Справа № 3/13
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2007-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

вул. Десятинна, 4/6
№ 3/13
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів: головуючої Блажівської Н. Є. та суддів Вовка П.
В. та Арсірія Р. О., за участю секретаря судового засідання Мельника С. С.
За участю представників сторін:
ОСОБА_1 (довіреність б/н від 16 серпня
Загребний О. О. (довіреність № 29-22/163 від 2 квітня 2007 року).
від відповідача 2: не
За результатами розгляду у
відкритому судовому засіданні адміністративної справи
ОСОБА_1 (надалі -Позивач)
Кабінету Міністрів України
(надалі -Відповідач 1) та Головного Управління праці та соціальної політики
Тернопільської облдержадміністрації (надалі -Відповідач 2)
зобов'язання вчинити дії
На підставі частини 3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 3 вересня
2007 року о 17 год. 00 хв. проголошено вступну та резолютивну частини
постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено на 5 жовтня 2007 року,
про що повідомлено сторін після проголошення вступної та резолютивної частини
постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог частини 4 статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства України.
ОСОБА_1 звернулась до Окружного
адміністративного суду міста Києва з позовними вимогами, в яких просить суд
зобов'язати Кабінет Міністрів України доповнити пункт 25 Постанови Кабінету
Міністрів України «Про затвердження порядку забезпечення інвалідів
автомобілями»№ 999 від 19 липня 2006 року (надалі -Постанова 2006 року),
абзацом четвертим «особи з числа реабілітованих жертв політичних репресій, які
стали інвалідами внаслідок репресій згідно з висновком медико-соціальної
експертної комісії», та поновити Позивача в позачерговому списку на отримання
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
Позивач -ОСОБА_1 перебувала в позачергових списках на отримання автомобіля з 2
грудня 1999 року і на кінець 2006 року перебувала в черзі за № 17. Постановою
2006 року були скасовані пільги для реабілітованих жертв політичних репресій,
захворювання яких пов'язано з репресіями відповідно до висновку
медико-соціальної експертної комісії, і Позивача перевели в загальний список осіб, які мають право на
безплатне чи пільгове отримання автомобіля. Позивач, зокрема, зазначає, що дана
постанова скасувала пільги на забезпечення автомобілями для реабілітованих
жертв політичних репресій, які були передбачені Постановою Кабінету Міністрів
України від 8 вересня 1997 року №999 «Про затвердження Порядку забезпечення
інвалідів автомобілями»(надалі -Постанова 1997 року), і просить поновити її в
позачерговому списку на отримання автомобіля.

Відповідач 1 в судовому засіданні та
у письмових запереченнях на позовну заяву проти задоволення позову заперечив та
зазначив, що оскаржувана Постанова відповідає чинному законодавству з огляду на
наступне. Позивач є інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання, пов'язаного з
репресіями, та перебуває в списках осіб, які мають право на отримання автомобіля,
з 2 грудня 1999 року в Головному управлінні праці та соціальної політики
Тернопільської обласної державної адміністрації. Відповідно до статті 1 Закону
України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»Позивач має
право на безплатне забезпечення автомобілем ЗАЗ-968 М за наявності медичних
показників. Згідно з пунктом 21 Постанови 1997 року, особи з числа
реабілітованих жертв політичних репресій, які є інвалідами внаслідок репресій
згідно висновку МСЕК, забезпечуються автомобілями безплатно. Тобто, Позивач має право на забезпечення автомобілем
безплатно, але не позачергово безплатно. Крім того, оскільки Позивач має
протипоказання до керування автомобілем, то згідно з пунктом 28 Постанови 1997
вона має право на придбання автомобіля на пільгових умовах з оплатою 7
відсотків їх вартості, якщо керування автомобілем буде здійснювати член сім'ї
інваліда. Відповідно до пунктів 27 та 29 Постанови 2006 року, Позивач має право
на забезпечення автомобілем на пільгових умовах з оплатою 7 відсотків їх вартості
та передачею права керування автомобілем
члену сім'ї в порядку загальної черги. Тобто, Позивач перебуває в загальній
черзі на отримання автомобіля на пільгових умовах, а не в позачерговій черзі на
отримання автомобіля безплатно, як вважає Позивач. Крім того, на думку
представника Відповідача, оскаржувана Постанова не звужує зміст та обсяг
існуючих прав і свобод, а навпаки робить порядок забезпечення автомобілями
більш доступнішим та ефективнішим, а також передбачає більше категорій
інвалідів, які мають право на забезпечення автомобілем порівняно з Постановою
1997 року.

Відповідач 2 в судові засідання не
з'являвся, просить розглядати спір без його участі та подав суду письмові
заперечення на позовну заяву та копію листа № 02-01/2456 від 6 вересня 2006
року «Зауваження та пропозиції щодо Порядку забезпечення інвалідів
автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19
липня 2006 року». Зокрема в запереченнях зазначає, що Відповідач 2, виконуючи
постанову Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999, привів у
відповідність до її вимог облік та черговість інвалідів, в результаті чого
змінилась черговість Позивача. Відповідач 2 вважає, що правильно застосовує
чинне законодавство щодо забезпечення інвалідів автомобілями, а тому підстави
для поновлення позивача на умовах позачергового забезпечення автомобілем
відсутні, і просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали справи,
заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідачів, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків:

ОСОБА_1, 1925 року народження є
інвалідом І групи внаслідок захворювання, яке пов'язане з репресіями. 2 грудня
1999 року обласна медико-соціальна експертна комісія № 2 визначила Позивачу
медичні покази на забезпечення спецавтотранспортом на підставі висновку № 42/1
від 2 грудня 1999 року. З 2 грудня 1999 року Позивач перебуває на обліку для
забезпечення автомобілем при Головному управлінні праці та соціальної політики
Тернопільської обласної державної адміністрації.

Відповідно до листа Головного
Управління праці та соціальної політики Тернопільської обласної державної
адміністрації від 29 березня 2006 року №8/Я-0301-429к, станом на 2 серпня 2005
року Позивач перебувала у черзі за № 36 серед інвалідів війни, інвалідів
внаслідок репресій, інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами
внаслідок нещасного випадку або захворювання, одержаного у період проходження
військової служби на забезпечення автотранспортом з правом передачі керування
ним члену сім'ї.

Згідно з відповіддю Головного
Управління праці та соціальної політики Тернопільської обласної державної
адміністрації від 17 квітня 2007 року №2/Я-02-01-229к, станом на 12 квітня 2007
року черга Позивач серед інвалідів з правом на забезпечення автотранспортом у порядку
загальної черги № 963. У листі також зазначено, що Позивач, як інвалід ІІ групи
внаслідок захворювання пов'язаного з репресіями, права на позачергове отримання
автомобіля не має.

Як вбачається із заперечень на
позовну заяву, наданих Головним Управлінням праці та соціальної політики
Тернопільської обласної державної адміністрації, станом на 17 серпня 2007 року,
черга Позивача серед інвалідів на забезпечення автотранспортом у порядку
загальної черги № 927. Також, Відповідачем 2 зазначено, що Позивачці
неодноразово надавалось вичерпне роз'яснення стосовно заборони змінювати
встановлену чинними нормативно-правовими актами черговість інвалідів, оскільки
це б призвело до порушення законних прав інших інвалідів.

Відповідно до Положень частини 2
статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у
системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується
Конституцією та законами України, а також указами Президента України та
постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та
законів України.

Згідно з положеннями статті 116
Конституції України, на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок вжиття
заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, а також
забезпечення проведення політики у сфері соціального захисту.

Таким чином, діяльність Кабінету
Міністрів України регулюється чинним законодавством, яке наділяє його
можливістю користуватися певною свободою розсуду при вирішенні питань
віднесених до його компетенції та встановлює лише межі такої свободи, тобто
надає можливість суб'єкту владних повноважень, приймаючи рішення, обирати з
кількох юридично допустимих рішень те, яке є найкращим за даних обставин,
шляхом дотримання принципу рівності перед законом та запобігання несправедливій
дискримінації. Необхідно відзначити, що несправедлива дискримінація відсутня у
випадку, коли орган надає переваги певним категоріям осіб, виходячи із законних
підстав та розумних об'єктивних обставин. Суб'єкт владних повноважень повинен,
приймаючи рішення, зважати на будь-які негативні наслідки, які може мати його
рішення для прав, свобод та інтересів осіб, та співвідносити їх з цілями
діяльності органу. Приймаючи оспорювану Постанову 2006 року, Відповідач діяв в межах своїх повноважень,
виходячи із законних підстав та розумних об'єктивних обставин.

Згідно з пунктом 2 частини 5 статті 6
Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», якщо
реабілітована особа згідно з статтею 1 цього Закону стала інвалідом внаслідок
репресій або є пенсіонером, їй надається також право на безплатне забезпечення
автомобілем класу ЗАЗ-968М при наявності відповідних медичних показників.

Пунктом 2 Постанови 1997 року
передбачено, що підставою для забезпечення інвалідів автомобілями є висновок
обласної, центральної міської - у містах Києві та Севастополі, Кримської - в
Автономній Республіці Крим медико-соціальної експертної комісії (далі -
відповідно обласного МСЕК, ЦМСЕК, КМСЕК) про наявність у інвалідів медичних показань
для їх одержання, а також посвідчення на право керування автомобілем. Перелік
медичних показань для забезпечення інвалідів автомобілями затверджується
Міністерством охорони здоров'я за погодженням з Міністерством праці та
соціальної політики.

Відповідно до пункту 21
Постанови 1997 року, за наявності посвідчення водія, медичного висновку на
право забезпечення автомобілем безплатно, відсутності протипоказань до
керування ним автомобілями забезпечуються: позачергово безплатно
- інваліди війни (стаття 7 Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту") та безплатно - особи з
числа реабілітованих жертв політичних репресій (стаття 1 Закону України
"Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні"), які є
інвалідами внаслідок репресій згідно з висновком медико-соціальної експертної
комісії; інваліди з ампутацією обох ніг, які мають протипоказання до
протезування, на підставі спільного висновку обласного МСЕК (ЦМСЕК, КМСЕК) і
відповідного підприємства протезної промисловості; інваліди з числа
військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок нещасного випадку або
захворювання, одержаного у період проходження військової служби.

Відповідно до положень пункту 28
Постанови 1997 року, продаж автомобілів на пільгових умовах з оплатою 7
відсотків їх вартості провадиться інвалідам, зазначеним в пунктах 21, 22, 24,
25 цього Порядку за наявності відповідних медичних висновків на право
забезпечення автомобілем і протипоказань до водіння автомобіля, якщо керування ним
буде здійснювати член сім'ї інваліда.

Відповідно до висновку обласної МСЕК
від 2 грудня 1999 року №42/1 Позивач має протипоказання до водіння автомобіля.
Керуючись положеннями статті 6 Закону
України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»та пункту 28
Постанови 1997 суд приходить до висновку, що висновку, що Позивачка мала право
на купівлю автомобіля на пільгових умовах з оплатою 7 відсотків від вартості
автомобіля, якщо керування ним буде здійснювати член сім'ї інваліда, а не позачергове
безплатне забезпечення автомобілем.

Частиною 2 пункту 27 Постанови 2006
року передбачено, що у порядку загальної черговості автомобілями забезпечуються
інші інваліди, які мають відповідно медичні показання.

Пунктом 29 Постанови 2006 року
передбачено, що безоплатно автомобілями з ручним керуванням забезпечуються: (1)
за наявності медичних показань для забезпечення автомобілем з ручним
керуванням, посвідчення на право керування автомобілем і відсутності
протипоказань до керування ним: особи з числа реабілітованих жертв політичних
репресій, які є інвалідами унаслідок репресій згідно з висновком
медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до положень пункту 30
Постанови 2006 року, забезпечення автомобілями на пільгових умовах з оплатою 7
відсотків їх вартості та передачею права керування члену сім'ї інваліда, який
проживає і зареєстрований за місцем проживання та реєстрації інваліда,
здійснюється: (1) за наявності медичних показань для забезпечення автомобілем з
ручним керуванням та протипоказань до керування ним: осіб з числа
реабілітованих жертв політичних репресій, які є інвалідами унаслідок репресій
згідно з висновком медико-соціальної експертної комісії.

Таким чином, Постановою 2006 року
збережено за Позивачем право на безоплатне, а у випадках протипоказання до
керування - забезпечення автомобілями на пільгових умовах з оплатою 7 відсотків
їх вартості та передачею права керування члену сім'ї інваліда, який проживає і
зареєстрований за місцем проживання та реєстрації інваліда. Суд приходить до
висновку, що Позивач не перебував у позачерговому списку на отримання
автомобіля згідно з Постановою 1997 року, адже відповідно до Постанови 1997
року, яка була чинною на момент подання Позивачем документів, останній мав
право лише на безплатне або відповідно пільгове, але не позачергове
забезпечення автомобілем.

Таким чином, Позивач не надав суду
належних доказів стосовно свого права на позачергове забезпечення автомобілем,
як це передбачено частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства
України, в якій зазначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних
судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними
суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також
частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій
зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються
її вимоги та заперечення.

Згідно із статтею 2 Кодексу
адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних
осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб,
інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з
використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права
свободи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи Позивача є
недоведеними, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 6, 7, 17, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

П О С Т А Н О
В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до Кабінету Міністрів України та Головного Управління паці та соціальної
політики Тернопільської облдержадміністрації про зобов'язання Кабінету
Міністрів України доповнити п. 25 пп. 1 Постанови Кабінету Міністрів України
від 19 липня 2006 року № 999 «Про затвердження порядку забезпечення інвалідів
автомобілями»абзацом 4 «особи з числа реабілітованих жертв політичних репресій,
які стали інвалідами внаслідок репресій згідно з висновком медико-соціальної
експертної комісії»та поновити мене в першочерговому списку на отримання автомобіля
-відмовити повністю.

Постанова, відповідно до частини 1
статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого
цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча Суддя
Блажівська Н. Є.

Суддя
Вовк
П. В.

Суддя
Арсірій Р. О.

Дата складення та підписання постанови
в повному обсязі - 5 жовтня 2007 року