Справа № 22-А-85/2007
Суддя: Сліпченко О.І.
Дата ухвалення: 2007-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 22-А-85
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2
березня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Сліпченка О. І.

суддів: Голуб С.А., Коцюрби О.П.

при
секретарі Некорі А.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в
м.Києві адміністративну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1на постанову

Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 1 листопада 2006 року

у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1до

Президента
України

про визнання дій
та бездіяльності протиправними та відшкодування моральної

шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2005 року позивач пред"явив в суді названий позов в якому
просив визнати протиправними дії та бездіяльність Президента України при
розгляді звернення позивача та зобов"язати Президента України надати
відповідь позивачу по суті його звернення від 2 жовтня 2005 року.

В судовому засіданні позивач доповнив свої вимоги, посилаючись на те, що 19
червня 2006 року ним була направлена заява до відповідача з вимогою про
зупинення дії постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за №
836 та зобов'язання Кабінету Міністрів України виконати вимоги ст. 67 Закону
України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" щодо порядку підвищення розміру доплат, пенсій
і компенсацій, передбачених цим Законом.

03 вересня 2006 року ним була направлена повторна заява до відповідача з
тими ж вимогами. Однак жодної відповіді на його звернення він не отримав.

В зв"язку з цими обставинами, просив визнати протиправними дії та
бездіяльність Президента України при розгляді його звернень, зобов'язати
відповідача надати відповідь по суті на всі його звернення та стягнути з
відповідача на його користь 5050 грн. заподіяної моральної шкоди.

Постановою суду від
1 листопада 2006 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду позивач оскаржив її в апеляційному
порядку з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права. В
апеляційній скарзі зазначено, що суд повно і об"єктивно встановив всі
обставини справи, крім однієї, але висновки суду не відповідають встановленим
обставинам справи.

Просить
постанову суду скасувати і ухвалити нову постанову, якою задовольнити
його вимоги, викладені в заяві від 22 вересня 2006 року про збільшення позовних
вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення
представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 4 жовтня 2005 року позивач направив
звернення до Президента України з проханням скасувати постанову Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836.

12 жовтня 2005 року Секретаріат Президента України
надіслав позивачеві листа в якому зазначалось, що його звернення направлено до
Міністерства юстиції України.

11 листопада 2005 року Міністерство юстиції України надало позивачеві
відповідь, з якої вбачалось, що вирішення порушених у його зверненні питань
виходить за межі повноважень Міністерства юстиції України.

19 червня 2006 року та 03 вересня 2006 року позивач
направив до Президента України заяву, в якій просив зупинити дію постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836.

Суд першої інстанції визнав дії Президента України по
розгляду звернення позивача від 4 жовтня 2005 року правомірними. При цьому
зазначив, що скасування постанови Кабінету Міністрів України не відноситься до
компетенції Президента України, яка визначена в ст. 106 Конституції України.

Щодо звернень позивача від 19 червня 2006 року та 3 вересня 2006 року, суд
встановив, що відповідь відповідачу була надана відповідно до вимог Закону
України „Про звернення громадян". Крім того до компетенції Президента
України не входить вирішення питань, порушених позивачем у зверненні.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суд з
наступних підстав.

4 жовтня 2005 року позивач звернувся із заявою до Президента України, в
якій просив скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 № 836
і зобов'язати Кабінет Міністрів України виконати вимоги ст. 67 Закону України
„Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" (а.с.6-8)

Керівник служби з питань звернення громадян Секретаріату Президента України
на підставі ч.3 ст. 7 Закону України „Про звернення громадян" 12 жовтня
2005 року надіслав заяву ОСОБА_1 на розгляд до Міністерства юстиції України.

Відповідно до ч.3 ст. 7 Закону України „Про звернення громадян" якщо
питання, порушені в одержаному органом державної влади або посадовими особами
зверненні не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п"яти днів
пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що
повідомляється громадянину, який подав звернення.

Вирішення порушених в заяві ОСОБА_1 питань не відносилось до повноважень
Президента України, визначених статтею 106 Конституції України, а тому йому
заява правомірно була надіслана до Міністерства юстиції для дачі
роз"яснень заявнику.

Відповідь на заяву ОСОБА_1 була надана Міністерством юстиції. Дії
Міністерства юстиції України по розгляду його заяви позивачем не оскаржувались.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що
Президентом України не був порушений порядок розгляду заяви ОСОБА_1 від
2.10.2005 року, яку він направив на адресу Президента України 4 жовтня 2005
року.

Судова колегія вважає, що судом першої інстанції не правильно встановлені
обставин справи про звернення позивача до Президента України 19 червня 2006
року та 3 вересня 2006 року, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які
підтвердження того, що позивач звертався до Президента України із заявою 3 вересня
2006 року. Тому підстав оскаржувати дії Президента України по розгляду заяви
ОСОБА_1 від З вересня 2006 року не було.

Щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 19 червня 2006 року, суд першої інстанції
правильно встановив, що заява ОСОБА_1 була предметом розгляду відповідних служб
Секретаріату Президента України, а тому порушення прав позивача при розгляді
звернення не було.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, оскільки розглядом
звернень громадян на ім"я Президента України займаються відповідні відділи
і служби Секретаріату Президента України. Ні Конституцією України, ні Законом
України „Про звернення громадян" не передбачено підпис відповідей на
звернення громадян безпосередньо Президентом України.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з посиланням
суду першої інстанції на те, що вирішення питань, окреслених в заяві ОСОБА_1 на
ім"я Президента України від 19 червня 2006 року не входить до компетенції
Президента, яка встановлена ст. 106 Конституції України, оскільки п.15 ст. 106
України встановлено, що Президент України зупиняє дію актів Кабінету Міністрів
України з мотивів невідповідності цій Конституції з одночасним зверненням до
Конституційного суду України щодо їх конституційності. Судова колегія вважає,
що ці посилання суду не вплинули на вирішення позову по суті, оскільки в
задоволенні позовних вимог було відмовлено також з інших підстав.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає що постанова
суду винесена з додержанням вимог процесуального та матеріального права, а тому
має бути залишена без змін.

Керуючись ст.ст.
195, 198, 200 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1на постанову
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 листопада 2006 року
залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і

може бути оскаржена протягом одного місяця шляхом подання касаційної скарги
до

Вищого адміністративного суду України.