Справа № 22а-164/2007
Суддя: ШЕВЧЕНКО В.М.
Дата ухвалення: 2007-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 22а-1642007 р.
інстанції: Сова Т.Г. Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2007
року місто
Чернігів

Апеляційний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого -
судді Бойко 0:В-,

суддів -
Шевченка В.М., Шарапової О.Л.

при секретарі -
Пільгуй Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові
матеріали

апеляційної скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3та ОСОБА_2 на постанову Менського

районного
суду Чернігівської області від 10.01.2007 року по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до начальника управління Пенсійного фонду України в Менському
районі про порушення управлінням Пенсійного фонду України в Менському районі
ст. 46 Конституції України та зобов'язання відповідача вчинити певні дії, -

установив:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1., ОСОБА_3., ОСОБА_2. просять скасувати
постанову Менського районного суду від 10 січня 2007 року та прийняти нову, про
задоволення позовних вимог, якою було відмовлено в задоволенні позову про
порушення начальником управлінням Пенсійного фонду України в Менському районі
ст. 46 Конституції України та зобов'язання відповідача вчинити певні дії,
оскільки ч.4 ст. 122 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено
відсутність права на пенсію у засуджених, які втратили працездатність під час
відбуття покарання.

Апелянт вказує на те, що оскаржувана постанова винесена з
порушенням норм процесуального та матеріального права. Так, судом не було
забезпечено явку позивачу та його представнику, які не мали можливості
з'явитись до суду, оскільки вони перебувають у місцях позбавлення волі і
з'явитись в судове засідання не мали можливості, що порушує процесуальні права,
передбачені ст. ст. 10, 11 КАС України та п.п. 2,4 ч. 2 ст. 129 Конституції
України, які передбачають рівність усіх учасників процесу перед законом і
судом. Також суд

керувався
нормами Кримінально-виконавчого кодексу України, які суперечать Конституції
України, яка передбачає право на призначення пенсії по інвалідності. Апелянти
також вказують на те, що суд порушив норми Декрету Кабінету Міністрів України
„Про державне мито" і стягнув судовий збір в розмірі 3 грн 40 коп. за
розгляд справи, хоча позивач звільнений від сплати, оскільки являється
інвалідом та звернувся за призначенням пенсії.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи скарги та матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а постанова -
залишенню без зміни.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1., відбуваючи покарання у вигляді
позбавлення волі в Менській виправній колонії № 91 Чернігівської області, був
визнаний війьково-лікарською комісією Державного Департаменту України по
питанням виконання покарання інвалідом III групи
безстроково.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кримінально-виконавчого
кодексу України , засуджені, які втратили працездатність під час відбуття
покарання, після звільнення їх від покарання мають право на пенсію і на
компенсацію шкоди у випадках і у порядку, встановлених законодавством України.
Посилання апелянтів на те, що дана норма суперечить ст. 46 Конституції України,
яка передбачає право громадян на соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності,
є безпідставним, оскільки ця норма не була визнана неконституційною у
встановленому законом порядку. Тому, оскільки діючим законодавством не
передбачено спеціального порядку призначення пенсій засудженим, у яких право на
їх отримання виникло під час відбуття покарання і законодавством встановлені
обмеження в користуванні правом на пенсії по інвалідності під час перебування в
місцях позбавлення волі і ці обмеження не суперечать ст..63 Конституції
України, то суд з'ясувавши повно всі обставини справи, правильно прийшов до
висновку про правомірність дій суб"єкта владних повноважень та відмовив в
задоволенні позову.

ОСОБА_1. вказує на порушення з боку суду щодо стягнення з нього судового
збору за розгляд адміністративної справи в суді в сумі 3 грн. 40 коп. Проте, ч.
З Прикінцевих та перехідних положень КАС України передбачено, що до набрання
чинності законом, який регулює порядок сплати і розмір судового збору, судовий
збір при зверненні до адміністративного суду сплачується у порядку,
встановленому законодавством для державного мита. Статтею 4 Декрету Кабінету
Міністрів України „Про державне мито", яка передбачає звільнення щодо
сплати державного мита не передбачено дана категорія позивачів, до якої
відноситься ОСОБА_1.

Посилання апелянтів на порушення їх процесуальних прав, а саме не
забезпечення явки при судовому розгляді даної справи, не можуть бути підставою
для скасування судового рішення оскільки при вирішенні спору суд виходячи із
правового статусу апелянтів розглянув справу у відповідності з нормами
процесуального права, а етапування засудженого в судове засідання при розгляді
адміністративної справи не передбачено нормами адміністративного судочинства
України.

Таким чином, постанова суду першої інстанції відповідає
вимогам закону, а доводи апеляційної скарги висновків судового рішення не
спростовують.

Керуючись ст. ст.
198, 200, 205, 206 КАС України, апеляційний суд -

Ухвалив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_3та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову
Менського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2007 року - без
зміни.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення та
може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду
України протягом одного місяця з моменту її проголошення.