Справа № К-22019/06
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2007-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07
листопада
2007 року м. Київ

Колегія суддів
Вищого адміністративного суду
України у складі :

Суддів: Бутенка В. І.,

Лиски Т. О. (доповідач),

Панченка О. І.,

Сороки М. О.,

Мироненка О. В.,

провівши
в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи
за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії Українського національного фонду
«Взаєморозуміння та примирення» та зобов'язання винесення рішення про
призначення компенсаційних виплат, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Подільського районного суду м.
Києва від 03 листопада 2005 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14
квітня 2006 року, -

В С
Т А Н
О В И
Л А:

У грудні 2004 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м.
Києва із скаргою на неправомірні дії Українського національного фонду
«Взаєморозуміння та примирення» та зобов'язання винесення рішення про
призначення компенсаційних виплат, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до
Закону Федеративної Республіки Німеччини про створення Фонду «Пам'ять,
відповідальність і майбутнє» та Закону України «Про жертви нацистських переслідувань»
як жертва нацистських переслідувань в роки Великої Вітчизняної війни, як особа,
ув'язнена в концтаборі, має право на одержання компенсаційних виплат.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 03 листопада 2005 року,
залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2006 року,
в задоволенні скарги відмовлено.

У касаційній скарзі на постанову Подільського районного суду м. Києва від
03 листопада 2005 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2006
року ОСОБА_1 ставить питання про скасування судових рішень в зв'язку з
неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права та
ухвалення нового рішення про задоволення скарги.

В обґрунтування доводів касаційної скарги заявник посилається на те, що
суди не повно дослідили обставини справи та не взяли до уваги той факт, що
Український національний фонд «Взаєморозуміння та примирення» не має єдиної
позиції з приводу його заяв і відмовляв у нарахуванні компенсаційних виплат
щоразу за новими підставами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суди обґрунтовано виходили з того, що
відповідно до пар. 11 Федерального закону про створення Фонду «Пам'ять,
відповідальність і майбутнє», право на отримання компенсаційної виплати за
категорією «концтабір» мають особи, які були ув'язнені в концентраційних
таборах згідно з офіційним переліком (абз.2 пар.42 Закону ФРН «Про
компенсаційні виплати» від 1965 р. з подальшими доповненнями від 1977р. і 1982
р.).

Згідно з роз'ясненням правління
Німецького Федерального Фонду від 12.07.2002 року, особам, які в період з
08.08.1941 по 23.09.1943 рр..
утримувалися в таборі для цивільного населення смт. Урицький, Брянської області
та залучалися до виконання примусових робіт, може бути здійснена виплата, як в'язням
«інших місць ув'язнення». Для одержання виплати заявнику необхідно подати
документи, що підтверджують факт примусової праці у таборі або утримання в
зазначеному таборі не менше 3-х місяців.

З протоколу № 25845 від 06.04.2004
року вбачається, що заявник Шимко Ю.Я. перебував в таборі менше трьох місяців,
тому права на отримання виплати у нього не виникло, і рішенням комісії Фонду
заявнику було відмовлено у призначенні компенсаційних виплат.

Норми національного законодавства,
рішення державних органів і судів країн, на території яких проживають жертви
рабської і примусової праці націонал соціалізму щодо здійснення їм виплат за
рахунок коштів німецького Федерального Фонду «Пам'ять, відповідальність і
майбутнє» не застосовуються. В Україні німецький Федеральний Фонд «Пам'ять,
відповідальність і майбутнє» здійснює фінансові виплати з серпня 2001 року
через УНФ «Взаєморозуміння та примирення» на підставі двосторонньої угоди.

Діяльність УНФ «Взаєморозуміння та примирення» пов'язана з фінансовими
виплатами жертвам рабської і примусової праці повністю фінансується за рахунок
коштів німецької сторони. Цільове використання коштів, що надходять в Україну,
повністю контролюється німецькою стороною. До моменту одержання адресатами
зазначені кошти є власністю німецької сторони. Власником коштів є німецький
Федеральний Фонд «Пам'ять, відповідальність і майбутнє». Кошти в Україну
надходять після перевірки і затвердження німецькою стороною списків
претендентів - жертв нацистських переслідувань, за цільовим призначенням і під
конкретних осіб.

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, кошти для здійснення
виплат за рахунок коштів німецького Федерального Фонду «Пам'ять,
відповідальність і майбутнє» заявнику не виділялись.

За таких обставин, суди дійшли правильного висновку, що вимоги заявника є
безпідставними, оскільки дії суб'єкта владних повноважень є правомірним і не порушили його права, свободи і законні
інтереси, тому обґрунтовано відмовили в задоволенні скарги.

Відповідно до ч.3
ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу
слід відхилити, оскільки судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, правова
оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують.

Керуючись ст.ст.
2201, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного
судочинства України, колегія
суддів ,-

У Х
В А Л
И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а постанову Подільського районного суду
м. Києва від 03 листопада 2005 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14
квітня 2006 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає,
крім випадків, передбачених ст.. 237 КАС України.

Судді :

В.
І. Бутенко

Т.
О. Лиска

О.
І. Панченко

М.
О. Сорока

О.
В. Мироненко