Справа № 2/77
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2008-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

30.01.2008 р.
№ 2/77

За
позовомОСОБА_1

До Кабінету Міністрів України

Третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідача:
Міністерство охорони навколишнього природного середовища

Про визнання протиправною та скасування
постанови та поновлення на роботі

Головуючий суддя Келеберда В.І.

Судді
Ковзель П.О.

Кротюк
О.В.

Секретар
Мельникова Л.В.

Представники сторін:

Від
позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

Від
відповідача Воронов-Лапицький Г.Р.

Від
третьої особи Корнейчук О.М.

Обставини справи:

Позов
заявлено про визнання протиправною та скасування постанови Кабінету Міністрів
України від 14.08.06р. № 1213 про звільнення з посади заступника Міністра
охорони навколишнього природного середовища України як такої, що видана під час
перебування позивача у відпустці та в стані тимчасової непрацездатності та є
безпідставною, оскільки на час видання постанови з заявою про звільнення
позивач не звертався.

В
ході розгляду справи позивач уточнив заявлені вимоги та просить суд визнати
протиправною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 14.08.06р. №
1213 про його звільнення та поновити ОСОБА_1 на посаді заступника Міністра
охорони навколишнього природного середовища України з 14.08.06р.

В
обгрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем
процедури звільнення позивача під час перебування у відпустці та на
лікарняному. Крім того, зазначив, що з постановою про звільнення його
ознайомлено не було, а в постанові не визначено дати його звільнення. Крім
того, зазначив, що предметом його позову є не трудові відносини, а скасування
правового акту органу управління та просив суд визнати поважними причини
пропуску строків звернення до суду, в зв'язку із хворобою та отриманням
відповіді від відповідача тільки 12.11.07р.

Відповідач
проти позову заперечив з тих підстав, що позивач не перебував із ним у трудових
відносинах, а прийняття постанови № 1213 обумовлено специфікою законодавства в
сфері державної служби, а тому постанову було винесено у межах повноважень та з
дотриманням процедури. В процесі судового розгляду справи, представник
відповідача заявив клопотання про застосування наслідків пропущення строків
звернення до суду.

Третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, також проти позову
заперечила з тих підстав, що позивачем було подано заяву про надання відпустки
з наступним звільненням з посади. Інформацію про перебування позивача на
лікарняному до третьої особи не надходило, із заявою про перенесення терміну
відпустки позивач не звертався, а тому припинення трудового договору відбулося
відповідно до чинного законодавства та без порушення прав позивача.

Розглянувши
подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Визнаючи
важливість права на працю як основи життєдіяльності людини, Конституція України
закріплює та гарантує основні трудові права громадян (статті 43, 44, 45, 46) і
встановлює, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного
забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості визначаються виключно
законами України (пункт 6 частини першої статті 92).

Конституційний
Суд України у своєму рішенні від 09.07.98р. «Справа за конституційним
зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення
частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про
тлумачення терміну «законодавство»)» встановив, що особливістю правового
регулювання трудових відносин є те, що вони регламентуються розгалуженою
системою нормативних актів, прийнятих органами різних рівнів, у тому числі за
участю трудових колективів та профспілок. Проте, найбільш соціально важлива
частина трудових відносин, яка охоплюється конституційним поняттям «засади
регулювання праці і зайнятості», визначається лише законом.

Державна
служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в
державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій
держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Загальні
засади діяльності, а також статус державних службовців встановлено Законом
України «Про державну службу». Зазначеним законом визначено окремі види підстав
припинення державної служби, крім тих, що встановлені Кодексом законів про
працю України.

Кодекс
законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи
зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи тощо. У тексті Кодексу
посилання "адміністрація", "адміністрація підприємства, організації",
"адміністрація підприємства, установи, організації" замінено
посиланням "власник або уповноважений ним орган", посилання
"робітники і службовці" - посиланням "працівники" згідно із Законом Української РСР від 20
березня 1991 року N 871-XII.

Зміст
права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя
працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43
Конституції України). Це право забезпечується обов'язком держави створювати
громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у
виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми
професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно
до суспільних потреб.

Однак
це конституційне право громадянина не може пов'язуватись лише з певною формою
трудового договору, який укладається громадянином відповідно до його
волевиявлення, а тому виходячи з системного аналізу норм права, закріплених
Законом України «Про державну службу»та Кодексом законів про працю України, суд
застосовує правила, встановлені КЗпП України.

Пункт
четвертий статті 36 Кодексу законів про працю України передбачає можливість
припинення трудового договору шляхом розірвання його, зокрема, з ініціативи
працівника. Чинне законодавство України у такому випадку не зобов'язує
працівника зазначати причину звільнення з роботи.

10.08.2006р.
до Міністерства охорони навколишнього природного середовища України позивачем
подано заяву (копію якої залучено до матеріалів справи), згідно якої ОСОБА_1
просив надати йому відпустку за поточний рік, а також невикористану відпустку
за попередні роки та додаткову відпустку на період з 11 серпня 2006 року по 03
грудня 2006 року з послідуючим звільненням.

Зазначені
обставини визнаються сторонами, а тому відповідно до правил, встановлених ст.
72 КАС України, не потребують додаткового доказування.

Статтею
3 Закону України «Про відпустки»визначено, що за бажанням працівника у разі
його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має
бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням.

На
підставі заяви позивача наказом Міністерства охорони навколишнього природного
середовища України від 11.08.2006 № 73-в ОСОБА_1надано невикористану відпустку
з наступним звільненням у межах, узгоджених між працівником та власником, тобто
з 11 серпня 2006 року до 03 грудня 2006 року.

Згідно
з пунктом першим частини другої статті 80 Кодексу законів про працю України
щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або подовжена у разі,
зокрема, тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому
порядку.

Таким
чином, чинне законодавство передбачає продовження відпустки на кількість
календарних днів, протягом яких працівник був непрацездатний, якщо
непрацездатність настала в період відпустки. Слід звернути увагу, що
невикористана частина щорічної відпустки після закінчення цих причин не
використовується працівником за своїм розсудом, а повинна бути надана
працівникові шляхом видання власником про це наказу.

З 4
листопада 2006 року, як офіційного моменту виходуОСОБА_1 з лікарняного, до
звільнення з роботи 03 грудня 2006 року будь-яких повідомлень від позивача про
його перебування у стані непрацездатності не надходило, із заявою про
перенесення терміну невикористаної відпустки вказаний працівник не звертався.

Оскільки
листи тимчасової непрацездатності серії ААЛ № 383363 (перебування у стані
непрацездатності з 14.08.2006р. до 04.09.2006р.), серії ААЛ № 391327
(перебування у стані непрацездатності з 04.09.2006р. до 30.09.2006р.), серії
ААЛ № 177335 (перебування у стані непрацездатності з 02.10.2006р. до
03.11.2006р.) надано позивачем тільки 12.12.2006р., що підтверджується
відповідними записами у журналі реєстрації листків непрацездатності
Міністерства охорони навколишнього природного середовища України (копію додано
до матеріалів справи), тобто після прийняття оскаржуваної постанови КМУ, а тому
підстав для перенесення відпустки не вбачалось у зв'язку з припиненням трудових
відносин між зазначеним центральним органом виконавчої влади таОСОБА_1

Згідно
із пунктом першим статті 31 Закону України «Про державну службу»відставкою є
припинення державної служби службовцем, який займає посаду першої або другої
категорії, за його письмовою заявою.

Відповідно
до частини третьої статті 31 названого Закону відставка приймається або в ній
дається мотивована відмова державним органом або посадовою особою, які
призначали державного службовця на цю посаду. Рішення про прийняття відставки
або відмову в ній приймається у місячний термін. У разі відмови у відставці
державний службовець повинен продовжувати виконання службових обов'язків і має
право на звільнення в порядку, передбаченому Кодексом законів про працю
України.

Таким
чином, розірвання трудового договору у разі припинення державної служби шляхом
відставки можливо лише у випадку письмового волевиявлення про це державного
службовця відповідної категорії та з підстав, передбачених частиною другою
статті 31 Закону України «Про державну службу».

Оскільки
наданою 10.08.2006р. заявою до Міністерства охорони навколишнього природного
середовища України ОСОБА_1 письмово попередив про власне бажання бути
звільненим з займаної посади, порядок припинення трудового договору із
зазначеним державним службовцем визначався Кодексом законів про працю України.

Частиною
першою статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Приймаючи
до уваги викладені обставини, Міністерство охорони навколишнього природного
середовища України порушило питання щодо звільненняОСОБА_1 з роботи відповідно
до Порядку розгляду питань, пов'язаних з призначенням на посади та звільненням
з посад керівників, заступників керівників центральних органів виконавчої
влади, урядових органів державного управління, керівників
торговельно-економічних місій у складі закордонних дипломатичних установ
України, державних підприємств та їх об'єднань, а також голів місцевих
державних адміністрацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України
від 13 грудня 2001 року № 1658 (далі - Порядок), який діяв в період виникнення
спірних правовідносин, за результатом розгляду якого 14.08.2006р. Кабінетом
Міністрів України прийнято рішення про звільненняОСОБА_1 з займаної посади та
ухвалено відповідну постанову.

Враховуючи
наведене, суд приходить до висновку, що постанова Кабінету Міністрів України
від 14 серпня 2006 р. №1213 «Про звільненняОСОБА_1 з посади заступника Міністра
охорони навколишнього природного середовища України»прийнята у межах
повноважень та з дотриманням процедури, оскільки було внесено відповідну
пропозицію уповноваженою особою і ця пропозиція узгоджувалась з бажанням
позивача.

Позиція
позивача про протиправність його звільнення під час перебування на лікарняному
та у відпустці також не приймається судом як така, що ґрунтується на вимогах
закону, з огляду на наступне.

Позивач
не знаходився у трудових відносинах з Кабінетом Міністрів України. Процедура
ведення трудової книжки позивача та виплати заробітної плати здійснювались у
Міністерстві охорони навколишнього природного середовища України.

Відповідно
до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»визначено, що при
домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36
КЗпП (за згодою сторін), договір припиняється в строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це
власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи
ініціативу позивача про своє звільнення, відсутність відкликання своєї заяви та
своєчасне ненадання листків непрацездатності до кадрового відділу третьої
особи, підстав для продовження трудових відносин позивача із третьою особою,
судом не вбачається.

Враховуючи
Порядок розгляду питань, пов'язаних з призначенням на посади та звільненням з
посад керівників, заступників керівників центральних органів виконавчої влади,
урядових органів державного управління, керівників торговельно-економічних
місій у складі закордонних дипломатичних установ України, державних підприємств
та їх об'єднань, а також голів місцевих державних адміністрацій, відповідачем в
межах своїх повноважень із дотриманням процедури було прийнято постанову від
14.08.06р. № 1213 про звільнення позивача, а тому суд приходить до висновку про
відсутність порушення відповідачем прав позивача.

Шляхом
укладення трудового договору з роботодавцями громадяни реалізують своє
конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини,
набуваючи конкретних трудових прав і обов'язків. Трудовий договір є основним
юридичним фактом, з яким пов'язано виникнення, зміна чи припинення трудових
правовідносин.

До того
ж, зважаючи на основні елементи інституту трудового договору (порядок укладення
трудового договору, його зміст, гарантії працівникам при укладенні, зміні та
припиненні трудового договору, підстави припинення договору тощо) як такі, що
мають засадничий характер, суд приходить до висновку про наявність у даному
адміністративному спорі ознак спору з приводу прийняття громадян на публічну
службу, її проходження та звільнення з публічної служби (ст. 17 КАС України), а
тому суд задовольняє клопотання відповідача про застосування наслідків
пропущення строків звернення до суду, встановлених ст. 100 КАС України.

За
таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача.

Керуючись
п. 1 ст. 100, ст.ст. 161-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні позову
повністю.

На
постанову може бути подана апеляційна скарга в порядку ст. 186 КАС України
шляхом подання заяви про апеляційне оскарження постанови протягом 10 днів з дня
її проголошення та наступного подання апеляційної скарги протягом 20 днів з дня
подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження (ст.254 КАС України).

Головуючий
суддя
В.І. Келеберда

Судді
П.О. Ковзель

О.В. Кротюк