Справа № 22а-236/2008
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2008-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №
Головуючий суддя у 1-ій
- Уханенко С.А. (№
ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04
березня 2008 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого -
Уханенка С.А.

суддів -
Поплавського В.Ю., Стежко В.А.,

при секретарі -
Усевич Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Дніпропетровську апеляційну скаргу
представника третьої особи ОСОБА_1 ОСОБА_2

на постанову Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2007 року у адміністративній
справі № 2а-15/07 за позовом ОСОБА_4 до Дніпропетровської міської ради
про визнання частково протиправним рішення та за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради та третіх осіб КП
МБТІ, ОСОБА_1 про визнання частково протиправним рішення, -

встановила:

Постановою Красногвардійського
районного суду М.Дніпропетровська від 25 вересня 2007 року задоволенні адміністративні позови ОСОБА_4 і ОСОБА_3, та визнано
незаконним і скасовано рішення Дніпропетровської міської ради № 169/7 від 26
лютого 2003 року «Про вирішення питання погодження місць розташування об'єктів»
в частині погодження ОСОБА_1 місця розташування станції електродіагностики
автомобілів та магазину автозапчастин на АДРЕСА_1.

На вказану постанову суду першої інстанції, представником
третьої особи подано апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про визнання
нечинною постанови Красногвардійського райсуду м. Дніпропетровська від 25
вересня 2005 року та про закриття провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги, представник третьої
особи посилається на прийняте виконкомом міськради рішення № 62 від 08.02.1989
року про знесення домоволодіння АДРЕСА_1 та всіх інших домоволодінь, що
знаходилися поряд і які на теперішній час відсутні. Вказує, що після одержання
позивачами свідоцтв про спадкування вказаного домоволодіння, ОСОБА_3 з жовтня
1992 року, а ОСОБА_4 з липня 1994 року не приступали до користування ним,
володіння і розпорядження, комунальні послуги та земельний податок не
сплачували, земельну ділянку не використовували та не докладали за нею і за
розташованим на ній домоволодінням, що призвело до саморуйнування будівель і
фактичного їх зникнення з земельної ділянки. Посилаючись на відсутність об'єкту
спадкування, яким можна володіти, користуватися та розпоряджатися, апелянт
вважає, що право власності позивачів було припинено у зв'язку із знищенням
нерухомого майна із-за усунення їх від користування ним з часу оформлення
спадщини у 1992 та 1994 роках.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування
судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової
оцінки обставин у справі, обговоривши
доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.17 КАС
України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів
індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір,
у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи
службова особа або інший
суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Завданням адміністративного
судочинства згідно ч. 1 ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу зазначених вище норм
законодавства вбачається, що дана справа підпадає під визначення справи адміністративної
юрисдикції, оскільки предметом спору у даній справі є правомірність рішення міськради при вирішенні питань
землекористування. При цьому, колегія суддів вважає,
що отримання ОСОБА_1 на підставі оспорюваного рішення погодження місця розташування, дозволу на проектні
роботи та згоди на розробку
проекту відведення земельної ділянки, не змінює правову природу спірних відносин та не переводить цей спір у
площину цивільно-правового характеру.

Про відсутність у даній справі
спору про право між позивачами та третьою особою свідчить встановлений судом першої інстанції та
підтверджений матеріалами справи факт того, що на момент винесення
Дніпропетровською міською радою рішення № 169/7 від 26.02.2003 року, право
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5, спадкоємицею якого є позивачка, не було припинено, скасовано, або анульовано, а належне
вказаним особам на праві власності домоволодіння, не визнавалося у встановленому порядку безхазяйним.

Колегія суддів, погоджується із висновками суду першої
інстанції про недоведеність відповідачем у порядку, визначеному ч. 1 та ч.2 ст.
71 КАС України, правомірності оскаржуваного рішення та законності розпорядження
земельною дідянкою, на якій було розташовано
домоволодіння АДРЕСА_1, яке належить на праві власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_5, спадкоємцем якого є позивачка по справі.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами по справі
не спростовується, що домоволодіння № 72, розташоване на земельній ділянці
розміром 621 кв.м по АДРЕСА_1, належало з 13 жовтня 1992 року на праві
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі виданого п'ятою Дніпропетровською
державною нотаріальною конторою свідоцтва про право на спадщину за законом, їх
право власності було зареєстровано в БТІ у листопаді 1992 року.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від
28 липня 1994 року, ОСОБА_4 стала спадкоємицею нерухомого майна, яке
належало на праві власності ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України в
редакції 1990 р., чинного на час отримання вищезазначеного домоволодіння у
спадщину позивачами, при переході права власності на будівлю і споруду разом з
цими об'єктами переходить і право власності або право користування земельною
ділянкою без зміни її цільового призначення.

Доводи апелянта стосовно прийнятого
виконкомом міськради рішення № 62 від 08.02.1989
р. про знесення будинку № 72 по вул. Войцеховича, не мають правового значення
для вирішення даного спору та не можуть бути прийняті до уваги, у зв'язку з
відсутністю зазначеного рішення, що позбавляє суд з'ясувати про його зміст та
про наявність підстав для його прийняття.

Водночас з матеріалів справи вбачається (а.с.135) про
відсутність в розпорядженні органів місцевого самоврядування даних про
відселення або надання іншого жилого приміщення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 замість
домоволодіння по АДРЕСА_1, що приводить до висновку про те, що знесення на той
час будинку АДРЕСА_1 не відбулося.

Підставами для визнання рішення суб'єкту владних
повноважень недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та
порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів
юридичних чи фізичних осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що спірні відносини
між сторонами виникли в зв'язку з прийняттям рішення виконавчого комітету
Дніпропетровської міськради № 169/7 від 26 лютого 2003 року, яким ОСОБА_1 було
погоджено місця розташування станції електродіагностики автомобілів та магазину
автозапчастин по АДРЕСА_1 та надано дозвіл на проведення проектних робіт для
проектування об'єкту у строк до 26.02.2004 року та надана згода на розробку
проекту відведення земельної ділянки для розміщення об'єкту нерухомості.

Проте, дане рішення відповідача не відповідає
встановленому законом порядку та було прийнято без урахування усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення, а також без дотримання принципу рівності
перед законом та без урахуванням прав позивачів на участь у процесі
прийняття рішення і без
дотримання необхідного балансу між и
несприятливими наслідками для прав позивачів та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Саме розгляд питання про погодження
місця розташування об'єкту та надання згоди на розробку проекту відведення
земельної ділянки та неповідомлення
позивачів про прийняте рішення не дає підстав колегії суддів для застосування
наслідків пропуску строку звернення до суду, передбачених ст. 100 КАС України,
на яких наполягає представник третьої
особи.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що
порушень судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, при
вирішенні цієї справи, не допущено, правова оцінка обставин справи дана вірно,
а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без
змін.

Керуючись ст. ст. 198, 200, 205,
206 КАС України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_1
ОСОБА_2 - залишити без задоволення, постанову Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2007 року - без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом місяця з моменту її складання у повному
обсязі.

Головуючий:

Судді: