника 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, судом
встановлено наступне.

ОСОБА_1
працює на посаді судді Лозівського міськрайсуду суду Харківської області
з 1997 року по теперішній час.

Заробітна плата
суддів, відповідно до частини першої статті 44 Закону України „Про статус
суддів" складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні
класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Закон України „Про податок з доходів
фізичних осіб” від 22 травня 2003 року №889-4, яким запроваджений податок з
доходів фізичних осіб, який відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 Закону
України „Про систему оподаткування” від 25 червня 1991 року №1251-12 належить
до загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових) платежів.

Зазначений закон, серед іншого, визначає: платників податку (стаття 2),
об'єкт оподаткування (стаття 3), загальний оподатковуваний дохід, у тому числі
місячний (пункт 4.2 статті 4), доходи, які не включаються до складу загального
оподатковуваного доходу (пункт 4.3 статті 4), податкові соціальні пільги (стаття 6), ставки податку (стаття 7),
порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету
(стаття 8), прикінцеві положення (стаття 22).

Відповідно до вимог зазначеного Закону Територіальним управлінням Державної
судової адміністрації Харківської області, як податковим агентом, утриманий та
перерахований до Державного бюджету України, а позивачкою ОСОБА_1, як платником податку, сплачений
податок з доходів фізичних осіб, а саме: за 2004 рік - 2219, 94 грн., за 2005 рік - 3339, 05 грн., та у 2006 р.- 5833,25 грн., а всього - 11392 грн.

Пунктом 22.2 статті 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»
передбачено: у разі, якщо норми інших законів чи інших законодавчих актів, що
містять правила оподаткування доходів (прибутків) фізичних осіб, суперечать
нормам цього Закону, пріоритет мають норми цього Закону.

Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб», так само як і норми
інших законів з питань оподаткування не містять норм, які б звільняли суддів
від сплати податку з доходів фізичних осіб або передбачали компенсацію втрат
доходів від сплати прибуткового податку.

Пунктом
22.12.1 пункту 22.12 статті 22 зазначеного Закону, у зв'язку з набранням
чинності цим Законом, рекомендовано Президенту України скасувати укази
Президента України, які стосуються оподаткування доходів фізичних осіб
(прибуткового податку з доходів громадян).

Указом
Президента України від 25 грудня 2003 року №1497/2003 визнані такими, що
втратили чинність з 1 січня 2004 року, у тому числі абзац четвертий статті 1
Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584 „Про додаткові заходи щодо
соціального захисту суддів”, який встановлював, що заробітна плата суддів не
обкладається прибутковим податком за місцем основної роботи.

Враховуючи
наведене, суд вважає, що позивачкою правомірно сплачений податок з доходів
фізичних осіб у відповідних звітних періодах 2004-2007 років як плата фізичної
особи за послуги, які надаються їй територіальної громадою, на території якої
така фізична особа має податкову адресу або розташовано особу, що утримує цей
податок згідно з цим Законом (абзац 1.13 статті 1).

Закон
України „Про статус суддів” визначає статус суддів з метою забезпечення
належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів
України, охорони прав і свобод громадян.

Стаття
11 зазначеного Закону передбачає забезпечення незалежності суддів, яка, серед
іншого, забезпечується матеріальним і соціальним забезпеченням суддів відповідно
до їх статусу. Матеріальне і побутове забезпечення суддів визначене статтею 44
зазначеного Закону, частина перша якої передбачає склад заробітної плати.

Жодна
з наведених норм не визначає компенсацію від втрати заробітної плати,
пов'язаної із справлянням податку за Законом України „Про податок з доходів
фізичних осіб”.

Частина
8 статті 14 Закону України „Про судоустрій України” передбачає, що при
прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності суддів,
незалежності та правової захищеності суддів.

Частина
3 статті 11 Закону України „Про статус суддів” передбачає, що гарантії
незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального і соціального
забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не
можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами.

Оскільки
нормами зазначених законів як компенсація від втрати заробітку, так і виплата
заробітної плати без стягнення податку з доходів фізичних осіб не
передбачена, тому в межах спірних
правовідносин не вбачається порушень норм зазначених законів.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 січня 2004 року №22-р
„Деякі питання оплати праці суддів” дозволено головам судів загальної
юрисдикції здійснювати у 2004 році компенсаційні виплати у розмірі до 100
відсотків посадового окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за
місяць після сплати податку на доходи фізичних осіб буде нижчою ніж розмір
середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за 4 квартал 2003 року.
Компенсаційна виплата не повинна перевищувати втрати частини заробітку суддів,
пов'язаної із справлянням податку відповідно до Закону України „Про податок з
доходів фізичних осіб”. Пунктом 2 зазначеного розпорядження передбачено, що
компенсаційна виплата, передбачена пунктом 1 цього розпорядження, здійснюється
в межах видатків на оплату праці, передбачених у Державному бюджеті України на
2004 рік на утримання органів судової влади.

Обов'язку застосування зазначеного розпорядження на жодного із відповідачів
не покладено.

Таким
чином, з урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позивачка не має права на
відшкодування втрати частини заробітку, пов'язаної із справлянням податку з
доходів фізичних осіб відповідно до Закону України „Про податок з доходів
фізичних осіб”, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 4, 8, 11, 94, 104, 159, 160-162, 167, 254 КАС України, ст.. 2,3, п.п. 4.2, 4.3 ст. 4,
ст.ст. 6,7,8 п.п. 22.12.1, 22.12 , 22.2 ст. 22 Закону України „Про податок з
доходів фізичних осіб”, суд -

П О С Т А Н О В
И В :

У
задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації
України, Міністерства фінансів України,
Державного казначейства України , 3-ї особи без самостійних позовних вимог -
Територіального управління державної судової адміністрації в Харківській
області про стягнення заборгованості по заробітній платі, яка виникла внаслідок
незаконного стягнення прибуткового податку - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву
про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,
постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня складання постанови у повному обсязі
заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної
скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 5 ст. 186
КАС України.

Повний текст
постанови виготовлено 24 грудня 2007 року.

Головуючий
суддя
Л.В.Курило

Судді:
О.В. Присяжнюк,

І.М. Ральченко