Справа № К-26725/06
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2007-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2007 року
м.
Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
складі:

Ліпського Д.В. - головуючий,

Амєліна С.Є. -
суддя-доповідач,

Гуріна М.І.,

Кобилянського М.Г.,

Цуркана М.І.,

при секретарі Лелюку О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1на постанову
Лугинського районного суду Житомирської області від 20 червня 2006 року та
ухвалу судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Житомирської
області від 14 липня 2006 року в справі за позовом ОСОБА_1до Обласного центру з
нарахування і виплати пенсій та допомоги Головного управління праці та
соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації,
Управління праці та соціального захисту населення Лугинської районної державної
адміністрації Житомирської області, Управління Пенсійного фонду України в
Лугинському районі Житомирської області про стягнення коштів,

в с т а
н о в и л а :

У вересні 2005 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним
адміністративним позовом.

Посилалася на те, що відповідачі в порушення вимог статей 37 і 39 Закону
України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» сплачують компенсації, що не співвідносяться з
мінімальною заробітною платою, встановленою законами України, внаслідок чого за
період з 01 вересня 2002 року по 31 серпня 2005 року не сплачена компенсація у
зв'язку з проживанням на території радіоактивного забруднення в сумі 3030 грн.
та за цей же період не сплачена доплата як непрацюючому пенсіонеру, що проживає
на території радіоактивного забруднення, в сумі 15 150 грн. Просила суд
стягнути вказані кошти з Управління праці та соціального захисту населення
Лугинської районної державної адміністрації Житомирської області й Управління
Пенсійного фонду України в Лугинському районі Житомирської області.

Постановою Лугинського районного суду Житомирської області від 20 червня
2006 року, залишеною без змін ухвалою судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Житомирської області від 14 липня 2006 року, в задоволенні
позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивачка зазначає, зокрема, що судами невірно
застосовані положення Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення та
постановити нове рішення про задоволення позову.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про розгляд справи
повідомлені.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й
процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою та
потерпілою від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, постійно проживає в селі
Липники Лугинського району Житомирської області - на території радіоактивного забруднення, яку
віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» громадянам, які проживають у
зоні гарантованого добровільного відселення була передбачена виплата щомісячної
грошової допомоги у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в розмірах 40
процентів від мінімальної заробітної плати.

Статтею 39 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» було встановлено підвищення пенсії непрацюючим пенсіонерам, які
проживають у зоні гарантованого добровільного відселення на дві мінімальні
заробітні плати.

Таким чином, законом була передбачена кратність щомісячної допомоги у
зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства й доплата до пенсії в залежності від розміру
мінімальної заробітної плати, що склався на відповідний період, і не визначена
можливість встановлення конкретних сум компенсацій і доплат, зокрема для
пенсіонерів, які проживають у зоні гарантованого добровільного відселення.

Законами України встановлювався розмір мінімальної заробітної плати. Так ,
з 01 липня 2002 року по 31 грудня 2002 року її розмір становив 165 грн., з 01
січня 2003 року по 30 листопада 2003 року - 185 грн., з 01 грудня 2003 року по 31 серпня 2004 року
- 205 грн., з 01 січня 2005 року по 31 березня 2005 року - 262 грн., з 01 квітня 2005 року по 31 серпня 2005 року
310 грн.

У порушення вимог статей 86, 159,161, 163
Кодексу адміністративного судочинства України суди належним чином не
визначилися з правовою нормою, що регулює спірні правовідносини, не звернули
увагу на зазначені положення закону і, як наслідок, не перевірили можливості
застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996
року №836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» з огляду на їх невідповідність нормам Закону.

Крім того, не можна цілком погодитися з посиланням судів як на підставу
обґрунтування застосування постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року №836 на статті 62 й 67 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до
яких роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для
виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої
влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами
господарювання незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності,
та на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок проводити підвищення
конкретних розмірів всіх доплат, пенсій і компенсацій відповідно до зміни
індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати, однак
невиконання Кабінетом Міністрів України такого обов'язку не може бути підставою
позбавлення громадян права на виплати в розмірах, що передбачені безпосередньо
законом.

За таких обставин постановлені в справі судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на новий розгляд із підстав, передбачених
частиною 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Постанову Лугинського районного суду Житомирської області від 20 червня
2006 року та ухвалу судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Житомирської області від 14 липня 2006 року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена
до Верховного Суду України за винятковими обставинами протягом одного місяця з
дня відкриття обставин.

Судді:

Д.В. Ліпський С.Є. Амєлін М.І. Гурін М.Г. Кобилянський М.І. Цуркан