Справа № 3/63
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2007-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

вул. Десятинна, 4/6
№ 3/63
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів: головуючої Блажівської Н. Є. та суддів Вовка П.
В. та Цвіркуна Ю. І., за участю секретаря судового засідання Мельника С. С.
За участю представників сторін:
ОСОБА_1. (на підставі усного клопотання позивача, паспорт серії НОМЕР_1)
Гармаш К. Г. (довіреність № 7/3-21-189 від 19 вересня 2007 року).
За результатами розгляду у
відкритому судовому засіданні адміністративної справи
Громадянина Афганістану ОСОБА_2
Державного комітету у справах
національностей та релігій
скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії
На підставі частини 3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 6 листопада
2007 року о 16 год. 40 хв. проголошено вступну та резолютивну частини
постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено на 12 листопада
2007 року, про що повідомлено сторін після проголошення вступної та
резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог частини
4 статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України.
Громадянин Афганістану ОСОБА_2
звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовними вимогами
до Державного комітету у справах національностей та релігій про скасування
рішення Відповідача № 104 від 15 березня 2007 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Позивач боїться повертатись до Афганістану, через те, що він належить до групи
афганців, які надавали допомогу американцям після падіння уряду талібів, яку
переслідують в Афганістані таліби та аль-Каїда. Позивач також зазначає, що
Управління міграційної служби прийняло рішення без наявності передбачених на те
законом підстав та не зазначило у повідомленні причин відмови, тому воно було
необґрунтованим і незаконним.

Відповідач проти заявлених позовних
вимог заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник Державного комітету у справах національностей та релігій зазначив,
що фактів інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані
з расовою, національною, релігійною належністю чи політичними поглядами Позивач
виявлено не було. Жодних обґрунтованих фактів переслідувань або загрози
переслідувань на свою адресу заявник не навів. Заявник не перебував у
політичних, релігійних, військових чи громадських організаціях. Заходи
адміністративного впливу до заявника не застосовувались.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали справи,
заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідачів, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків:

Громадянин Афганістану ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, за національністю пуштун, прибув до України 13 травня
2006 року.

13 грудня 2006 року Позивач
звернувся із заявою про надання статусу біженця до Управління міграційної
служби у місті Києві Державного комітету України у справах національностей та
релігій. В даній заяві, зокрема вказав, що працював у Місії допомоги ООН в
Афганістані разом з американцями під час виборів у Афганістані. Після того як було
убито брата Позивача через співпрацю з американцями, він утік з Афганістану.

Під час співбесіди причиною
міграції Позивач вказав переслідування з боку талібів, які напередодні виїзду
заявника з Афганістану у жовтні 2005 року, вбили його брата, який співпрацював
з американцями.

За наслідками співбесіди 28 грудня
2006 року було складено висновок де вказано, що заява ОСОБА_2 вважається
необґрунтованою та відсутні підстави обґрунтованого побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи або політичних переконань у зв'язку з
перебуванням до приїзду на територію України у третій безпечній країні.

Наказом Управління міграційної
служб в місті Києві № 810 від 29 грудня 2006 року Позивачу було відмовлено в
оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.
Рішенням Державного комітету у справах національностей та релігій № 104 від 15 березня 2007 року було відхилено
скаргу ОСОБА_2 на рішення Управління міграційної служби у місті Києві про
відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо надання
статусу біженця в Україні.

Приймаючи оскаржуване рішення,
Державний комітет України у справах національностей та релігій перевірив
доводи, викладені Позивачем на співбесіді, порівняв їх з його анкетою та
рішенням Управління міграційної служби у місті Києві.

Відповідно до абзацу 5 статті 10
Закону України «Про біженців»№ 2557-III від 21 червня 2001 року (надалі -ЗУ
«Про біженців») статус біженця не надається особі яка вчинила злочин проти
миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у
міжнародному праві; яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння
віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; яка винна у
вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;
стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2 статті 1 цього Закону,
відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана біженцем або отримала притулок
в іншій країні; яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця
перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей,
розлучених з сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на
території України, а також їхніх нащадків (дітей, онуків).

Під біженцем, відповідно до
положень статті 1 Закону розуміється особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом
цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Зважаючи на Загальнодержавну
програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу,
суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що
надається»від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо
виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими
та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його
справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність
поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

В судовому засіданні представником
Позивача не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням
вищевикладених критерії про причини, з яких Позивач не може повернутися в
країну своєї громадянської належності. З цього випливає, що у Позивач відсутні
умови, передбачені абзацом 2 статті 1 Закону.

Таким чином, суд доходить до
висновку, що наявність в Афганістані певних переслідувань громадян іншої
національності, в т. ч. і пуштунів, не може бути ствердженням того, що такі
переслідування мали місце відносно Позивача.

Суд вважає за необхідне зауважити,
що відповідно до інформації яка розповсюджується в ЗМІ, на даний час політична
ситуація в Афганістані змінилася, до влади прийшли демократичні сили. Посилання
представника Позивача на те, що при поверненні його на Батьківщину можуть мати
місце переслідування в зв'язку із співпрацею з американцями, суд не може
прийняти до уваги, оскільки вони не підтверджуються ніякими достовірними
доводами і носять характер припущення.

Що стосується тверджень
представника Позивача про необґрунтованість відмови в наданні статусу біженця,
то суд також не може прийняти їх до уваги, оскільки в рішенні чітко зазначено,
що підставою для відмови є той факт, що ознак переслідування не виявлено, а
також Позивачем не було надано жодних документів чи матеріалів, які б
підтверджували наявність умов для набуття ним статусу біженця та не надано
доказів щодо звернення за захистом до
компетентних органів країни походження. Крім того, Позивач перебував на
території третьої безпечної країни, однак у встановленому порядку за статусом
біженця не звертався. На території Російської Федерації громадянин Афганістану
ОСОБА_2 перебував близько двох місяців, тому суд вважає, він мав можливість
звернутися до відповідної установи із заявою про надання статусу біженця.

Оскільки Відповідач діяв в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в
тому числі положеннями Закону України «Про біженців», підстави для визнання
його дій неправомірними відсутні.

Таким чином, Позивач не надав суду
належних доказів, як це передбачено частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а також частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, в якій зазначено, що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що обставини, якими обґрунтовуються вимоги Позивача, щодо скасування
Рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції № 104
від 15 березня 2007 року та зобов'язання повторно розглянути його скаргу на
рішення Управління міграційної служби в місті Києві про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця - Позивачем не доведено.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог,
системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи,
суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи Позивача є
необґрунтованими, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 6, 7, 17, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

П О С Т А Н О
В И В

У задоволенні позовних вимог
громадянина Афганістану ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах
національностей та міграції про скасування рішення № 104 від 15 березня 2007
року та зобов'язання повторно розглянути його скаргу на рішення Управління
міграційної служби в місті Києві про відмову в оформлені документів для
вирішення питань щодо надання статусу біженця -відмовити повністю.

Постанова, відповідно до частини 1
статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого
цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча Суддя
Блажівська Н. Є.

Суддя Вовк
П. В.

Суддя
Цвіркун Ю. І.

Дата складення та підписання постанови в
повному обсязі - 12 листопада 2007 року