Справа № 4-2281/05/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2007 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Весельської Т.Ф., Сороки
М.О., Штульмана І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи
за касаційною скаргою ОСОБА_1, РОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 28 січня 2004 року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 07 червня 2004 року у справі за скаргою ОСОБА_1,
РОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на неправомірну бездіяльність прокуратури Львівської
області, -

встановила:

У вересні 2003 року ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 в порядку глави 31-А ЦПК України 1963 року звернулися
до суду зі скаргою на неправомірні дії Прокуратури Львівської області.

В обґрунтування скарги зазначали,
що у 1950 році сім'я Рихлінських була виселена на спецпоселення в Іркутську
область як бандпосібники і реабілітовані постановою Верховного Суду УРСР від 07
липня 1988 р. з поверненням конфіскованого майна.

У 1998 році їм була видана довідка
про реабілітацію на підставі ст. 3 Закону України від 17.04.1998 р. "Про
реабілітацію жертв політичних репресій в Україні".

Вважаючи, що їм повинна бути видана
довідка про реабілітацію на підставі ст. 1 вищезазначеного Закону, а
прокуратура Львівської області безпідставно їм в цьому відмовляє, просили
задовольнити їх скаргу.

Рішенням Галицького районного суду
м. Львова від 28 січня 2004 року у задоволенні скарги на неправомірну
бездіяльність прокуратури Львівської області щодо відмови у видачі довідки про
реабілітацію відповідно до ст. 1 Закону України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій" заявникам відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 07 червня 2004 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 було частково задоволено та скасовано рішення суду першої
інстанції, а провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із постановленими
по справі судовими рішеннями, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулися до Верховного Суду України з касаційною скаргою в порядку
визначеному ЦПК України 1963 року, в якій, посилаючись на порушення норм
процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи,
просили вказані судові рішення скасувати та постановити нове, яким скаргу
задовольнити.

Листом Верховного Суду України від
15.09.2005 р. на підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України зазначену касаційну скаргу було передано
до Вищого адміністративного суду України для вирішення в порядку касаційного
провадження.

Заслухавши доповідача,
проаналізувавши правильність застосування судом норм процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та вбачається з матеріалів справи, зокрема довідок про реабілітацію
сім'ї Рихлінських із семи осіб, виданих Верховним Судом України 22 липня 1982 р.
за №55н88 та 17 січня 2003 р. за №55н88, ухвалою судової колегії в кримінальних
справах Верховного Суду України від 07 липня 1988 р. постанову Особливої Наради
при МДБ СРСР від 14 серпня 1950 р. відносно ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їх дітей
ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про виселення на спецпоселення з
конфіскацією майна за те, що мав кулацьке господарство та підтримав зв'язок з
ОУН скасовано, а справу закрито з поверненням конфіскованого майна або його
вартості. Сім'я Рихлінських в повному складі реабілітована.

Після прийняття Закону України
''Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 р.
Управлінням МВС України у Львівській області сім'ї Рихлінських була видана
довідка №45-Р 12712 від 16 листопада 1998 р. про те, що згідно з ухвалою
судової колегії Верховного Суду України сім'я Рихлінських реабілітована на
підставі ст. 3 Закону від 17.04.1991 р., тобто як висланих з постійного місця
проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади, управління
з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під
приводом боротьби з куркульством, так званими бандпособниками та їх сім'ями.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та закриваючи провадження у справі, колегія суддів апеляційного суду
виходила з того, що звернувшись до суду зі скаргою на підставі ст. 2481
ЦПК України (в редакції 1963 року) заявники просили зобов'язати прокуратуру
видати довідку про зміну підстав реабілітації із ст. 3 на ст. 1 зазначеного
Закону, хоча рішення про реабілітацію приймалось не суб'єктом оскарження
(обласною прокуратурою), а Верховним Судом України шляхом постановлення ухвали
судовою колегією в кримінальних справах з визначенням підстав реабілітації.

За таких обставин колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновком апеляційної судової інстанції про те, що
порушені у скарзі питання про зміну підстав реабілітації не відносяться до
сфери управлінської діяльності, яка регламентується ст. 31-А ЦПК України (в
редакції 1963 року).

Доводи касаційної скарги зазначені висновки суду не
спростовують та зводяться до
незгоди з ними.

Відповідно до ч.3 ст. 2201 КАС України, суд
касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 2201,
224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, РОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 07 червня 2004 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання і
оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: