Справа № 2а-2329/2007
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2007-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №2а-2329/07
ХАРКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 листопада 2007 року Харківський окружний
адміністративний суд

у складі:
головуючого - судді Ральченка І.М.

суддів -
Присяжнюк О.В., Курило Л.В.

при секретарі
Спірініій О.С.

за участі
представника відповідача ДСА України та третьої особи ТУ ДСА України в Харківській області
Вараксіної Я.О.

розглянув
у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів
України та Державного казначейства України, третя особа: Територіальне управління державної судової
адміністрації в Харківській області про стягнення заборгованості по заробітній
платі, яка виникла внаслідок незаконного стягнення прибуткового податку про
стягнення втрати частини заробітної плати,

В С Т А Н О В И В
:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом у якому просила стягнути з
Міністерства фінансів України в особі
державного казначейства України втрату частини заробітної плати, пов'язаної з
незаконним утриманням податку відповідно до Закону України „ Про податок з
доходів фізичних осіб ” у розмірі 15 225 грн. 47 коп. В обґрунтування позову
ОСОБА_1 зазначила, що з 1990 року перебувала на посадах голови Близнюківського
районного суду Харківської області, з
2003 року голови Лозівського районного суду Харківської області, а з 2004 року
до теперішнього часу перебуває на посаді голови Лозівського міськрайонного суду
Харківської області. З прийняттям Закону
України від 22 травня 2003 року № 889 „Про податок з доходів фізичних осіб”
заробітна плата суддів підлягає обкладенню податком з доходів фізичних осіб,
тому з 2005 року з заробітна плата обкладається прибутковим податком. Позивач
зазначив, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20 січня 2004 року №
22-р „Деякі питання оплати праці суддів” фактично визнано зниження рівня оплати
праці суддів, оскільки на 2004 рік був передбачений порядок проведення
компенсаційних виплат суддям щодо втрати частини заробітку, пов'язаної з
відрахуванням податку за Законом України „Про податок з доходів фізичних осіб”
у розмірі до 100% посадового окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної
плати за місяць після сплати податку буде нижчою ніж сума нарахованої
заробітної плати, нарахованої судді за 4 квартал 2003 року. На думку позивача,
оскільки кошторисом ТУ ДСА в Харківській області на 2004 рік кошти на
компенсацію суддям втрати частини заробітку, пов'язаної із стягненням податку
передбачені не були, а тому Державною судовою адміністрацією України не в
повному обсязі були виконані повноваження, що призвело до невиконання
розпорядження КМ України від 20.01.2004 року №22-р, а також зменшення розміру
заробітної плати суддям. Частиною 3 ст. 11 Закону України «Про статус суддів»
встановлене положення, полягає у тому, що гарантії незалежності судді,
включаючи заходи щодо його правої захисту, матеріального і соціального
забезпечення, передбачені цим Закон поширюються на всіх суддів України і не
можуть бути скасовані чи знижені інші нормативними актами. З посиланням на
довідки ТУ ДСА позивач зазначив, що за 2005-2006 роки з його заробітної плати
було стягнуто незаконно 15 225 грн. 47 коп. Державна судова адміністрація
України в межах наданих їй повноважень протягом 2004 року жодних змін до
кошторису ТУ ДСА в Харківській області стосовно
компенсації втрати частини заробітку суддів від сплати податку не
вносила та не забезпечила належний рівень оплати праці суддів. З урахуванням
наведеного позивач вважає, що має право на компенсаційні виплати, пов'язані зі
справлянням податку відповідно до Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», оскільки Розпорядження Кабінету Міністрів України є правовою
підставою для їх виплати.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з'явилася, про час та місце
розгляду справи повідомлялася належним чином, надіслала суду заяву з проханням
розглядати справу за без її участі.

Представник
відповідача Державної судової адміністрації та третьої особи Територіального
управління державної судової адміністрації в Харківській області Вараксіна Я.О.
проти позову заперечувала, просила відмовити позивачці у задоволені позову у
повному обсязі посилаючись на те, що статтями 67 та 68 Конституції України
встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України
та законів України, в тому числі сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом. Статтею 11 Закону України „Про статус
суддів" встановлено, що незалежність суддів забезпечується, зокрема,
матеріальним і соціальним забезпеченням суддів відповідно до їх статусу.
Абзацом четвертим статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №
584 „Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" встановлено, що
заробітна плата суддів не обкладається прибутковим податком за місцем основної
роботи. Проте, Переліком Указів Президента України, що втрачають чинність з 1
січня 2004 року, затвердженим Указом Президента України від 25 грудня 2003 року
№ 1497, абзац четвертий статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995
року № 584 „Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" визнано
таким, що втратив чинність.

Враховуючи викладене, з 1 січня 2004 року заробітна плата суддів підлягає
обкладенню податком з доходів фізичних осіб відповідно до Закону України „Про
податок з доходів фізичних осіб". Компенсаційні виплати суддям після
сплати ними податку з доходів фізичних осіб, здійснюються відповідно до
розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 січня 2004 року № 22-р
"Про деякі питання оплати праці суддів". Пунктами 1 та 2 цього
розпорядження передбачено, що голови судів загальної юрисдикції можуть
здійснювати компенсаційні виплати суддям у розмірі 100 відсотків посадового
окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати
податку на доходи фізичних осіб буде нижчою, ніж розмір середньомісячної
заробітної плати, нарахованої судді за IV квартал 2003 року. Компенсаційна виплата здійснюється у
межах видатків на оплату праці, передбачених у Державному бюджеті України на
2004 рік, 2005 рік на утримання органів судової влади, але вказана
компенсаційна виплата не включається до заробітної плати суддів. Крім того
додатково кошти на зазначені цілі у Державному бюджеті України не
передбачаються. З питання про внесення змін до кошторису ТУ ДСА в Харківській
області стосовно компенсації втрати
частини заробітку суддів від сплати податків представник відповідача зазначив,
що вказані асигнування (кошти для виплати суддям компенсації сум податку з
доходів фізичних осіб) не були передбачені в Державному бюджеті України на
2004, 2005, 2006 роки, тому і не були передбачені і у кошторисах видатків
відповідних бюджетних установ. Державна судова адміністрація України виконує
функції головного розпорядника бюджетних коштів, виходячи з чого вона подає до
Міністерства фінансів України бюджетний запит, тобто розрахунки необхідних
витрат судової влади, визначених відповідно до Закону України „Про статус
суддів” та інших нормативно-правових актів для закладення їх до проекту закону
про Державний бюджет України на відповідний рік. Розподіл коштів за напрямками
видатків Державна судова адміністрація України як головний розпорядник коштів
здійснює самостійно. Зазначений закон та інші нормативно-правові акти не
передбачають право суддів на заявлену компенсацію, що обумовлює неможливість
включення її до бюджетного запиту. Згідно з частинами першою та сьомою статті
23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з
бюджету можна здійснювати лише за наявністю відповідного бюджетного
призначення. Після закінчення бюджетного періоду усі бюджетні призначення
втрачають чинність. Відповідно до пункту 5 Порядку складання, розгляду,
затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228, установи мають право брати
бюджетні зобов'язання витрачати бюджеті кошти на цілі та в межах, установлених
затвердженими кошторисами. У зв'язку з
відсутністю бюджетних асигнувань, накази про виплату позивачу компенсації сум
податку з доходів фізичних осіб головою Київського районного суду м. Харкова не
надавалися. Таким чином, вказані асигнування (кошти для виплати суддям
компенсації сум податку з доходів фізичних осіб) оскільки не були передбачені в
Державному бюджеті України на 2004р.,2005р. та 2006 роки не були передбачені і
у кошторисах видатків відповідних бюджетних установ.

Відповідач Державне казначейство України
надіслав до суду письмові пояснення на адміністративний позов ОСОБА_1 у якому
просив розглянути справу без участі представника та відмовити
позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зазначив, що
статтями 67 та 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції та законів України, в тому числі сплачувати
податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. З 1 січня 2004 року
набрав чинності Закон України „Про податок з доходів фізичних осіб" від
22.05.2003 889-4, яким запроваджений податок з доходів фізичних осіб, який
відповідно до п.4 частини 1 статті 14 Закону України „Про систему
оподаткування" від 25.07.1991 №1251-12 належить до загальнодержавних
податків і зборів (обов'язкових) платежів. Зазначений закон, серед іншого,
визначає: платників податку (стаття 2), об'єкт оподаткування (стаття 3),
загальний оподатковуваний дохід, у тому числі місячний (п.4.2 ст. 4), доходи,
які не включають до склад загального оподаткування доходу (пункт 4.3 ст.4),
податкові соціальні пільги (стаття 6), ставки податку (стаття 7), порядок
нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету (стаття 8),
прикінцеві положення (стаття 22). Відповідно до вимог зазначеного Закону з
позивача утриманий та перерахований до Державного бюджету України, а позивачем
як платником податку сплачений податок з доходів фізичних осіб. Пунктом 22.2
статті 22 зазначеного Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб”
передбачено, у разі, якщо норми інших законів чи інших законодавчих актів, що
містять правила оподаткування доходів (прибутків) фізичних осіб, суперечать
нормам цього Закону, пріоритет мають норми цього Закону. Пунктом 2.7 статті 22
вищенаведеного Закону передбачено, що суми податку з доходів фізичних осіб, що
утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат,
одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби,
спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат
доходів цієї категорії громадян. Дані норми не торкаються оподаткування доходів
суддів. Інших норм, які б звільнили суддів від сплати податку з доходів
фізичних осіб або передбачали компенсацію втрат доходів від сплати прибуткового податку нормами
наведеного Закону, нормами інших законів з питань оподаткування не передбачено.
Враховуючи наведене, позивачем правомірно сплачений податок з доходів фізичних
осіб період з 2004 року по 2006 року включно, як плата фізичної особи за
послуги, які надаються їй |територіальною громадою, на території якої така
фізична особа має податкову адресу або розташовано особу, що утримує цей
податок згідно з цим Законом (абзац 1.13 статті 1). Закон України «Про статус
суддів» визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для
здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів України, охорони прав і
свобод громадян. Стаття 11 Закону України «Про статус суддів» передбачає
забезпечення незалежності суддів, яка серед іншого, забезпечується матеріальним
і соціальним забезпеченням суддів відповідно до їх статусу. Матеріальне і
побутове забезпечення суддів визначене статтею 44 зазначеного Закону, частина
перша якої передбачає склад заробітної плати. Жодна з наведених норм не
визначає компенсацію від втрати заробітної плати, пов'язаної із справлянням
податку за Законом України „Про податок з доходів фізичних осіб". Частина
8 статті 14 Закону України „Про
судоустрій України" передбачає, що при прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу
передбачених законом гарантій самостійності судів, незалежності та правової
захищеності родів. Частина 3 статті 11 Закону України «Про статус суддів»
передбачає, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи його правового
захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені цим Законом,
поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими
нормативними актами. Оскільки нормами зазначених, законів як компенсація від
втрати заробітку, так і виплата заробітної плати без стягнення податку з
доходів фізичних осіб не передбачена, підстави вважати порушеними у межах
спірних відносин дані норми відсутні. Щодо виконання владних управлінських
функцій відповідач, зазначив, що
Державне казначейство України є окремою юридичною особою, має самостійні
кошториси видатків, печатку із зображенням Державного герба України та своїм
найменуванням, самостійно несе відповідальність за своїми зобов'язаннями та
ніяких порушень відносно позивача не допускало. У межах спірних відносин
відсутні будь - які неправомірні дії як з боку Міністерства Фінансів України,
так і з боку Державного казначейства України щодо позивача, а тому правових
підстав для стягнення сум зазначених у позові відсутні.

Відповідач Міністерство фінансів України надіслав до суду відзив на
адміністративний позов ОСОБА_1 у якому просив розглянути справу без участі
представника та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у
повному обсязі оскільки норми Закону України „Про статус суддів” не визначають
компенсацію від втрати заробітної плати, пов'язаної із справленням податку за
Законом України „Про податок з доходів фізичних осіб”. Відповідно до ч.8 ст. 14
Закону України „Про судоустрій України” передбачено, що при прийнятті нових
законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та
обсягу передбачених законом гарантій самостійності судів, незалежності та
правової захищеності суддів, згідно ч. 3 ст. 11 Закону України „Про статус
суддів” передбачено, що гарантії
незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального і
соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів
України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами.
Оскільки нормами зазначених законів як компенсація від втрати заробітку, так і
виплата заробітної плати без стягнення податку з доходів фізичних осіб не
передбачена, підстави вважати порушеними у межах спірних відносин дані норми
відсутні. Разом з цим, відповідно до
розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 січня 2004 року № 22-р
"Про деякі питання оплати праці суддів". Пунктами 1 та 2 цього
розпорядження передбачено, що голови судів загальної юрисдикції можуть
здійснювати компенсаційні виплати суддям у розмірі 100 відсотків посадового
окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати
податку на доходи фізичних осіб буде нижчою, ніж розмір середньомісячної
заробітної плати, нарахованої судді за IV квартал 2003 року. Крім того відповідач зазначив, що
відповідно до Закону України „Про державний бюджет України на 2004 рік”
головним розпорядником коштів, передбачених на оплату праці суддів судів
загальної юрисдикції, є Державна судова адміністрація України, яка здійснює
подальший розподіл вказаних коштів між розпорядниками нижчого рівня. Відповідач
вважає вимоги до Мінфіну необґрунтованими та безпідставними. У 2005-2006 роках
здійснення компенсаційних виплат сум податку з доходів фізичних осіб суддя
законодавством не встановлено, тому вимога позивача також необґрунтована і
задоволенню не підлягає.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали
справи судом встановлено наступне.

Заробітна плата суддів, відповідно до частини першої статті 44 Закону
України „Про статус суддів" складається з посадового окладу, премій,
доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Закон України „Про податок з доходів
фізичних осіб” від 22 травня 2003 року №889-4, яким запроваджений податок з
доходів фізичних осіб, який відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 Закону
України „Про систему оподаткування” від 25 червня 1991 року №1251-12 належить
до загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових) платежів.

Зазначений закон, серед іншого, визначає: платників податку (стаття 2),
об'єкт оподаткування (стаття 3), загальний оподатковуваний дохід, у тому числі
місячний (пункт 4.2 статті 4), доходи, які не включаються до складу загального
оподатковуваного доходу (пункт 4.3 статті 4), податкові соціальні пільги (стаття 6), ставки податку (стаття 7),
порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету
(стаття 8), прикінцеві положення (стаття 22).

Відповідно до вимог зазначеного Закону Територіальним управлінням Державної
судової адміністрації Харківської області, як податковим агентом, утриманий та
перерахований до Державного бюджету України, а позивачем ОСОБА_1, як платником
податку, сплачений податок з доходів фізичних осіб, а саме: за 2004 рік -
2923,82 грн., за 2005 рік - 4223,91 грн., за 2006 рік -8077,74 грн.

Пунктом 22.2 статті 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»
передбачено: у разі, якщо норми інших законів чи інших законодавчих актів, що
містять правила оподаткування доходів (прибутків) фізичних осіб, суперечать
нормам цього Закону, пріоритет мають норми цього Закону.

Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб», так само як і норми
інших законів з питань оподаткування не містять норм, які б звільняли суддів
від сплати податку з доходів фізичних осіб або передбачали компенсацію втрат
доходів від сплати прибуткового податку.

Пунктом
22.12.1 пункту 22.12 статті 22 зазначеного Закону, у зв'язку з набранням
чинності цим Законом, рекомендовано Президенту України скасувати укази
Президента України, які стосуються оподаткування доходів фізичних осіб
(прибуткового податку з доходів громадян).

Указом
Президента України від 25 грудня 2003 року №1497/2003 визнані такими, що
втратили чинність з 1 січня 2004 року, у тому числі абзац четвертий статті 1
Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584 „Про додаткові заходи щодо
соціального захисту суддів”, який встановлював, що заробітна плата суддів не
обкладається прибутковим податком за місцем основної роботи.

Враховуючи
наведене, суд вважає, що позивачем правомірно сплачений податок з доходів
фізичних осіб у відповідних звітних періодах 2005-2007 років як плата фізичної
особи за послуги, які надаються їй територіальної громадою, на території якої
така фізична особа має податкову адресу або розташовано особу, що утримує цей
податок згідно з цим Законом (абзац 1.13 статті 1).

Закон
України „Про статус суддів” визначає статус суддів з метою забезпечення
належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів
України, охорони прав і свобод громадян.

Стаття
11 зазначеного Закону передбачає забезпечення незалежності суддів, яка, серед
іншого, забезпечується матеріальним і соціальним забезпеченням суддів
відповідно до їх статусу. Матеріальне і побутове забезпечення суддів визначене
статтею 44 зазначеного Закону, частина перша якої передбачає склад заробітної
плати.

Жодна
з наведених норм не визначає компенсацію від втрати заробітної плати,
пов'язаної із справлянням податку за Законом України „Про податок з доходів
фізичних осіб”.

Частина
8 статті 14 Закону України „Про судоустрій України” передбачає, що при
прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності суддів,
незалежності та правової захищеності суддів.

Частина
3 статті 11 Закону України „Про статус суддів” передбачає, що гарантії
незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального і
соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів
України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами.

Оскільки
нормами зазначених законів як компенсація від втрати заробітку, так і виплата
заробітної плати без стягнення податку з доходів фізичних осіб не передбачена,
підстави вважати порушеними у межах спірних відносин дані норми відсутні.

Розпорядженням
Кабінету Міністрів України від 30 січня 2004 року №22-р „Деякі питання оплати
праці суддів” дозволено головам судів загальної юрисдикції здійснювати у 2004
році компенсаційні виплати у розмірі до 100 відсотків посадового окладу в разі,
коли сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати податку на доходи
фізичних осіб буде нижчою ніж розмір середньомісячної заробітної плати,
нарахованої судді за 4 квартал 2003 року. Компенсаційна виплата не повинна
перевищувати втрати частини заробітку суддів, пов'язаної із справлянням податку
відповідно до Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб”. Пунктом 2
зазначеного розпорядження передбачено, що компенсаційна виплата, передбачена
пунктом 1 цього розпорядження, здійснюється в межах видатків на оплату праці,
передбачених у Державному бюджеті України на 2004 рік на утримання органів
судової влади.

З
урахуванням вищенаведеного, суд вважає помилковим висновок позивача про
наявність у нього права на відшкодування втрати частини заробітку, пов'язаної
із справлянням податку з доходів фізичних осіб відповідно до Закону України
„Про податок з доходів фізичних осіб”, а тому його позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 4, 8, 11, 94, 104, 159, 160-162 КАС України, ст.. 2,3, п.п. 4.2, 4.3 ст.
4, ст.ст. 6,7,8 п.п. 22.12.1, 22.12 , 22.2 ст. 22 Закону України „Про податок з
доходів фізичних осіб”, суд -

П О С Т А Н О В И
В :

У
задоволенні адміністративного позову позовом ОСОБА_1 до Державної судової
адміністрації України, Територіального управління державної судової
адміністрації в Харківській області, Міністерства фінансів України, Державного
казначейства України про стягнення
втрати частини заробітної плати про стягнення втрати частини заробітній платі,
яка виникла внаслідок незаконного стягнення прибуткового податку - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву
про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,
постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня складання постанови у повному обсязі
заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів
апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку
ч. 5 ст. 186 КАС України.

Повний текст постанови виготовлений
03 грудня 2007 року.

Головуючий суддя (підпис)

Суддя (підпис)

Суддя (підпис)

Постанова не набрала законної сили. З оригіналом згідно.

Суддя
І.М. Ральченко