Справа № К-27207/06
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2007-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2007 року
м.
Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
складі:

Ліпського Д.В. - головуючий,

Амєліна С.Є. -
суддя-доповідач,

Гуріна М.І.,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В,

при секретарі
Замезі Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області від
29 червня 2006 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Овруцької
районної державної адміністрації Житомирської області, Державного
територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення
коштів,

в с т а
н о в и л а :

У лютому 2006 року ОСОБА_1. звернувся в суд з вказаним
адміністративним позовом.

Посилався на те, що відповідачі в порушення вимог статей 37 і 39 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» сплачують компенсації, що не співвідносяться з
мінімальною заробітною платою, встановленою законами України, внаслідок чого за
період з 01 січня 2003 року по 31 грудня 2005 року не сплачена компенсація у
зв'язку з проживанням на території радіоактивного забруднення та доплата як
особі, що працює на території радіоактивного забруднення, в сумі 19 783, 20
грн. Просив суд зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення
Овруцької районної державної адміністрації Житомирської області перерахувати
вказані кошти на рахунок державного територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» та з останнього стягнути вказані кошти на його
користь.

Постановою Овруцького районного суду Житомирської області від 21 квітня
2006 року позов задоволено частково.

Постановою судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Житомирської області від 29 червня 2006 року скасовано рішення суду першої
інстанції та в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач зазначає, зокрема, що судом невірно застосовані
положення Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та
залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши
правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права,
колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1. є потерпілим від
Чорнобильської катастрофи 4 категорії, постійно проживає та працює в місті
Овручі Житомирської області - на
території радіоактивного забруднення, яку віднесено до зони
гарантованого добровільного відселення.

Статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» громадянам, які проживають у
зоні гарантованого добровільного відселення була передбачена виплата щомісячної
грошової допомоги у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в розмірах 40
процентів від мінімальної заробітної плати.

Статтею 39 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних
правовідносин, було встановлено, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного
забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов'язкового) відселення - три мінімальні заробітні
плати;

- у
зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у
зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Таким чином, законом була передбачена кратність щомісячної допомоги у
зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства й доплата за роботу на територіях
радіоактивного забруднення в залежності від розміру мінімальної заробітної
плати, що склався на відповідний період, і не визначена можливість встановлення
конкретних сум компенсацій і доплат, зокрема для пенсіонерів, які проживають у
зоні гарантованого добровільного відселення.

Законами України встановлювався розмір мінімальної заробітної плати. Так ,
з 01 січня 2003 року по 30 листопада 2003 року її розмір становив 185
грн., з 01 грудня 2003 року по 31 серпня
2004 року - 205 грн., з 01 січня 2005 року по 31 березня 2005 року - 262
грн., з 01 квітня 2005 року по 31 серпня
2005 року 310 грн. й т.д.

У порушення вимог статей 86, 159,161, 163
Кодексу адміністративного судочинства України суди належним чином не
визначилися з правовою нормою, що регулює спірні правовідносини, не звернули
увагу на зазначені положення закону і, як наслідок, не перевірили можливості
застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996
року №836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» з огляду на їх невідповідність нормам Закону.

Крім того, не можна цілком погодитися з посиланням судів як на підставу
обґрунтування застосування постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року №836 на статті 62 й 67 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до
яких роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для
виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої
влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами
господарювання незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності,
та на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок проводити підвищення
конкретних розмірів всіх доплат, пенсій і компенсацій відповідно до зміни
індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати, однак
невиконання Кабінетом Міністрів України такого обов'язку не може бути підставою
позбавлення громадян права на виплати в розмірах, що передбачені безпосередньо
законом.

За таких обставин постановлені в справі судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на новий розгляд із підстав, передбачених
частиною 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 21 квітня 2006
року та постанову судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Житомирської області від 29 червня 2006 року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена
до Верховного Суду України за винятковими обставинами протягом одного місяця з
дня їх відкриття.

Судді:

Д.В. Ліпський С.Є. Амєлін М.І. Гурін
М.Г. Кобилянський В.В.
Юрченко