Справа № 22а-2298/2008
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2008-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий по 1-ій інст.Курилець А.Р. Справа № 22а-2298/08
Галицький районний суд м.Львова (№ 2а-129/07) Рядок
статзвіту № 31
Доповідач: Шавель Р.М.
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2008 року м.Львів
Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду в складі:
головуючого - судді Шавеля
суддів Олендера
при секретарі - Соколовській
осіб, які взяли участь у справі:
прокурора - Сисака
В.В., довіреність № 22 від 06.04.2007р.,
адвоката - ОСОБА_1.,
ордер № 4-с/08 від 04.02.2008р.,
позивачів - ОСОБА_2.
та ОСОБА_3. (одночасно представник інших
пред-ків відповідачів - Комаревцева
О.С., довіреність № 84 від 30.01.2006р.,
Д.В., довіреність № 177/169-ЮС від 10.07.2007р.,
пред-ка третіх осіб - Молодія
Т.Р., довіреність № 11/120 від 04.02.2008р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні
скарги Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Військової
частини А0780, житлової комісії Львівського гарнізону та начальника Львівського
гарнізону на постанову Галицького районного суду м.Львова від 09.10.2007р. у
справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
житлової комісії Військової частини А0780, житлової комісії Львівського
гарнізону, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, з участю
третіх осіб Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова Міністерства оборони
України, начальника Львівського гарнізону, Виконавчого комітету Львівської
міської ради, про скасування рішень, -
в с т а н о в и л а:
31.07.2006р. позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом, в якому просять рішення житлової
комісії Військової частини А3822 від 30.12.2003р., розпорядження Галицької
районної адміністрації Львівської міської ради № 159 від 21.02.2005р. в частині
зняття їхньої сім'ї з квартирного обліку скасувати як незаконні; виділити їм
квартиру на склад сім'ї з восьми осіб (а.с.2-3).
Постановою Галицького районного суду м.Львова від 09.10.2007р. заявлений
позов задовОСОБА_10й, скасовані рішення житлової комісії Військової частини
А3822 від 30.12.2003р. і розпорядження Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради № 159 від 21.02.2005р. у частині зняття сім'ї ОСОБА_3.
з квартирного обліку; зобов'язано житлову комісію Львівського гарнізону,
житлову комісію Військової частини А0780 забезпечити ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 житловою площею на вісім членів сім'ї (а.с.259-264).
Не погодившись із винесеним судовим рішенням, постанову господарського суду
оскаржили відповідачі Галицька районна адміністрація Львівської міської ради та
Військова частина А0780, треті особи житлова комісія Львівського гарнізону та
начальник Львівського гарнізону.
В своїй апеляційній скарзі Галицька районна адміністрація Львівської
міської ради, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи,
просить скасувати постанову суду і закрити провадження у справі.
Апелянт вказує, що позивач ОСОБА_3. перебував на квартирному обліку для
отримання житла з 1990р. в складі сім'ї чотири особи; жодні інші документи про
збільшення складу сім'ї ним не подавалися, будь-які офіційні служби він не
На підставі рішення житлової комісії Військового частини А3882 від
30.01.2004р. та розпорядження Галицької районної адміністрації № 159 від
21.02.2005р. позивачу була надана повноцінна квартира за адресою: м.Львів,
АДРЕСА_1, відповідно до кількості членів його сім'ї та на осіб, щодо яких
подавалися документи. Через забезпечення сім'ї позивача житлом, останні були зняті з квартирного обліку.
Також суд не з'ясував всіх обставин справи, не дав належної оцінки доказам,
не врахував того, що не може надаватися житло на осіб, які ніколи не перебували
на квартирному обліку, не зареєстровані з позивачем і не являються членами його
сім'ї (а.с.273-275).
Військова частина А0780 в поданій апеляційній скарзі просить постанову суду
першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні
позову відмовити, оскільки судом допущені неповне з'ясування обставин справи,
що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про
те, що здійснення систематичного контролю за умовами проживання громадян, які
перебувають на квартирному обліку і претендують на отримання житлової площі з
відомчого житлового фонду, є обов'язком житлової комісії військової частини,
оскільки такий суперечить вимогам п.25 Правил обліку громадян, які потребують
поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затв.
постановою РМ УРСР № 470 від 1.12.1984р. (надалі - Правила).
Житлова комісія не мала юридичних підстав для зарахування на квартирний
облік разом з ОСОБА_3. його невісток та внуків, оскільки позивач ОСОБА_3. не
подав належно оформленої заяви (рапорту) про зарахування на квартирний облік
вказаних осіб, підписану всіма членами сім'ї, а також довідки про склад сім'ї та прописку з урахуванням змін в її складі та довідки про те, чи
перебувають претенденти на зарахування на квартирний облік, на квартирному
обліку за місцем роботи.
Окрім цього, до розглядуваного спору суд неправомірно застосував ч.2 ст.3
Сімейного кодексу України, роз'яснення п.9 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу України» та зміст рішення Конституційного
Суду України № 15-рп від 14.11.2001р.
Також суд, виходячи із змісту п.55 Правил, зробив помилковий висновок щодо
обов'язку житлової комісії військової частини надати житло з урахуванням
ОСОБА_7. та ОСОБА_8, їх неповнолітніх дітей, тобто на склад сім'ї із восьми
В своїй апеляційній скарзі треті особи житлова комісія Львівського
гарнізону та начальник Львівського гарнізону, покликаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність
висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального
права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить постанову суду
першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, яким в задоволенні
позовних вимог відмовити.
Апелянт вважає, що розглядуваний спір за своєю природою є житловим, житлова
комісія Львівського гарнізону в даному випадку не може бути належним
відповідачем і не являється суб'єктом владних повноважень, виходячи із встановленого
порядку забезпечення житлом військовослужбовців.
Також судом не було враховано того, що із матеріалів облікової справи
ОСОБА_3. вбачається, що дорослі члени його сім'ї, які можливо і мають
самостійне право на отримання житла та бажають разом з ним стати на облік, не
підписували рапорту, через що фактично не бажали скористатися правом перебувати
на квартирному обліку разом з позивачем.
Позивачі ОСОБА_7. та її син ОСОБА_9, а також ОСОБА_6. та її дочка ОСОБА_10
ніколи не перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов в житловій
комісії Військової частини А0780, правонаступника Військової частини А3822,
через що не можуть бути визнані такими, що потребують поліпшення житлових умов
в розумінні ст.34 ЖК України (а.с.279-283).
Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідачів і третіх осіб на
підтримання апеляційних скарг, заперечення позивачів, думку прокурора,
перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у них
доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до
задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої
інстанції, позивач ОСОБА_3. під час проходження військової служби у м.Львові з
1990р. перебував у черзі на поліпшення житлових умов, а з 1998р. переведений у
список на забезпечення житлом поза чергою; до складу його сім'ї входили дружина та двоє дітей (а.с.18, 20).
Рішенням житлової комісії Військової
частини А3822 (правонаступником якої є Військова частина А0780) № 2 від
30.01.2004р. (а.с.38), затвердженим розпорядженням Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради № 159 від 21.02.2005р. (а.с.21) ОСОБА_3.
та іншим особам, занесеним до облікової справи, була виділена квартира АДРЕСА_1
у м.Львові; 20.07.2006р. на вказану квартиру був виданий ордер (а.с.36).

При винесенні рішення по справі суд
першої інстанції правомірно врахував ту обставину, що відмовляючи ОСОБА_3. у
кількісному збільшенні членів його сім'ї на черзі і виділення житлової площі з
розрахунку восьми чоловік, житлова комісія Військової частини А3822 вважала, що
дані відомості ним повідомлені несвоєчасно.

Між тим, управлінські функції щодо
ведення обліку військовослужбовців, потребуючих поліпшення житлових умов,
контроль за динамікою їх змін згідно п.9 Положення про порядок забезпечення
жилою площею в Збройних Силах України, затв. наказом Міністра оборони України №
20 від 03.02.1995р., п.4.5. Інструкції про організацію забезпечення і надання
військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень,
затв. наказом Міністра оборони України № 577 від 06.10.2006р., є компетенцією
відповідних житлових комісій військових частин.

Виходячи з вимог п.25 Правил слідує,
що систематичний контроль за умовами проживання громадян-претендентів на
одержання житлової площі з відомчого житлового фонду є управлінським обов'язком
саме відповідача житлової комісії Військової частини А3822.

Судом першої інстанції вірно
прийнято до уваги ту обставину, що вказаній житловій комісії були відомі
приписи закону, оскільки своїм листом від 12.04.2004р. вона пропонувала
позивачу надати низку документів для уточнення облікових даних (а.с.106), однак
єдине подібне звернення за період з 1990р. вказує на порушення комісією
обов'язку проведення щорічної перереєстрації черговиків згідно вимог п.25
Правил.

Наявність перешкод у реєстрації
позивачів за місцем служби основного наймача у гуртожитку по АДРЕСА_2 в
м.Львові засвідчив свідок ОСОБА_11, покази якого не були спростовані
відповідачами.

Також правильно судом першої інстанції вказано на те, що надання обов'язкового
значення такій обставині як реєстрація (прописка) всіх позивачів та їх дітей
разом з ОСОБА_3. у даному спорі не відповідає фактичним обставинам справи та
суперечить вимогам закону. Згідно рішення Конституційного Суду України № 15-рп
від 14.11.2001р., роз'яснень, які містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу України» здійснення ОСОБА_3. та іншими
позивачами житлових прав не може ставитися у залежність від реєстрації їх за
певною адресою.

Факт звернення позивача щодо
збільшення кількісного складу його сім'ї засвідчується протоколом засідання
житлової комісії Військової частини А3822 № 11 від 17.11.2004р. про відмову
позивачу надати квартиру на вісім чоловік (а.с.37), через що доводи апелянтів
про відсутність звернень ОСОБА_3. з цього приводу є необґрунтованими.

При цьому відмова мотивована
порушенням вимог п.17 вказаних Правил, якими заборонено приймати на квартирний
облік громадян, котрі штучно погіршили свої житлові умови шляхом обміну житла,
його псування, руйнування чи відчуження придатного для проживання житла. Таких
обставин стосовно позивачів житловою комісією не встановлено.

Щодо кількісного складу сім'ї позивача ОСОБА_3., то суд вірно, покликаючись на ч.2
ст.3 Сімейного кодексу України, рішення Конституційного Суду України № 1-8/99
від 03.06.1999р., виходив з того, що остання складається з восьми чоловік,
оскільки вони разом проживали у попередній квартирі, переселилися та зараз проживають
по АДРЕСА_1 за одним договором житлового найму.

Також матеріалами справи достовірно
підтверджується проживання за вказаною вище адресою ОСОБА_7., її сина ОСОБА_9,
2003р.н., ОСОБА_6. та її доньки ОСОБА_10, 1998р.н. (а.с.6-9, 143-161).

Відповідно до п.55 Правил громадяни
забезпечуються жилим приміщенням на всіх членів сім'ї, вказаних в обліковій
справі, та, крім цього, на дітей, народжених після взяття на облік, дружину,
чоловіка, що вселилися пізніше.

Виходячи з наведеного, судом першої
інстанції зроблено вірний висновок про те, що позивачам повинне бути надане
житло з урахуванням ОСОБА_7., ОСОБА_8, їх неповнолітніх дітей, незалежно від
врахування даних осіб у обліковій справі.

Згідно з п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як слідує з пп.7 ч.1 ст.3 КАС України, суб'єкт владних
повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень.

Відповідно до ст.17 КАС України компетенція
адміністративних судів поширюється на:

1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу
реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих
повноважень, а також спори, які виникають з приводу укладання та виконання
адміністративних договорів;

4) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у
випадках, встановлених законом;

5) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим
процесом чи процесом референдуму.

Компетенція адміністративних судів не поширюється на
публічно-правові справи:

1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду
України;

2) що належить вирішувати в порядку кримінального
судочинства;

3) про накладення адміністративних стягнень;

4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту
(положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або
виключної компетенції.

Із змісту чинного законодавства вбачається, що соціальний захист
військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на
встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію
конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб
військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності,
статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому
середовищі.

Як слідує з ч.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей» держава
забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і
відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими
нормативно-правовими актами.

Відповідно до наказу Міністра оборони України № 577 від 06.10.2006р. вся
житлова площа, яка надходить до гарнізону для забезпечення військовослужбовців,
розподіляється відповідно до гарнізонної черги рішенням начальника гарнізону,
погодженим з квартирно-експлуатаційним органом, за поданням гарнізонної
житлової комісії між військовими частинами, виходячи з часу перебування
військовослужбовців на квартирному обліку, а для надання службових житлових
приміщень - пропорційно кількості військовослужбовців, які потребують службових
житлових приміщень.

Військовослужбовці, які перебувають на обліку, при звільненні з військової
служби в запас або у відставку за віком, станом здоров'я, а також у зв'язку із
скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі
неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у
військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі
розформування військової частини - у військовому комісаріаті і
квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового
одержання житла (п.3.10 цього наказу).

Виходячи з системного аналізу
вищевикладених норм, колегія суддів приходить до висновку про те, що начальник
гарнізону та житлові комісії є відповідно службовою особою та органами, які у
правовідносинах з військовослужбовцями, в тому числі пов'язаних з реалізацією
державних соціальних гарантій для військовослужбовців шляхом розподілу останнім
державного житла, реалізують владні управлінські функції, через що належать до
суб'єктів владних повноважень в розумінні пп.7 п.1 ст.3 КАС України.

Окрім цього, питання забезпечення житлом
військовослужбовців, в тому числі звільнених в запас, пов'язані з перебуваням
та звільнення останніх з військової (публічної) служби.

Таким чином, позови військовослужбовців,
звільнених в запас, на дії начальника гарнізону, житлових комісій гарнізону і
військових частин при розподілі житла із державного житлового фонду,
розглядаються за правилами КАС України, а розгляд таких спорів належать до
компетенції адміністративних судів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і
повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують
висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів
не вбачає і вважає, що апеляційні скарги на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254
КАС України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги Галицької районної адміністрації Львівської міської ради,
Військової частини А0780, житлової комісії Львівського гарнізону та начальника
Львівського гарнізону на постанову Галицького районного суду м.Львова від
09.10.2007р. залишити без задоволення, а згадану постанову суду - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,
але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом одного
місяця з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Р.М.Шавель

Судді: І.Я.Олендер

М.А.Пліш