Справа № 22-а-2642/2007
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2007-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

по 1-й інстанції: Хома М.В.
Справа № 22-а-2642/07 Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області
ряд.ст.зв. № 38
№
Доповідач: Олендер І.Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

10
грудня 2007 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду

в складі:

головуючого-судді Олендера І.Я.,

суддів Пліша
М.А., Шавеля Р.М.

при секретарі Петлеваній Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2007 року в справі №
2-а-133/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Тернопільській області про зміну формулювання
підстав звільнення, стягнення належних при звільненні сум, -

в с т а н о в и л а :

30 травня 2007 року Тернопільським міськрайонним судом
Тернопільської області прийнято постанову по справі №
2-а-133/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Тернопільській області про зміну формулювання
підстав звільнення, стягнення належних при звільненні сум, якою позов було
задоволено частково, в частині визнання неправомірними дій відповідача, щодо
невиплати компенсації за речове майно в розмірі 1473 грн. 66 коп., в решті
заявлених позовних вимог було відмовлено.

Прийняту постанову суд першої інстанції мотивував тим, що
відповідач протиправно не виплатив позивачу грошову компенсацію за речове
майно, яка нарахована відповідно до довідки № 235 від 03.05.2006 року в розмірі
1473, 66 грн. Також суд відмовляючи у задоволені решти позовних вимог виходив з
того, що звільнення позивача зі служби в ОВС проведено у відповідності до вимог
Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів
внутрішніх справ, за власним бажанням. В зв'язку з чим підстав змінювати
формулювання підстав звільнення не має, з огляду на це не підлягає задоволенню
вимога про виплату вихідної допомоги. Крім того позивач не має права на виплату
йому компенсації за невикористані відпустки, оскільки він за період 1999-2003
років використав всі чергові відпустки. Щодо матеріальної допомоги, то така
правомірно не виплачувалась, оскільки за виплатою такої позивач не звертався.

Вказану постанову суду в апеляційному порядку оскаржив представник
позивача, який в поданій апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржувана
постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням, як процесуального так і
матеріального права, судом не повно з'ясовано обставини справи, не доведено
обставини, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим просить постанову скасувати та постановити
нову про задоволення позовних вимог.

Як на доводи в своїй апеляційній скарзі
представник позивача покликається на те, що суд першої інстанції не
врахував, що позивач повинен був бути звільненим за сімейними обставинами,
оскільки хворіли його батьки за якими він змушений був здійснювати догляд.
Оскільки, звільнення повинно було бути проведено за сімейними обставинами, то
йому мала бути виплачена вихідна допомога. Крім того судом не враховано, що
позивач використовував відпустки для навчання, а тому йому повинна була
виплачуватись компенсація за невикористані чергові відпустки. Також судом не
враховано, що позивачу всупереч вимог п.2 Указу Президента України “Про умови
грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці
працівників органів внутрішніх справ” неправомірно не виплачувалась матеріальна
допомога за період 1996-2005 років.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав
та дав пояснення з покликанням на доводи в ній зазначені.

Представник відповідача в судове засідання не явився,
хоча належним чином був повідомлений про час, місце та дату апеляційного
розгляду, тому на підставі ч.4 ст.196 КАС України, такий проведено у його
відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача на підтримання
доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної
скарги, колегія суддів не вбачає підстави для її задоволення.

Розглядаючи спір та приймаючи постанову в частині відмови у задоволені
позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення, стягнення компенсації
за невикористані відпустки та стягнення матеріальної допомоги, суд першої
інстанції підставно і обґрунтовано виходив із встановлених обставин справи та
вимог чинного законодавства і з урахуванням предмету спору, дійшов до
правильного висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

При цьому судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач проходив
службу в органах внутрішніх справ з вересня 1994 року та наказом № 458 о/с від
12.12.2005 року був звільнений з ОВС у запас Збройних Сил на підставі п.64 “ж” Положення про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів внутрішніх справ з формулюванням за власним
бажанням.

Колегія суддів з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини та
пояснення сторін вважає доведеним факт правомірності дій відповідача, щодо
звільнення позивача за власним бажанням, оскільки на це вказує його власноручно
написаний рапорт та відсутність інших доказів, які б свідчили, що ним
клопоталось про звільнення його з інших підстав, як-то в зв'язку з сімейними обставинами (а.с.23).

Судом
першої інстанції правильно встановлено, що вказаний факт з огляду на вимоги
п.10 постанови КМУ від 17.07.1992 р. № 393 Про
порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової
допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей вказує на те, що
відповідачем правомріно не нараховувалась та не виплачувалась позивачу вихідна
допомога.

Судом першої інстанції правильно встановлено з огляду на відповідні довідки
та копії рапортів (а.с.30,35-41) позивачем були використані чергові відпустки,
тому підстав для нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані
відпустки за період 1999-2003 років не має.

Вірним є
висновок суду, проте що немає підстав для стягнення матеріальної допомоги за
1996-2005 роки на користь позивача, що передбачена п.2 Указу Президента України
“Про умови грошового забезпечення осіб рядового і
начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ”,
оскільки позивач під час проходження служби в ОВС не звертався за виплатою
такої.

Враховуючи вище наведене, колегія
суддів приходить до висновку про те, що постанова суду першої інстанції в
частині відмови у задоволені позовних вимог ґрунтується на повно, об'єктивно і
всебічно з'ясованих обставинах, відповідає вимогам
ст.ст.2,10,11,71,72,138,143,159,161-163 КАС України, доводи апеляційної скарги
її не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції
в цій частині не має.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 207 КАС України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, на
постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30
травня 2007 року в справі № 2-а-133/07 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області про
зміну формулювання підстав звільнення, стягнення належних при звільненні сум, -
без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі
прийняття ухвали в порядку ч.3ст.160 КАС України, протягом того ж строку з часу
складення такої в повному обсязі.

Головуючий
суддя : І.Я.Олендер

Судді:
М.А.Пліш

Р.М.Шавель