Справа № К-31239/06
Суддя: Фадєєва Н.М.
Дата ухвалення: 2008-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2008
року м.Київ

Колегія суддів
Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого:
судді Фадеєвої Н.М.

суддів: Бим
М.Є., Гордійчук М.П., Чалого С.Я., Шкляр Л.Т.

при секретарі: Капустинському М.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного
суду Житомирської області від 06 вересня 2006 року у справі №2а-649/06 за
позовом ОСОБА_1 до Нововелідницької сільської ради, Управління праці та
соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації про
стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2005
року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Нововелідницької сільської ради,
Управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної
адміністрації про стягнення невиплачених коштів, передбачених Законом України
«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Постановою Овруцького районного суду Житомирської області
від 16 березня 2006 року позов задоволено.

Постановою апеляційного суду Житомирської облиті від 06
вересня 2006 року рішення суду першої інстанції скасовано, а в задоволенні
позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції як законне та обґрунтоване, посилаючись на порушення
судом апеляційного інстанції норм матеріального права.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі,
обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач є потерпілим внаслідок
Чорнобильської катастрофи категорії 3, постійно проживає в с. Нові Велідники
Овруцького району Житомирської області, з 2002 року працювала в
Нововелідницькій дільничній лікарні та має право на пільги та компенсації,
передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За період роботи в Нововелідницькій дільничній лікарні позивачеві
виплачувалась грошова допомога громадянам, які працюють на територіях
радіоактивного забруднення у зоні
гарантованого добровільного відселення не в розмірі двох мінімальних заробітних
плат, як це передбачено ст. 39 зазначеного вище Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а в розмірі по 10,50грн. щомісяця, тобто в розмірі, встановленому
постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 р. № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно ст.37 вищеназваного Закону громадянам, які проживають на територіях
радіоактивного забруднення, у зв'язку з обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства,
виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі 40% від мінімальної
заробітної плати. Позивачу передбачена
ст.37 названого Закону допомога
виплачувалась в розмірі 2грн.10 коп.
щомісячно.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що постановою Кабінету
Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлені такі розміри
виплат, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»:

- щомісячної грошової допомоги громадянам, які проживають на територіях
радіоактивного забруднення, у зв'язку з обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва і особистого підсобного господарства у зоні
гарантованого добровільного відселення - 210 тис. крб.

- громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення у зоні
гарантованого добровільного відселення - 1050 тис. карбованців.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанцій погодитися не можна з
наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Абзацом 3 частини 1 статті 37 Закону України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»
передбачено, що громадянам, які проживають на територіях радіоактивного
забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного
господарства у зоні гарантованого добровільного відселення в розмірі 40
процентів від мінімальної заробітної плати.

Згідно абзацу 2 частини 1 статті 39 вищенаведеного Закону громадянам, які
працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата у зоні
гарантованого добровільного відселення в розмірі двох мінімальних заробітних
плат.

Зі змісту вимог законів України про встановлення розмірів мінімальних
заробітних плат на 2003-2005 роки не вбачається будь-яких обмежень щодо
можливостей застосування розміру мінімальної заробітної плати з метою
реалізації норми статей 37, 39 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Встановлений постановою КМУ № 836 у 1996 році розмір щорічної допомоги
громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, у зв'язку
з обмеженим споживанням продуктів харчування місцевого виробництва і особистого
підсобного господарства та допомога громадянам, які працюють на території радіоактивного
забруднення протягом тривалих років не змінювався і не відповідає розміру,
встановленому іншими законами України.

Оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в
наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних
засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні
даного спору, застосуванню підлягають саме статті 37, 39 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та законодавство щодо розмірів мінімальних заробітних плат на
2003-2005 роки, а не Постанова Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від
26.07.1996р. № 836.

Тому, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними
нормативними актами, при вирішенні даного спору підлягають застосуванню ст.ст.
37, 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Суд апеляційної інстанції помилково скасував правильне по суті рішення суду
першої інстанції, невірно застосувавши норми матеріального права, що призвело до ухвалення ним незаконного
судового рішення. Зазначена обставина відповідно до ч.1 ст.226 КАС України є підставою
для скасування рішення суду апеляційної
інстанції та залишення в силі рішення
суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову апеляційного суду
Житомирської області від 06 вересня 2006 року скасувати.

Постанову Овруцького районного суду
Житомирської області від 16 березня 2006 року залишити в силі.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: