Справа № 22-а-366/2008
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2008-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

по 1-й інстанції: Паскарь А.Д.
Справа № 22-а-366/08 Господарський суд Чернівецької області
ряд.ст.зв. № 49
№ 6/119
Доповідач: Олендер І.Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

25 лютого
2008 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду

в складі:

головуючого-судді Олендера І.Я.,

суддів Пліша
М.А., Шавеля Р.М.,

при секретарі Сютик Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на
постанову Господарського суду Чернівецької області від 21 червня 2007 року по
справі № 6/119 за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
до Чернівецького територіального управління головної державної інспекції на
автомобільному транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про
застосування штрафної санкції, -

в с т а н о в и л
а :

21
червня 2007 року Господарським судом Чернівецької області було прийнято
постанову по справі № 6/119 за адміністративним позовом фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 до Чернівецького територіального управління головної
державної інспекції на автомобільному транспорті про визнання протиправною та
скасування постанови про застосування штрафної санкції, якою в задоволені
позову було відмовлено.

Прийняту
постанову суд першої інстанції мотивував тим, що на момент перевірки позивача,
який здійснював пасажирські перевезення, у нього був відсутній документ, що
засвідчує оплату транспортних послуг, що передбачено Законом України „Про
автомобільний транспорт”, в зв'язку з чим до нього правомірно було застосовано штрафні санкції у
відповідності до абз.3 ч.1 ст.60 вказаного вище Закону.

Вказану
постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач фізична особа - підприємець
ОСОБА_1 який в поданій апеляційній скарзі покликається на те, що судом допущено
неправильне застосування матеріального права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Як
на доводи в своїй апеляційній скарзі представник апелянта покликається на те,
що при прийняті оскаржуваної постанови, яка прийнята відповідачем згідно абз.3
ч.1 ст.60 Закону України „Про автомобільний транспорт”, службовими особами
відповідача не враховано те, що він здійснював нерегулярні пасажирські
перевезення на підставі цивільно-правового договору з ПП „Сентем”, п.4.2 якого передбачав,
що оплата між позивачем та ПП „Сентем” проводиться на наступний день після
здійснення перевезення, а суд зобов'язаний був врахувати вимог ст.179 ГК
України та ст..ст.6,903,910 ЦК України. В зв'язку з цим просить постанову
скасувати та прийняти нову про задоволення позовних вимог.

Апелянт
- ФОП ОСОБА_1, а також його представник, як і представник відповідача в судове
засідання не явились, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та
місце апеляційного розгляду, тому на підставі ч.4 ст.196 КАС України такий
проведено у їх відсутності.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної
скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана
скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Вирішуючи
даний публічно-правовий спір у даній справі, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що оспорювана постанова № 012786 про застосування
фінансової санкції в розмірі 1700 гривень від 16 травня 2007 року (а.с.14) не
суперечить вимогам Закону України „Про автомобільний транспорт”, та прийняте на
підставі повного, об'єктивного та всебічного врахування обставин, необхідних
для прийняття рішення.

Колегія
суддів вважає, що судом першої інстанції правильно надано оцінку вказаному
рішенню суб'єкту владних повноважень з точки зору його правомірності,
обґрунтованості, об'єктивності, а також інших визначених ч.3 ст. 2 КАС України
обов'язкових критеріїв і зроблено відповідні висновки.

При
цьому судом безспірно встановлено, що за результатами проведеної перевірки
позивача по питанням додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт
під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом,
які викладені в Акті перевірки № 012786 від 16.03.2007 року ( а.с.23)
встановлено, що в порушення вимог ст.60 Закону України „ Про автомобільний
транспорт”, позивач, який був водієм пасажирського автобуса, станом на час
перевірки здійснював нерегулярні перевезення пасажирів з м.Києва до м.Чернівці
без документу, що засвідчує оплату транспортних послуг.

Вказана,
встановлена судом першої інстанції обставина сторонами, зокрема те, що на час
перевірки у позивача не було документу, яким засвідчувався б факт оплати
транспортних послуг, не заперечується.

При
цьому згідно ст. 39 Закону України від 24.02.2006 № 3492-ІУ "Про внесення
змін до Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що
при здійсненні нерегулярних пасажирських перевезень водій автобуса повинен
мати: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на
транспортний засіб, ліцензійну картку, дорожній лист, договір із замовником
транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші
документи, передбачені законодавством України.

Звідси
є правильним висновок суду першої інстанції про те, що наявність документа про
оплату транспортних послуг при здійснення нерегулярних пасажирських перевезень
є вимогою закону. Крім того, суд зазначає, що перелік вказаних документів не є
вичерпним.

Колегія
суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, оскаржувана
постанова прийнята без
будь-яких порушень норм права.

Так,
позивач стверджує, що відсутність у нього під час здійснення вказаного
перевезення пасажирів документа про оплату транспортних послуг обумовлена
укладеним з ПП "Сентем" договором від 15.03.2007 року, пунктом 4.2
якого передбачено, що оплата здійснюється на наступний день після виконання
перевізником умов договору.

Однак,
таке твердження є безпідставним, оскільки даний пункт договору суперечить
статті 39 Закону України від 24.02.2006 № 3492-ІУ "Про внесення змін до
Закону України "Про автомобільний транспорт".

А тому,
колегія суддів вважає, що з огляду на приписи вказаної вище норми, яка
встановлює обов'язковою наявність у водія документа, що засвідчує оплату
транспортних послуг, позивач ОСОБА_1 мав би врахувати це при укладанні договору
із замовником в якому повинен був передбачити наявність документу про оплату
транспортних послух а не покликатись, як на правомірність відсутності такого документу,
на законодавство, яке встановлює загальні вимоги по здійсненню господарської
діяльності.

При
цьому суттєвою обставиною на думку колегії суддів є те, що діяльність по
перевезенню пасажирів та вантажу є видом господарської діяльності, що підлягає
ліцензуванню, а тому відповідно до вимог ст.8 Закону України “Про ліцензування
певних видів господарської діяльності” суб'єкт господарювання зобов'язаний
провадити певний вид господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню,
відповідно до встановлених для цього виду діяльності ліцензійних умов, які
затверджені наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики
та підприємництва, Міністерства транспорту України від 18.12.2003 року №
136/985. і розроблені зокрема та в тому числі відповідно до Закону України “Про
автомобільний транспорт”, є обов'язковими для виконання суб'єктами
господарювання.

При
прийняті постанови суд першої інстанції також правильно виходив з вимог абз. 3
ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" згідно, якої
за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів,
перелік яких визначений ст. ст. 39 та 48
цього Закону, застосовується штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, тобто у застосовуваному у даному випадку до позивача розмірі
(а.с.12).

Колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з вимог ч. 1 та 2 ст.
71 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених
статтею 72 цього Кодексу, та що в адміністративних справах про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем
на думку колегії суддів доведено правомірність прийнятої постанови № 012786 про застосування фінансової санкції
від 16 травня 2007 року, про що правильно вказано судом першої інстанції.

Таким
чином враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та
ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального права, постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, відповідає вимогам ст.ст.2,10,11,71,72,138,143,159,161-163 КАС
України, доводи апеляційної скарги її не спростовують, тому підстав для
скасування постанови суду першої інстанції не має.

Керуючись
ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України,
колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
- залишити без задоволення, а постанову Господарського суду Чернівецької області
в справі № 6/119 за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Чернівецького територіального управління головної державної
інспекції на автомобільному транспорті про визнання протиправною та скасування
постанови про застосування штрафної санкції, -
без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення.

На ухвалу апеляційного суду може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця після проголошення, а у разі складення ухвали в повному обсязі
відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий
суддя : І.Я.Олендер

Судді:
М.А.Пліш

Р.М.Шавель