Справа № 3/179
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2008-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

місто
Київ

17
год. 30 хв.

25.02.2008 р. №
3/179

Окружний
адміністративний суд міста Києва у складі судді Блажівсько Н. Є. при секретарі
Серпутько Т. С.

за
участю представників сторін:

від
позивача: ОСОБА_2.;

від
відповідача:
Самардак А. В.

За
результатами розгляду у відкритому судовому засіданні адміністративної справи

За
позовом

ОСОБА_1
(надалі - Позивач)

до

Прокуратури
Подільського району міста Києва (надалі -
Відповідач)

про

зобов'язання
вчинити дії

На
підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в
судовому засіданні 25 лютого 2008 року проголошено вступну та резолютивну
частини Постанови.

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1
звернувся з позовом до Прокуратури Подільського району міста Києва про
визнання її дій неправомірними і незаконними та зобов'язання принести
Позивачу вибачення.

22 листопада 2007 року Позивачем в судовому
засіданні була подана заява про зміну
позовних вимог позову, у відповідності до якої Позивач просить
визнати подання Прокуратури Подільського
району міста Києва № 670 від 18 травня
2007 року не чинним.

Суд
розглядає спір в межах уточнених позовних вимог.

Свої
позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що Відповідачем упереджено і
безпідставно винесено подання від 18 травня 2007 року № 670 про усунення
порушень законодавства, виявлених
Прокуратурою в ході перевірки звернення гр. ОСОБА_3 щодо додержання вимог
чинного законодавства працівниками Центру «Психічне оздоровлення дітей та підлітків»при МКПЛ № 1.

Позивач
зазначає, що у жовтні 2006 року ним було надано консультацію ОСОБА_4
матері малолітньої дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, з
приводу психічного розвитку її сина. Мати дитини звернулась до Позивача за
консультацією у зв'язку із складними життєвими обставинами, в яких опинився її
син після розлучення батьків. На момент
звернення за консультацією в суді вирішувалось питання про визначення порядку спілкування дитини з батьком, який
проживає окремо. На підставі дослідження психолога, матеріалів медичної
книжки, висновків ЛКК та офіційних довідок
лікарів щодо стану здоров'я дитини з моменту її народження до часу звернення за консультацію, Позивачем
були надано матері дитини
методичні поради щодо запобігання
виникненню та розвитку можливих органічних розладів особи, збереження, підтримки та охорони здоров'я дитини. Ці матеріали та письмова відповідь Позивача
від 16 листопада 2006 року на адвокатський запит, де викладена думка фахівця за предметом проведеної консультації,
були залучені судом до матеріалів справи, як підтвердження обґрунтованості дій матері
спрямованих на захист психічного
здоров'я її дитини.

Батько дитини з метою забезпечення в суді
клопотання про недопустимість цього доказу
та не взяття судом його до уваги при постановці рішення, звернувся до
Прокуратури Подільського району міста Києва щодо оскарження дій Позивача. В
ході перевірки заяви батька дитини гр.
ОСОБА_3 було винесене подання про усунення
порушення законодавства, яке полягало у проведенні особисто
Позивачем психіатричному огляді дитини,
з метою встановлення у нього психічного
розладу, без дотримання вимог чинного законодавства.

Позивач стверджує, що з його сторони в ході консультування матері
малолітньої дитини ОСОБА_4, не було порушено розділу ІІ статті 11 Закону
України «Про психіатричну допомогу», а саме
:

-Позивачем
особисто не проводився психіатричний
огляд дитини ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1року народження;

-психіатричний висновок про стан психічного здоров'я дитини
не надавався;

-данні
психіатричного огляду у відповідній
медичній документації не фіксувалися і
відсутні;

-консультування матері дитини
здійснено Позивачем в ході співбесіди з нею, на підставі
дослідження результатів психологічного
діагностуванняОСОБА_3 практичним психологом, а також матеріалів медичної
книжки, висновків ЛКК та офіційних довідок
лікарів щодо стану здоров'я
дитини з моменту її народження до часу
звернення за консультацію. Позивач
звертає увагу, що професія «практичний
психолог»відповідно до Класифікатора професій
ДК 003:2005, належить до професіонального угрупування «психологи», яке об'єднує професіоналів у
сфері психології, (а не психіатрії) -осіб, які не мають медичної освіти і не являються лікарями;

Позивач
вказує, що консультація лікаря-психіатра
є медичною послугою, а не медичною допомогою і Позивач не міг порушити норми
Закону України «Про психіатричну
допомогу», оскільки взагалі не вчиняв
дій передбачених вказаним Законом.

Окрім
цього Позивач стверджує, що Відповідач, проводячи перевірку, не мав законних
підстав для реагування і діяв у спосіб
не передбачений Законом України
«Про психіатричну допомогу», порушивши
принци імперативності правових норм
законодавчих актів і вбачає в діях
її посадових осіб упередженість. Так частиною 2 статті 19 Закону України
«Про прокуратуру»встановлюється, що предметом нагляду прокуратури за додержанням і застосуванням
законів є додержання законів про недоторканність особи, соціально-економічні,
політичні, особисті права і свободи громадян, захист їх честі і гідності, якщо
законом не передбачений інший порядок
захисту цих прав. При цьому, статтею 22 Закону України
«Про психіатричну
допомогу»встановлюється, що рішення, дія чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян
при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих
громадян, до власника психіатричного закладу
або власника психоневрологічного
закладу для соціального захисту
чи спеціального навчання, або уповноваженого ними орган, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових
осіб), або безпосередньо до суду.

Позивач
вважає безпідставним подання Прокуратури з вимогою притягнути його до
дисциплінарної відповідальності, та таким, що принижує його і порушує його
конституційні права.

Оцінка
психічного розвитку дитини, зроблена ОСОБА_1 за результатами психологічного
дослідження, не є встановленням її психічного стану, оскільки психічний стан і
психологічний розвиток особи є різними поняттями.

Представник
ОСОБА_1 в судовому засіданні також зазначив, що за весь час співбесіди з
матір'ю дитини, Позивач не вчиняв будь-яких дій спрямованих на встановлення
психічних розладів у її дитини. Також вказав, що не відповідає дійсності
твердження Відповідача про проведення ОСОБА_1 експериментально-психологічного
обстеження ОСОБА_3. Вказане обстеження було здійснено практичним психологом
Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1 ОСОБА_5 і при
проведенні обстеження Позивач присутнім не був.

Відповідач
проти позовних вимог заперечував та зазначив, що в ході
перевірки за зверненням ОСОБА_3
щодо додержання законодавства працівниками Центру «Психічне оздоровлення дітей та підлітків»при МКПЛ № 1, було встановлено,
що в порушення вимог статті 11 Закону
України «Про психіатричну допомогу»Позивачем проведено психіатричний огляд неповнолітнього ОСОБА_3.,ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження без
згоди його батька. Крім того в порушення
пункту 4.4 наказу Головного Управління
охорони здоров'я Київської міської державної
адміністрації № 438 від 19 серпня
2001року, підпункту 2.1.1., 2.3, 2.3.1, 2.3.2 розділу 2 та 3.1, 3.2, розділу 3
положення центру та пунктів 2.1 2.4 Наказу Головного Управління охорони здоров'я та медичного забезпечення м.
Києва від 28 грудня 2004 року за № 606
«Про впровадження облікових статистичних
форм»не заведено амбулаторну картку на неповнолітнього, що проходив огляд.

Відповідач
стверджує, що твердження Позивача про те, що він не проводив психіатричний огляд неповнолітньогоОСОБА_3,
а лише надав методичні поради та виклав
думку фахівця у відповідь на запит адвоката, є безпідставними. Факт проведення
Позивачем саме психіатричного огляду неповнолітнього підтверджені його власними поясненнями, даними в Прокуратурі району 16
травня 2007 року, відповіддю Київської міської психоневрологічної лікарні № 1
від 7 червня 2007 року, інформацією Українського науково-дослідного інституту
соціальної і судової психіатрії.

Враховуючи
відсутність в Законі України «Про психіатричну допомогу»визначення
сутності психіатричного огляду,
Відповідач вважає , що огляд дитини лікарем
психіатром і є психіатричним оглядом.

Щодо
безпідставності проведення Прокуратурою перевірки, Відповідач зазначає, що
як перевірка проведена на
звернення ОСОБА_3.В про порушення прав його неповнолітнього сина ОСОБА_3, що
відповідає вимогам статті 19 Закону України «Про прокуратуру».

Окрім
цього, Відповідач стверджує, що не залежно від того, чи проводився огляд дитини
та чи надавалась консультація в Київському
міському центрі «Психічне здоров'я дітей і підлітків»Позивачем порушено
вимоги наказу Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення №
606 від 28 грудня 2004 року «Про впровадження
облікових статистичних форм», яким передбачено обов'язкове ведення медичної документації.

Враховуючи
вищевикладене, прокуратура Подільського району міста Києва вважає, що позов
ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача,
всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків:

Спірні
правовідносини регулюються Конституцією України, Основами законодавства України
про охорону здоров'я, Законом України
«Про психіатричну допомогу»та Законом України «Про соціальні послуги».

Позивач
є Директором Київського міського лікувально -діагностичного і науково
-методичного центру «Психічне здоров'я дітей та підлітків», який створений на
базі Київської міської психоневрологічної лікарні № 1 згідно з Наказом
Головного управління охорони здоров'я при Київській міській державній
адміністрації від 19 серпня 2001 року № 438. За фахом Позивач є психіатром, має
науковий ступінь -доктор медичних наук з фаху психіатрія, та вищу лікарську
категорію з фаху психіатрія, що підтверджується Дипломом доктора наук серія
НОМЕР_1, Посвідченням № 770, листом Українського науково -дослідного інституту
соціальної і судової психіатрії та наркології щодо роз'яснень з приводу надання
психіатричної допомоги та не заперечується Сторонами.

В
жовтні 2006 року Позивач, як спеціаліст в сфері дитячої психіатрії, за
зверненнямОСОБА_4 здійснив огляд її малолітнього сина ОСОБА_3ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження (надалі -ОСОБА_3, дитина ) з приводу його психічного розвитку.

На
прохання Позивача, практичним психологом Київської міської клінічної
психоневрологічної лікарні №1 ОСОБА_5 було проведене психологічне
діагностування дитини, за результатами якої наданий Висновок від 19 червня 2006
року (копія в матеріалах справи), згідно з яким зроблено висновок, що рівень
інтелектуально-мнестичного розвитку ОСОБА_3 (6 років) в нормі, підвищена
сенситивність в умовах психотравмуючої ситуації.

На
підставі вказаного висновку, а також даних медичної книжки дитини Позивачем
висловлена його позиція щодо психічного стану дитини, яка викладена у листі
адвокатуОСОБА_6, який названий «Мнение специалиста»(надалі -Думка фахівця). У
вказаному документі Позивач зазначив, що психічний розвиток дитини відповідає
віковим нормам. Особливістю хлопчика є його акцентована вразливість і
залежність емоційного фону від взаємовідносин батьків. Позивач зазначив, що в
цьому віці і ситуації, оздоровлення дитини складається з відгородження його від
психотравм та судових розглядів. У зв'язку з цим Позивачем зазначено, що
вирішення питання спілкування з рідним батьком необхідно відкласти до
досягнення дитиною підліткового віку.

За
заявою батька дитини -ОСОБА_3, Прокуратурою Подільського району міста Києва
проведена перевірка додержання законодавства працівниками Центру «Психічне
здоров'я дітей та підлітків»при Київській міській клінічній психоневрологічній
лікарні № 1, за результатами якої Головному лікарю КМКПЛ № 1
Відповідачем винесене подання про
усунення порушень законодавства від 18 травня 2007 року № 670 (копія в
матеріалах справи).

Підставою
для винесення вказаного Подання було порушення Позивачем статті 11 Закону
України «Про психіатричну допомогу»та пункту 4.4. Наказу Головного управління
охорони здоров'я КМДА № 438 від 19 серпня 2001 року, підпункту 2.1.1., 2.3,
2.3.1, 2.3.2 Розділу 2 та пунктів 3.1, 3.2 Розділу 3 Положення Центру та
пунктів 2.1, 2.4 Наказу Головного управління охорони здоров'я та медичного
забезпечення м Києва від 28 грудня 2004 року № 606 «Про впровадження облікових
статистичних форм», а саме проведення психіатричного огляду неповнолітнього
ОСОБА_3без згоди його батька та не заведення на нього амбулаторної картки.

Згідно
статті 19 Конституції України Правовий порядок в Україні грунтується на
засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законодавство
України про охорону
здоров'я базується на
Конституції України і складається
з Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я»від 19
листопада 1992 року N 2801-XII (надалі
-Основи законодавства України про охорону здоров'я) та інших прийнятих
відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у галузі
охорони здоров'я.

Згідно
зі статтею 27 Конституції України кожен має право захищати своє
життя і здоров'я,
життя і здоров'я інших людей від
протиправних посягань. Відповідно до статті 49 Конституції України кожен має
право на охорону
здоров'я, медичну допомогу та медичне
страхування. Охорона здоров'я забезпечується державним фінансуванням відповідних
соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм.

У
відповідності до статті 1 Основ законодавства України про охорону здоров'я у
цих основах та інших актах законодавства про охорону здоров'я основні поняття
мають такі значення:

здоров'я
- стан повного фізичного, душевного і соціального благополуччя, а не тільки
відсутність хвороб і фізичних дефектів;

охорона
здоров'я - система заходів, спрямованих на забезпечення збереження і розвитку
фізіологічних і психологічних функцій, оптимальної працездатності та соціальної
активності людини при максимальній біологічно можливій індивідуальній
тривалості життя.

Згідно
статті 39 Основ законодавства України про охорону здоров'я пацієнт, який досяг
повноліття, має право на отримання достовірної і повної інформації про стан
свого здоров'я, у тому числі на ознайомлення з відповідними медичними
документами, що стосуються його здоров'я. Батьки (усиновлювачі), опікун,
піклувальник мають право на отримання інформації про стан здоров'я дитини або
підопічного.

Стаття
35 Основ законодавства України про охорону здоров'я визначає види
лікувально-профілактичної допомоги, серед яких вирізняються:

консультація
лікаря,

проста
діагностика,

лікування
основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь,

профілактичні
заходи,

направлення
пацієнта для подання спеціалізованої і високоспеціалізованої допомоги.

Статтею
42 Основ законодавства України про охорону здоров'я застосування методів
діагностики, профілактики або лікування, пов'язаних із впливом на організм
людини відноситься до поняття «медичне втручання», яке допускається лише в тому
разі, коли воно не може завдати шкоди здоров'ю пацієнта.

Згідно
із статтею 43 Основ законодавства України про охорону здоров'я згода
інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта необхідна для
застосування методів діагностики, профілактики та лікування (тобто до видів
медичного втручання). Щодо пацієнта віком до 14 років (малолітнього пацієнта),
а також пацієнта, визнаного в установленому законом порядку недієздатним,
медичне втручання здійснюється за згодою їх законних представників.

Таким
чином, Основами законодавства України про охорону здоров'я передбачений
обов'язок отримання згоди законних представників (в тому числі батьків) щодо
малолітнього пацієнта (віком до 14 років) лише в разі здійснення заходів
медичного втручання, а саме застосування методів діагностики, профілактики або
лікування пов'язаних із впливом на організм людини.

Виходячи
із аналізу статей 35 та 42 Основ законодавства України про охорону здоров'я
консультація лікаря не відноситься до методів медичного втручання, а отже не
потребує згоди обох батьків при її застосуванні щодо малолітнього пацієнта.

Закон
України «Про психіатричну допомогу», який базується на Конституції України та
Основах законодавства України про охорону здоров'я визначає психіатричну
допомогу, як комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану
психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та
іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування,
нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на
психічні розлади.

Таким
чином, виходячи із визначення, до поняття «Психіатрична допомога»включаються
такі її форми як:

-
обстеження стану психічного здоров'я (згідно статті 11 Закону -психіатричний
огляд),

-
профілактику,

-
діагностику психічних розладів,

-
лікування,

-
нагляд,

-
догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні
розлади.

Крім
того статтями 11-13 Закону України «Про психіатричну допомогу»до видів
психіатричної допомоги віднесено: психіатричний огляд, амбулаторну психіатричну
допомогу, госпіталізацію особи до психіатричного закладу.

Статтею
32 Закону України «Про психіатричну допомогу»передбачено, що рішення, дії чи
бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян
при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих
громадян, до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного
закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого
ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або
безпосередньо до суду.

Відповідно
до статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»діагноз психічного
розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів
діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин
смерті, прийнятих Міністерством охорони здоров'я України для застосування в
Україні.

Забороняється
визначати стан психічного здоров'я особи та встановлювати діагноз психічних
розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення
судово-психіатричної експертизи посмертно.

Таким
чином, саме психіатричний огляд є підставою для визначення психічного здоров'я
особи та встановлення діагнозу психічних розладів.

Згідно
статті 11 закону України «Про психіатричну допомогу»психіатричний огляд
проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного
розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення
питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Психіатричний
огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи;
щодо особи віком до 14 років (малолітньої особи) - на прохання або за згодою її
батьків чи іншого законного представника; щодо особи, визнаної у встановленому
законом порядку недієздатною, - на прохання або за згодою її опікуна. У разі
незгоди одного із батьків чи відсутності батьків або іншого законного
представника психіатричний огляд неповнолітнього здійснюється за рішенням
(згодою) органів опіки та піклування, яке може бути оскаржено до суду.

Дані
психіатричного огляду з висновком про стан психічного здоров'я особи, а також
причини звернення до лікаря-психіатра та медичні рекомендації фіксуються у
медичній документації.

Виходячи
із аналізу зазначено статті, враховуючи відсутність в законодавстві чіткого
його визначення, психіатричний огляд можна розглядати як огляд пацієнта з метою
визначення наступних показників:

- наявності чи відсутності в особи
психічного розладу,

- потреби в наданні їй психіатричної
допомоги,

- для вирішення питання про вид такої
допомоги та порядок її надання.

Як
підтверджується матеріалами справи та показаннями свідків огляд малолітнього
ОСОБА_3проводився Позивачем не з метою встановити наявність чи відсутність
психічного розладу, без завдання визначити потребу в наданні йому психіатричної
допомоги та без розгляду питання про вид такої допомоги. Мати малолітнього
ОСОБА_3звернулася до Позивача за консультацією з приводу психічного розвитку її
сина. Висновки практичного психолога ОСОБА_5 та Позивача не містять інформацію
щодо оцінки психічного стану дитини з огляду на наявність чи відсутність у
нього психічного розладу, а лише містять опис психічного розвитку дитини
враховуючи загальновстановлені його рівні для певної вікової категорії, а також
опис психічного стану дитини в умовах складної життєвої обставини (негативні
стосунки в сім'ї). Про це свідчать фрази «рівень інтелектуально-мнестичного
розвитку ОСОБА_3 в нормі, підвищена сенситивність в умовах психотравмуючої
ситуації», «у дитини відмічається психічний розвиток, який відповідає віковим
нормам, особливість хлопчика є його акцентована вразливість і залежність
емоційного фону від взаємовідносин батьків». При цьому, Позивачем не надавалося
висновків щодо потреби дитини в наданні їй психіатричної допомоги, або про вид
такої допомоги та порядок її надання, а лише надані поради стосовно подальшої
поведінки оточуючих для подолання проблем дитини психологічного характеру, які
викликані напруженою ситуацією в сім'ї. Про це свідчать фрази із Думки фахівця,
про те, що «в цьому віці і ситуації, оздоровлення дитини складається з
відгородження його від психотравм та судових розглядів; у зв'язку з цим
вирішення питання спілкування з рідним батьком необхідно відкласти до
досягнення дитиною підліткового віку».

Таким
чином, суд приходить до висновку, що огляд Позивачем малолітнього ОСОБА_3,
здійснений ним за проханням матеріОСОБА_4 не відноситься до психіатричного огляду, оскільки ним не
встановлено наявність чи відсутність у дитини психічного розладу, а дана
консультація фахівця в галузі дитячої психіатрії з питання психологічного
розвитку дитини, яка згідно чинного законодавства не потребує згоди обох
батьків дитини. А тому, висновок Відповідача про порушення Позивачем статті 11
Закону України «Про психіатричну допомогу»є неправомірним.

Твердження
Відповідача про те, що проведення огляду спеціалістом -психіатром за фахом є
психіатричним оглядом судом не приймається, враховуючи наступне. Психологом
може бути спеціаліст з гуманітарною освітою, який отримав підготовку в галузі
наукової та прикладної психології. Психіатр -це лікар, тобто спеціаліст з
медичною освітою, який пройшов спеціальну підготовку в галузі діагностики
психічних захворювань та їх лікуванні.
Враховуючи ширшу спеціалізацію та вищий рівень освіти, отриманий спеціалістами в галузі психіатрії,
такі фахівці в силу обізнаності з психологічними проблемами, можуть надавати і
психологічну допомогу, в тому числі консультації щодо психологічного стану
пацієнта. Законодавством це не забороняється. А Відповідач в силу положень
частини 2 статті 19 Конституції України не має права робити висновок про
віднесення огляду психіатра до психіатричного огляду за відсутності чіткої
норми про це в законодавстві України.

Основні
організаційні та правові засади надання соціальних (в тому числі медичних)
послуг особам, які перебувають у складних життєвих обставинах та потребують
сторонньої допомоги визначені Законом України «Про соціальні послуги».

Згідно
ст. 1 вказаного закону соціальні послуги - це комплекс правових, економічних,
психологічних, освітніх, медичних, реабілітаційних та інших заходів,
спрямованих на окремі соціальні групи чи індивідів, які перебувають у складних
життєвих обставинах та потребують сторонньої допомоги, з метою поліпшення або
відтворення їх життєдіяльності, соціальної адаптації та повернення до повноцінного
життя. До складних життєвих обставин відносяться обставини, що об'єктивно
порушують нормальну життєдіяльність особи, наслідки яких вона не може подолати
самостійно, в тому числі негативні
стосунки в сім'ї.

Стаття
5 Закону України «Про соціальні послуги»визначає одним із видів таких послуг
психологічні послуги - надання консультацій з питань психічного здоров'я та
поліпшення взаємин з оточуючим соціальним середовищем, застосування
психодіагностики, спрямованої на вивчення соціально-психологічних характеристик
особистості, з метою її психологічної корекції або психологічної реабілітації,
надання методичних порад.

Згідно
статті 6 Закону України «Про соціальні послуги»право на отримання соціальних
послуг мають громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, у
тому числі біженці, які проживають в Україні на законних підставах та
перебувають у складних життєвих обставинах.

У
відповідності до статті 7 зазначеного Закону суб'єкти, що надають соціальні
послуги, здійснюють свою діяльність на професійній основі відповідно до
положення про них або їх статуту, де обов'язково зазначаються перелік
соціальних послуг, категорій осіб, яким вони надаються, умови та порядок їх
надання. Соціальні послуги можуть надаватися як за плату, так і безоплатно.

Як зазначається
Відповідачем в Поданні та підтверджується матеріалами справи, Київський міський
лікувально -діагностичний і науково -методичний центр «Психічне здоров'я
дітей»створений згідно із Наказом Головного управління охорони здоров'я КМДА №
438 від 19 серпня 2001 року з метою покращення надання спеціалізованої
психіатричної допомоги дітям тощо в психіатричних та інших лікувально
-профілактичних закладах міста Києва на базі Київської міської
психоневрологічної лікарні № 1.

Відповідно
до пунктів 2.1.1, 2.3, 2.3.2 Положення Центру основними завданнями є зокрема
науково-методичне забезпечення діагностично-лікувального процесу в наданні
комплексної психіатричної допомоги дітям, своєчасна госпіталізація, повне
кваліфіковане і якісне обстеження, лікування дітей хворих на психічні розлади в
умовах стаціонару відділень Центру та надання кваліфікованої консультативної
допомоги у відділеннях Лікарні тощо.

Згідно
з пунктом 13 Переліку платних послуг, які можуть надаватися в державних та
комунальних закладах охорони здоров'я,
вищих медичних навчальних закладах та
науково-дослідних установах, затвердженого постановою Кабінету міністрів
України від 17 вересня 1996 року N 1138, такі установи можуть надавати
лабораторні, діагностичні та
консультативні послуги за зверненнями
громадян, що надаються без направлення лікарів.

Таким
чином, законодавством України та положенням Центру «Психічне здоров'я дітей»,
директором якого є Позивач, передбачена можливість надання платних
консультативних послуг за зверненнями
громадян, що надаються без направлення лікарів.

Статтею
9 Закону України «Про соціальні послуги»передбачено, що для отримання
соціальних послуг, що надаються недержавними суб'єктами, особа, яка їх
потребує, звертається до відповідного суб'єкта, що їх надає. У разі якщо особа,
яка потребує соціальних послуг, за віком або станом здоров'я неспроможна
самостійно прийняти рішення про необхідність їх надання, таке рішення може
прийняти опікун чи піклувальник, органи опіки та піклування відповідно до
законодавства.

Як
свідчать матеріали справи, за отриманням консультативної психологічної послуги
стосовно стану ОСОБА_3(ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження) до Позивача звернулася
його мати -ОСОБА_4, яка є його законним представником, тобто з дотриманням
вимог, визначених частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальні послуги.
Надана Позивачем консультація була направлена на вивчення
соціально-психологічних характеристик дитини, з метою її психологічної
корекції, надання методичних порад.

Враховуючи
все вищевказане, з огляду на положення Конституції України та Основ
законодавства України про охорону здоров'я, висновок Відповідача про порушення
Позивачем статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу»та пункту 4.4.
Наказу Головного управління охорони здоров'я КМДА № 438 від 19 серпня 2001
року, підпунктів 2.1.1., 2.3, 2.3.1, 2.3.2 Розділу 2 та п 3.1, 3.2 Розділу 3
Положення Центру, а саме проведення психіатричного огляду без згоди батька
дитини є таким, що не відповідає законодавству та обставинам справи, а тому є
неправомірним. Законодавством України не визначено, що огляд неповнолітньої
дитини та консультація її матері з приводу психічного розвитку дитини, з метою
поліпшення його соціальної адаптації в умовах складної життєвої обставини (а
саме негативних стосунків у сім'ї) повинен проводитися за згодою обох батьків
такої дитини. Такий огляд не є медичним втручанням, оскільки не пов'язаний із
впливом на організм дитини. А згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України
державні органи та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо
висновку Відповідача про порушення Позивачем пунктів 2.1 та 2.4 Наказу
Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення м Києва від 28
грудня 2004 року № 606 «Про впровадження облікових статистичних форм», а саме
не заведення амбулаторної картки на
пацієнта ОСОБА_3суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Наказ
ГУОЗ та МЗ міста Києва від 28 грудня 2004 року № 606 регулює питання ведення облікових
статистичних форм в амбулаторних підрозділах лікарні. Як свідчать матеріали
справи ОСОБА_3 не знаходився у Центрі на амбулаторному лікуванні. А тому
встановлені зазначеним наказом форми Талону амбулаторного пацієнта при наданні
консультативної поліклінічної допомоги та Медичної карти амбулаторного хворого
не могли бути заведені Позивачем. Облік пацієнта Позивачем було проведено, про
що свідчить складена ним Карта психологічного обстеження.

Відповідно
до частини 1 статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні
грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити
те, що не передбачено законодавством.

Як
вже зазначалося вище, та підтверджується матеріалами справи, Позивачем не
проводився психіатричний огляд ОСОБА_3,
а лише надавалася психологічна консультаційна послуга його матері.
Законодавством не встановлено форми обліку пацієнтів, які звернулися до
медичних закладів за наданням консультаційних послуг.

Таким
чином, Відповідачем зроблений неправомірний висновок щодо не заведення
Позивачем амбулаторної картки на пацієнта ОСОБА_3за формами встановленими
Наказом Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення міста
Києва від 28 грудня 2004 року № 606 «Про впровадження облікових статистичних
форм», оскільки ні вказаним Наказом, ні іншими нормами законодавства не
встановлено форми картки обліку пацієнтів, які звернулися до медичних закладів
за наданням консультаційних послуг.

Відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем
не було доведено обставин, які стали підставою для передбачення у поданні № 670
від 18 травня 2007 року вимоги щодо притягнення до дисциплінарної
відповідальності за допущені порушення вимог чинного законодавства психіатра
ОСОБА_1 та психолога лікарні ОСОБА_7, та за відсутність контролю -завідуючого
відділенням № 13 лікарні.

Таким
чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України, матеріалів справи та показань свідків, суд
дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи Позивача є частково
обґрунтованими та відповідно такими, що
підлягають задоволенню частково.

На підставі вищевикладеного, керуючись
статтями 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В

1.
Адміністративний Позов задовольнити частково.

2.
Визнати нечинним пункт 2 подання Прокуратури Подільського району міста Києва
про усунення порушень законодавства від 18 травня 2007 року № 670.

3. В
задоволенні іншої частини позовних вимог -відмовити повністю.

Постанова
відповідно до частини 1 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було
подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Н. Є. Блажівська