Справа № 4-1889/05/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Горбатюка С.А.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова
від 10 жовтня 2003 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26
січня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету
Львівської міськради, Орендного шляхового ремонтно-будівельного управління №5,
Управління ресурсів Львівської міськради, Управління житлово-комунального
господарства Львівської міськради, ДКП «ЖЕК-407», третя особа - Західне казенне
підприємство пробірного контролю, про визнання недійсними рішення виконавчого
комітету Львівської міськради та договору оренди нежитлового приміщення, -

встановила:

В липні 2001 року ОСОБА_1 звернулася
до суду із зазначеним позовом до відповідачів, в якому просила визнати
недійсними рішення Львівського міськвиконкому №361 від 03.07.1998 р., №68 від
01.03.2002 р. та договір оренди нежитлового приміщення №4465-А від 12.08.1998
р.

В обґрунтування позову вказувала,
що вона та її неповнолітня дочка проживали до червня 1998 р. в гуртожитку по
АДРЕСА_1 де і були прописані. Будинок використовувався орендним шляховим
ремонтно-будівельним управлінням №5 як гуртожиток.

Проте, 17.10.2000 року Управління
ресурсів Департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради
повідомило позивачку, що приміщення по АДРЕСА_1 використовувалось на підставі
договору №626 від 12.08.1993 р., який припинено за згодою сторін від 03.06.1998
р.

Не дивлячись на те, що в гуртожитку
проживали працівники ОШРБУ-5 і приміщення не було вільним, міськвиконком своїм
рішенням від 03.07.1998 р. №361 надав приміщення в оренду Західному казенному
підприємству пробірного контролю для службових потреб на 5 років. Питання
забезпечення мешканців ні ОШРБУ-5 ні міськвиконкомом після розірвання договору
оренди не вирішувалось.

Повернувшись в липні 1998 р. з
відпустки позивачка не змогла попасти у свою кімнату, їх виселення було
проведено без суду, у зв'язку з чим заявниця вважала, що порушено її
конституційне право на житло.

Посилаючись на вказані обставини,
просила визнати незаконним рішення виконкому Львівської міськради №361 від
03.07.1998 р. та скасувати його. Визнати недійсним договір оренди нежитлових
приміщень від 12.08.1998 р., укладений між Управлінням комунального майна м.
Львова та Західною державною інспекцією пробіркового нагляду. Також просила
визнати незаконним рішення виконавчого комітету Львівської міськради №68 від
01.03.2002 р., яким нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 зняті з балансу ЖЕК-407 та
передані на баланс Західного казенного підприємства пробірного контролю.
Просила визнати недійсним договір оренди нежитлових приміщень від 12.03.1998 р.
№4465-А з усіма змінами та додатками в редакції від 26.06.2001 р. №ш-0176.

Рішенням Галицького районного суду
міста Львова від 10 жовтня 2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного
суду Львівської області від 26 січня 2004 року, у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись із постановленими
по справі судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду України з
касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК України 1963 року, в якій,
посилаючись на порушення норм матеріального права, просила рішення районного
суду змінити, не передаючи справу на новий розгляд, а рішення суду апеляційної
інстанції скасувати.

Листом Верховного Суду України від
19.05.2005 р. на підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України зазначену касаційну скаргу було передано
до Вищого адміністративного суду України для вирішення в порядку касаційного
провадження.

Заслухавши доповідача,
проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що спірне приміщення у будинку
АДРЕСА_1, яке належало місцевій раді, було орендовано Орендним шляховим
ремонтно-будівельним управлінням №5 в якості гуртожитку для тимчасового
проживання його працівників в т.ч. позивачки, де вона і була прописана.

Даний договір оренди розірвано за
згодою сторін з 03.06.1998 р. через значну заборгованість по орендній платі, а
приміщення передані орендодавцю.

На підставі рішення Львівської
міської ради від 03.07.1998 р. №361 Західне державне управління пробірного
нагляду уклало договір оренди спірних приміщень від 12.08.1998 р.№4465 з
Львівським обласним управлінням комунального майна в особі ЖЕК-407, який
переукладено 23.09.1999 р.

Таким чином, оспорювані позивачкою
договори оренди та рішення міськвиконкому укладені та прийняті власником майна
з дотриманням вимог закону та в межах своєї компетенції, у зв'язку з чим
заявниці обґрунтовано відмовлено у визнанні їх недійсними.

Крім того, судами встановлено, що
рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16.12.1999 р. ШРБУ №5
було зобов'язано надати позивачці ОСОБА_1 житло, а рішенням цього ж суду від
26.06.2001 р. з ШРБУ-5 стягнуто в користь ОСОБА_1 68835,00 грн. вартості двокімнатної
квартири, а ухвалою господарського суду Львівської області від 02.08.2001 р.
визнані майнові вимоги ОСОБА_1 до ШРБУ №5 на вказану суму та вони включені до
реєстру вимог кредиторів.

З урахуванням наведених обставин,
колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується із висновком судів про те, що в
даному випадку житлові права позивачки ніяким чином не порушені.

При вирішенні справи судами
правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм процесуального
права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів
не встановлено.

Висновки судів достатньо
обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Доводи касаційної скарги зазначені висновки суду не
спростовують та зводяться до
незгоди з ними.

Відповідно до ч.1 ст. 224
КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення,
а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при
ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 2201,
224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста
Львова від 10 жовтня 2003 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області
від 26 січня 2004 року - залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту підписання і оскарженню не підлягає, крім випадків,
передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: