Справа № К-33816/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
листопада 2007 року м. Київ
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :
суддів - Бутенка
розглянувши в порядку письмового касаційного провадження адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Овруцької районної державної адміністрації, Головного управління праці та
соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації,
Обласного центру з питань нарахувань та виплат пенсій та допомог Головного
управління праці та соціального захисту населення Житомирської обласної
державної адміністрації, Головного управління Пенсійного фонду України в
Житомирській області, Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі
Житомирської області про стягнення невиплачених коштів, -
в с т а н о в и л а :
У серпні 2005 року ОСОБА_1. звернувся до суду із вказаним позовом.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він проживає в с. В.Фосня Овруцького
району Житомирської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного
відселення, перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту
населення Овруцької районної державної адміністрації (далі - УПСЗН Овруцької
РДА) та Управлінні Пенсійного фонду України в Овруцькому районі (далі - УПФ
України в Овруцькому районі) як пенсіонер і є потерпілим внаслідок
Чорнобильської катастрофи третьої категорії.
За період перебування на обліку в УПСЗН Овруцької РДА та органах Пенсійного
фонду йому виплачувались компенсації та доплати, що встановлені ст.ст. 37, 39,
51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року N 796-XII (далі - Закон України N 796-XII ) не в
кратних розмірах до мінімальної заробітної плати, як передбачено згаданим
Законом, а в розмірах згідно постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року № 836, що призвело до порушення його прав.
Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути на його користь з
Постановою Овруцького районного суду Житомирської області від 27 березня
2006 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з обласного центру з питань нарахувань та виплат пенсій та допомог
Головного управління праці та соціального захисту населення Житомирської
обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 допомогу у зв'язку з
обмеженим споживанням продуктів харчування місцевого виробництва за період з
01.07.2002 року по 01.07.2005 року в сумі 2914 грн.
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі
пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного
забруднення за період з 01.07.2002 року по 01.07.2005 року та додаткову пенсію
за шкоду, заподіяну здоров'ю як особі, віднесеній до третьої категорії в сумі
В задоволенні вимог до Управління праці та соціального захисту населення
Овруцької районної державної адміністрації, Головного управління праці та
соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації,
Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області
Постановою апеляційного суду Житомирської області від 11 жовтня 2006 року
це судове рішення скасовано та ухвалено нове, яким у позові ОСОБА_1.
В касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати постанову суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення районного суду.
При цьому він посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального
і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних
Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи ОСОБА_1. у
задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідачі при
нарахуванні та виплаті позивачу доплат і компенсацій діяли відповідно до
положень Закону України № 796-ХІІ та Постанови Кабінету Міністрів України “Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” від 26.07.1996 р. № 836 (далі - Постанова КМУ № 836).
Однак такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим.
Так, судом першої інстанції було
встановлено, що позивач проживає в с.
В.Фосня Овруцького району Житомирської області, яке віднесено до зони
гарантованого добровільного відселення, перебуває на обліку в УПСЗН Овруцької
РДА та УПФ України в Овруцькому районі як пенсіонер і є потерпілим внаслідок
Чорнобильської катастрофи третьої категорії.
Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 37 Закону України N 796-XII , громадянам, які проживають
на територіях радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного
відселення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного
господарства в розмірі 40 процентів від
мінімальної заробітної плати.
ст. 39 вказаного Закону громадянам, які працюють на територіях радіоактивного
забруднення у зоні гарантованого добровільного відселення, провадиться доплата
в розмірі дві мінімальні заробітні плати.
непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії
студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною
першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного
забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру
мінімальної заробітної плати.
Законом України N 796-XII особам,
віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються пенсії у вигляді державної
пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається
після виникнення права на державну пенсію.
51 Закону України N 796-XII передбачено,
що особам, віднесеним до категорії 3, додаткова пенсія за шкоду, заподіяну
здоров'ю, призначається у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь
і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.
Постановою Кабінету Міністрів України від № 836 від 26.07.1996 року, якою
керувався суд апеляційної інстанцій, відмовляючи у позові ОСОБА_1., встановлено
конкретні розміри виплат у визначеній сумі, що суперечить вимогам Закону
України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи". Цим законом встановлено розмір таких
виплат як кратну відносно до розміру мінімальної заробітної плати величину на
Як вбачається зі змісту Законів України(№ 2896-ІІІ від 13.12.2001р., №
1328-IV від 25.11.2003 р. та № 372- IV від 26.12.2002 р. із змінами, внесеними
Законом України № 849- IV від 22.05.2003р., N 2285-IV від 23 грудня 2004 року, із змінами,
внесеними Законом України від 25 березня 2005 року N 2505-IV ), що приймались у
період 2001-2005 років стосовно розмірів заробітної плати за вказані періоди,
ними не встановлювались обмеження щодо застосування розмірів заробітної плати,
встановлених цими нормативними актами, зокрема, для реалізації положень
ст.ст. 37, 39, 51 Закону України
"Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".
З моменту прийняття постанови № 836 від 26.07.1996 року встановлені нею
розміри виплат залишались незмінними, в той час як Верховною Радою України
неодноразово змінювався розмір мінімальної заробітної плати.
Однак, Законом України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"
визначено вказані виплати в кратному розмірі від мінімальної заробітної плати в
Україні. Даним Законом (статті 62 та 67) Кабінету Міністрів надано право
проводити лише роз'яснення порядку застосування цього Закону, якою, зокрема, є
постанова Кабінету Міністрів України № 987 від 20.06.2000 року "Про
затвердження "Порядку використання коштів Фонду для здійснення заходів
щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту
населення", та підвищувати розміри доплат, пенсій і компенсацій,
передбачених цим Законом, відповідно до зміни індексу вартості життя і
зростання мінімальної заробітної плати, але не зменшення їх та встановлення їх
у твердій сумі, яка не відповідає Закону.

Іншими Законами в період з 2001 року по 2005 рік Кабінету
Міністрів України також не надавалось право на зменшення гарантованих державою
виплат, а лише надано право здійснювати застосування норм, в яких для
розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, виходячи з реальних
можливостей видаткової частини Державного бюджету на 2002 рік та до 1 березня 2003 року внести пропозиції
до Верховної Ради про внесення змін до законів України, у нормах яких для
розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, але ніяких рішень з цих
питань в 2002 році та наступному роках Кабінет Міністрів не приймав, Законами
України „Про Держаний бюджет на 2004 рік" та „Про Держаний бюджет на 2005
рік" взагалі ніяких обмежень щодо застосування мінімальної заробітної
плати не встановлювалось.

Слід зазначити, що згідно із ст.8 КАС України суд при
вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого
зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та
визначають зміст і спрямованість, діяльності держави.

Оскільки
ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких
рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору,
застосуванню підлягає саме статті 37, 39, 51Закону № 796-ХІІ та стаття 1 Закону
№ 372-ІV, а не Постанова КМУ № 836.

Вказані
положення законодавства були враховані судом першої інстанції, який повно
встановив всі фактичні обставини справи та прийняв обґрунтоване рішення про
задоволення позову, яке було помилково скасовано судом апеляційної інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що судове рішення суду
апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 226 КАС України підлягає
скасуванню із залишенням в силі постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 226, 230, 232 КАС України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову апеляційного суду
Житомирської області від 11 жовтня 2006 року скасувати, а постанову Овруцького
районного суду Житомирської області від 27 березня 2006 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не
підлягає.

Згідно ст.ст. 236, 237 КАС України рішення суду касаційної інстанції може
бути оскаржено до Верховного Суду України лише за винятковими обставинами
протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

С у д д і :