Справа № 3/62
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2007-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

вул. Десятинна, 4/6
№ 3/62
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів: головуючої Блажівської Н. Є. та суддів Вовка П.
В. та Цвіркуна Ю. І., за участю секретаря судового засідання Мельника С. С.
За участю представників сторін:
ОСОБА_1. (на підставі усного клопотання позивача, паспорт серії НОМЕР_1)
Гармаш К. Г. (довіреність № 7/3-21-189 від 19 вересня 2007 року).
За результатами розгляду у
відкритому судовому засіданні адміністративної справи
Громадянки Ліберії ОСОБА_2
Державного комітету у справах
національностей та релігій
скасування рішення та
заобов'язання вчинити дії
На підставі частини 3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 6 листопада
2007 року о 15 год. 55 хв. проголошено вступну та резолютивну частини
постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено на 12 листопада
2007 року, про що повідомлено сторін після проголошення вступної та
резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог частини
4 статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України.
Громадянка Ліберії ОСОБА_2 звернулась
до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовними вимогами до
Державного комітету у справах національностей та релігій про скасування рішення
Відповідача № 496 від 19 червня 2006 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку Позивача спірне рішення про
відмову в наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань є незаконним та таким, що підлягає
скасуванню. Представником Позивача також зазначено, що існує реальна загроза
переслідування через політичне минуле та належність до соціальної групи родичів
переслідуваних та вбитих політичних діячів.
Відповідач просить суд відмовити у
задоволенні позовних вимог та зазначає, що оспорюване рішення було прийнято
правомірно у зв'язку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали справи,
заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідачів, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків:
Громадянка Ліберії ОСОБА_2, 1984
року народження звернулась до Управління міграційної служби у місті Києві з
заявою про надання статусу біженця.
19 червня 2006 року рішенням
Державного комітету у справах національностей та релігій № 496 було відмовлено
Позивачу у наданні статусу біженця, тим самим підтримано висновок Закарпатського Управління
міграційної служби щодо відмови у наданні статусу біженця.
14 липня 2006 року Повідомленням №
182 Закарпатського Управління міграційної служби Позивачу було відмовлено в наданні
статусу біженця на підставі вищевказаного рішення № 496 від 19 червня 2006
Постановою Кабінету Міністрів
України № 1575 від 8 листопада 2006 року визначено: реорганізувати Державний комітет у справах
національностей та міграції і Державний департамент у справах релігій,
утворивши на їх базі Державний комітет України у справах національностей та
релігій. Міністерство юстиції України зобов'язано у двомісячний строк здійснити
заходи, пов'язані з утворенням Державного комітету у справах національностей та
Постановою Кабінету Міністрів
України від № 201 від 14 лютого 2007 року затверджено положення про Державний
комітет України у справах національностей та релігій. Ця постанова набирала
чинності з 1 березня 2007 року.
Як пояснив представник Відповідача
на попередньому судовому засіданні розпорядженням Кабінету Міністрів України
від 8 грудня 2006 року № 605-р утворено комісію з реорганізації Держкоміграції
та Держдепрелігій та затверджено головою комісії заступника Міністра юстиції Горбунову Л.М.
Наказом № 2 Голови комісії з реорганізації Державного комітету України у
справах національностей та міграції і Державного департаменту у справах релігій
від 28 лютого 2007 року термін
реорганізації продовжено до 26 березня 2007 року. Враховуючи вищенаведене,
суд встановив що оскаржуване рішення прийнято повноважним органом.
Правонаступником Державного комітету
України у справах національностей та міграції є
Державний комітет України у справах національностей та релігій.
Відповідно до абзацу 1 статті 12
Закону України «Про біженців»орган міграційної служби, який прийняв до розгляду
заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає
заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в
органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань
громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом 15 робочих днів з дня
реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником,
розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові
відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання
щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для
вирішення зазначеного питання.
Відповідно до абзацу 6 статті 12
Закону України «Про біженців»рішення про відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за
іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у
наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття
статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не
Відповідно до абзацу 2 статті 1
Закону України «Про біженців»біженець - особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом
цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до частин 1, 2 статті 8
Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з
урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до положень Закону
України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до
законодавства Європейського Союзу»метою адаптації законодавства України до
законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи
України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються
Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього.
Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою
процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є
пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.
Враховуючи викладене, суд приймає
до уваги, як орієнтир, Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянств біженців
або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими причинами, а також суті
захисту, що надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з
прав людини, відповідно до яких заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:
- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;
- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих фактів;
- твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його
справою;
- заявник подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної
причини для подання такої заяви;
- встановлено, що в цілому заявник
З матеріалів справи вбачається, що
Відповідачем не вживалися заходи щодо встановлення очевидної необґрунтованості
заяви та відсутності підтвердження зловживань Позивачем, а також заходи щодо
встановлення чи заслуговує Позивач в цілому довіри.
Як слідує з матеріалів справи Позивача
він зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, зазначивши про під час
громадянської війни бойовиками антиурядового руху «ЛУРД»був вбитий її батько та до неї неодноразово застосовувалось
насильство з боку бойовиків антиурядового руху.
Виходячи з наведеного вище, суд
встановив, що заява Позивача не є очевидно необґрунтованою.
Згідно з частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги чи заперечення.
Відповідно до частиною 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається
на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищенаведене суд,
прийшов до висновку, що Відповідачем не доведено правомірність прийнятого ним
рішення № 496 від 19 червня 2006 року.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Положенням частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства України передбачається, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 6, 7, 17, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

П О С Т А Н О
В И В

1.
Позовні вимоги громадянки Ліберії ОСОБА_2 до Державного комітету України
у справах національностей та міграцій про скасування рішення Державного
комітету України у справах національностей та міграцій № 496 від 19 червня 2006
року та зобов'язання повторно розглянути справу за заявою про надання статусу біженця -задовольнити повністю.

2. Скасувати рішення Державного
комітету України у справах національностей та міграції № 496 від 19 червня 2006
року.

3. Зобов'язати Державний комітет
України у справах національностей та релігій повторно розглянути справу за
заявою громадянки Ліберії ОСОБА_2 про надання статусу біженця.

4. Повернути громадянці Ліберії ОСОБА_2 з
Державного бюджету України 3,40 грн., сплаченого судового збору.

Постанова, відповідно до частини 1
статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого
цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча Суддя
Блажівська Н. Є.

Суддя
Вовк П. В.

Суддя
Цвіркун Ю. І.

Дата складення та підписання постанови в
повному обсязі - 12 листопада 2007 року