Справа № К-19958/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 грудня 2007 року м. Київ
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
головуючого-судді - Бутенка В.І.,
суддів: Лиски
при секретарі Марушевському А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку
касаційного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до
виконавчого комітету Маріупольської міської ради, Відкритого акціонерного
товариства “Маріуполь-Авто”, Закритого акціонерного товариства “Приазовське
підприємства “Приазовавто-2”, Приватного підприємства “Авто-Люкс”, Приватного
підприємства “Мар-Аверс”, Приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання рішень
недійсними та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, -
в с т а н о в и л а :
У квітні 2005 року ОСОБА_1. звернулася до суду із
вказаним позовом, в якому просила визнати недійсними рішення виконавчого
комітету Маріупольської міської ради № 456 від 17.11.2004 року “Про внесення
змін до рішень виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 24.10.2001
року № 406 та від 15.09.2004 року № 348”, рішення виконавчого комітету
Маріупольської міської ради № 348 від 15.09.2004 року “Про проведення конкурсу
на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах м. Маріуполя юридичними та
фізичними особами” в частині відсутності в цих рішеннях механізму компенсації
за збитки від перевезення пільгової категорії пасажирів, а також в частині
відсутності в цих рішеннях розміру такої компенсації.
Також просила визнати неправомірним рішення виконавчого
комітету Маріупольської міської ради № 524/6 від 15.12.2004 року “Про внесення
змін в рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17.11.2004
року № 456” в частині обмеження пільгової категорії громадян на безоплатний
проїзд в міському пасажирському транспорті.
При цьому позивачка посилалась на те, що вказані рішення
не відповідають вимогам законодавства і порушують її право як інваліда на
безоплатний проїзд в автомобільному транспорті загального користування, а тому
просила поновити це її право та стягнути з Маріупольської міської ради на
грн. моральної шкоди, а також з міської ради 950 грн. витрат за послуги
Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 19
січня 2006 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області
від 29 березня 2006 року, позов задоволено частково.
Рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради
№ 524/6 від 15.12.2004 року “Про внесення змін в рішення виконавчого комітету
Маріупольської міської ради від 17.11.2004 року № 456” скасовано, як таке, що
не відповідає вимогам закону та стягнуто з міської ради на користь позивачки в
рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. та 300 грн. витрат за послуги
адвоката, крім того, стягнуто з міської ради на користь держави 12,75 грн.
державного мита.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1.
подала касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати в частині відмови у
задоволенні інших позовних вимог та задовольнити в цій частині її позов.

В скарзі вона посилається на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

В своїх запереченнях ПП “Мар-Аверс”, ВАТ “Маріуполь-Авто” та ПП “Авто-Люкс” вважають
оскаржені судові рішення законними і обґрунтованими, в зв'язку з чим просять
залишити їх без змін.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про транспорт",
підприємства транспорту зобов'язані забезпечувати права на пільги громадян щодо
користування транспортом.

Статтею 36 Закону України "Про автомобільний
транспорт" передбачено, що пільгові перевезення осіб, які відповідно до
законодавства користуються такими правами, здійснюються пасажирськими
перевізниками усіх форм власності та підпорядкування. Пасажирському
перевізнику забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім
випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення
тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Види та обсяги пільгових перевезень встановлюються
державним замовленням, в якому визначається порядок компенсації пасажирським
перевізникам збитків від цих перевезень.

Постановою Кабінету Міністрів України від
17 травня 1993 р. N 354 введено безплатний проїзд для пенсіонерів за віком на
міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і
таксі) та приміських маршрутах

Постановою Кабінету Міністрів від 16 серпня 1994 р. N 555
на інвалідів поширено чинність постанови Кабінету Міністрів України від 17
травня 1993 р. N 354 "Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті
загального користування".

Крім того, відповідно до статті 381 Закону
України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від
21 березня 1991 року N 875-XII (із змінами, внесеними Законом України від
15.06.2004 р. N 1773-IV), інваліди, діти-інваліди та особи, які супроводжують
інвалідів першої групи або дітей-інвалідів (не більше одного супроводжуючого),
мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім
метрополітену і таксі), а також всіма видами приміського транспорту.

Пільгове перевезення інвалідів здійснюють усі
підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування
відповідно до Закону України "Про транспорт".

Зазначені пільги встановлені Законами України, які
приймаються Верховною Радою України та підзаконними нормативними актами
Кабінету Міністрів України, а відтак рішення про відміну або зміну механізму
надання пільги щодо безкоштовного проїзду транспортом загального користування
можуть прийматись лише зазначеними органами.

Будь-які обмеження пільгових перевезень є порушенням
діючого законодавства та положень статті 22 Конституції України.

Як було встановлено судами, пунктом 2 рішення виконавчого
комітету Маріупольської міської ради № 456 від 17.11.2004 року “Про внесення
змін до рішень виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 24.10.2001
року № 406 та від 15.09.2004 року № 348”, надано право безкоштовного проїзду в
автобусах, які працюють в режимі маршрутного таксі громадянам пільгових
категорій згідно з діючим законодавством.

Проте рішенням виконавчого комітету Маріупольської
міської ради № 524/6 від 15.12.2004 року “Про внесення змін в рішення
виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17.11.2004 року № 456”
пункт 2 рішення від 17.11.2004 року № 456 визнано нечинним та викладено п.
2.2.13 додатку 2 до рішення від 15.09.2004 року № 348 в редакції, що обмежує
права громадян на пільгове перевезення транспортом загального користування.

З урахуванням наведеного судом першої інстанції зроблено
обґрунтований висновок про те, що зазначене рішення виконавчого комітету
Маріупольської міської ради № 524/6 від 15.12.2004 року фактично надає право
перевізникам не перевозити безоплатно інвалідів, в зв'язку з чим правильно
визнав його незаконним та скасував, з чим погодився і суд апеляційної
інстанції.

Однак при цьому судами зроблено передчасний висновок про
відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. щодо визнання незаконними і
скасування рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 348 від
15.09.2004 року “Про проведення конкурсу на перевезення пасажирів на автобусних
маршрутах м. Маріуполя юридичними та фізичними особами” в частині відсутності в
цьому рішенні механізму компенсації за збитки від перевезення пільгової
категорії пасажирів, а також в частині відсутності такої компенсації.

Поза увагою суду залишилась і вимога поновити позивачці
право безкоштовного проїзду в автомобільному транспорті загального
користування.

Так, відмовляючи у визнанні незаконним рішення
виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 348 від 15.09.2004 року, суд
першої інстанції мотивував це тим, що згадане рішення змінено рішенням
виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 456 від 17.11.2004 року, дія
якого поновлюється після скасування судом рішення виконавчого комітету
Маріупольської міської ради № 524/6 від 15.12.2004 року.

Однак при цьому судом не з'ясовано, чи набуло рішення
виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 456 від 17.11.2004 року
чинності в установленому порядку, а тому і не встановив, чи буде реалізовано
право інвалідів, і в тому числі ОСОБА_1, на безкоштовний проїзд у
автомобільному транспорті загального користування.

Суд не звернув уваги на те, що відповідно до ст.ст. 36,
41, 44 Закону України "Про автомобільний транспорт" види та обсяги
пільгових перевезень встановлюються державним замовленням, в якому визначається
порядок компенсації пасажирським перевізникам збитків від цих перевезень.

Відносини пасажирського перевізника з органами виконавчої
влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором на
перевезення пасажирів за автобусним маршрутом загального користування, в якому
визначається державне замовлення на соціально значущі послуги автомобільного
транспорту загального користування.

Визначення пасажирського перевізника на автобусному
маршруті загального користування здійснюється виключно на конкурсних засадах.

Між тим судами не надано правової оцінки відповідності
зазначених рішень виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 456 від
17.11.2004 року та № 348 від 15.09.2004 року наведеним нормам Закону та
положенням постанов Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. N 354 і
від 16 серпня 1994 р. N 555.

Тобто, не вирішеним залишилось питання забезпечення права
позивачки на користування пільгою, встановленою постановою Кабінету Міністрів
України від 16 серпня 1994 р. N 555.

Належним чином не мотивовано і рішення суду в частині
відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Згідно із ст.ст. 1173, 1175 Цивільного кодексу України
шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим
або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті
прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або
органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний
незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових
осіб цих органів.

Визнавши незаконним рішення відповідача, суд в той же час
не обґрунтував розмір моральної шкоди в сумі 500 гривень, яка підлягає
відшкодуванню, що не відповідає положенням статті 23 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та
душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо
вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які
мають істотне значення.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що судами
першої і апеляційної інстанцій зроблено помилковий висновок щодо відмови у
визнанні недійсними рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради №
456 від 17.11.2004 року “Про внесення змін до рішень виконавчого комітету
Маріупольської міської ради від 24.10.2001 року № 406 та від 15.09.2004 року №
348” і рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 348 від
15.09.2004 року “Про проведення конкурсу на перевезення пасажирів на автобусних
маршрутах м. Маріуполя юридичними та фізичними особами” в частині відсутності в
цих рішеннях механізму компенсації за збитки від перевезення пільгової
категорії пасажирів, а також в частині відшкодування матеріальної і моральної
шкоди.

Відповідно до вимог ст. 227 КАС України оскаржені судові
рішення у вказаній частині підлягають скасуванню із направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої інстанції, під час якого суду слід
врахувати наведене та у відповідності із вимогами закону вирішити даний спір.

В решті судові рішення є законними та обґрунтованими і
мають бути залишені без змін.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230 КАС України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову
Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 19 січня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2006 року скасувати в
частині відмови у задоволенні позовних вимог.

У вказаній частині
справу направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в іншому
складі суду.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
оскарженню не підлягає.

Згідно ст.ст. 236, 237 КАС України рішення суду
касаційної інстанції може бути оскаржено до Верховного Суду України лише за
винятковими обставинами протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

С у д д і :