Справа № К-6656/06
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2007-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
Справа № К-6656/06
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
складі:

Цуркана М.І. - головуючий,

Амєліна С.Є. -
суддя-доповідач,

Гуріна М.І.,

Кобилянського М.Г.,

Юрченко В.В.,

при
секретарі Замезі Ю.І.,

з
участю позивача ОСОБА_1

розглянувши
у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою
Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Заводського
району виконкому Миколаївської міської ради на рішення Заводського районного
суду міста Миколаєва від 22 листопада 2004 року та рішення судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2005
року в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення адміністрації Заводського району виконкому Миколаївської міської ради
про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2004 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним
позовом.

Зазначав, що відповідач в порушення вимог статті 48
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» сплатив одноразову компенсацію та сплачує
щорічну допомогу на оздоровлення в розмірах, що не співвідносяться з
мінімальною заробітною платою, встановленою законами України, внаслідок чого
недоплачені кошти, які просив стягнути, та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від
22 листопада 2004 року позов задоволений частково - стягнуто не отриману разову
компенсацію в сумі 6 700, 70 грн., допомогу на оздоровлення в сумі 4 599, 80
грн. та 3 000 грн. у відшкодування моральної шкоди

Рішенням судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду Миколаївської області від 30 березня 2005 року рішення суду першої інстанції щодо відшкодування моральної шкоди
скасовано і в позові в цій частині відмовлено, в решті рішення залишено без
змін.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є
особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи першої категорії і
згідно зі статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на щорічну
допомогу на оздоровлення, яка виплачувалася йому в розмірі 26,7 грн.

У 1998 році позивачу встановлено другу групу інвалідності
та як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став
інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, сплачено одноразову компенсацію
в сумі 284, 40 грн. А з 2001 року встановлено першу групу інвалідності та
сплачено різницю у компенсації в сумі 94, 90 грн.

В касаційній скарзі відповідач зазначає, зокрема, що
судами неправильно застосовані положення Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи». Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального
права просив скасувати судові рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм
матеріального й процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про
те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Частиною 1 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», зокрема, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, була передбачена
одноразова компенсація у розмірі: інвалідам I групи - 60 мінімальних заробітних
плат; інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат.

Вказаною статтею Закону передбачено, що у разі
встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у
компенсаціях.

Частиною 4 статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» особам, які стали інвалідами першої групи внаслідок Чорнобильської
катастрофи, була передбачена щорічна допомога на оздоровлення, яка
виплачувалася в розмірі 5 мінімальних заробітних плат. При цьому, згідно з
вимогами частини 7 даної статті розмір мінімальної заробітної плати визначався
на момент виплати.

Таким чином, законом була передбачена кратність
одноразової компенсації та щорічної допомоги на оздоровлення в залежності від
розміру мінімальної заробітної плати, що склався на відповідний період, і не
визначена можливість встановлення конкретних сум компенсацій і доплат, зокрема
для осіб, які мають право на щорічну допомогу на оздоровлення.

Законами України встановлювався розмір мінімальної
заробітної плати. Так, зокрема, з 1 липня 2000 року її розмір становив 118
гривень на місяць, з 01 січня 2002 року
по 30 червня 2002 року - 140 грн., з 01 липня 2002 року по 31 грудня
2002 року - 165 грн., з 01 січня 2003 року по 30 листопада 2003 року - 185
грн., з 01 грудня 2003 року по 31 серпня
2004 року - 205 грн., з 01 вересня 2004
року по 31 грудня 2004 року - 237 грн., з 01 січня 2005 року по 31 березня 2005
року - 262 грн. й т.д.

Встановлений в 1996 році постановою Кабінету Міністрів
України №836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом тривалих років
не змінювався і не відповідав розміру мінімальної заробітної плати, що були
встановлені законами України. При цьому, вказані закони не містили обмежень
щодо застосування статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Оскільки ні
Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких
рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору,
застосуванню підлягає стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закони
України, якими були встановлені розміри
мінімальної заробітної плати за роками.

За таких обставин відповідач повинен був виплатити
позивачу щорічну допомогу на оздоровлення за зазначений період та одноразову
компенсацію учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який
став інвалідом першої грипи внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати на момент виникнення права на виплату.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального
та матеріального права, тому передбачених Кодексом адміністративного
судочинства України підстав для їх скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення адміністрації Заводського району виконкому Миколаївської міської ради
залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва
від 22 листопада 2004 року та рішення судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2005 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Верховного Суду України за винятковими обставинами
протягом одного місяця з дня відкриття обставин.

Судді:

М.І. Цуркан С.Є. Амєлін М.І. Гурін М.Г. Кобилянський В.В. Юрченко