Справа № 9/369
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2008-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м. Київ

25.02.2008 р.
№ 9/369

16:23

За
позовом

ОСОБА_1

До

Кабінету
Міністрів України

про

визнання
нормативно-правового акту незаконним та зобов'язати відповідача вчинити певні
дії

Головуючий суддя: Кротюк О.В.

Судді:Келеберда
В.І.

Ковзель
П.О.

Секретар судового засідання: Таран Т.К.

Представники:

Від
позивача:

Не
прибув

Від
відповідача:

Головатенко
О.М. (довіреність № 29-22/1096 від 27.12.2007 р.)

Обставини справи:

ОСОБА_1звернувся
до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету
Міністрів України про визнання незаконним Порядок надання пільг, компенсацій і
гарантій працівникам бюджетних установ, військовослужбовцям, особам рядового і
начальницького складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 426
від 31.03.2003 р., зобов'язання Кабінет Міністрів України привести Порядок
надання пільг, компенсацій і гарантій працівникам бюджетних установ,
військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України № 426 від 31.03.2003 р. у відповідність
до пункту 5 ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист
військовослужбовців і членів їх сімей», зобов'язання відповідача забезпечити
включення до Єдиного державного автоматизованого реєстру військовослужбовців Збройних
Сил України, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно Закону
України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх
сімей», та зобов'язання вчинити певні дії особою відповідача з приводу
врахування та відповідного внесення до законопроекту «Про Державний бюджет
України на 2008 рік», передбачити кошти щодо фінансування пільг, визначених
пунктом 5 статті 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист
військовослужбовців і членів їх сімей», та кошти на компенсацію відповідних
витрат за 2003-2007 роки.

08.01.2008
р. до канцелярії суду надійшла заява ОСОБА_1, якою позивач доповнив позовні
вимоги наступною вимогою: Порядок надання пільг, компенсацій і гарантій
працівникам бюджетних установ, військовослужбовцям, особам рядового і
начальницького складу", затверджений постановою Кабінету Міністрів України
від 31.03.2003р. №426 суперечить п.31 "Правил користування електричною
енергією", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від
26.07.1999р. №1357, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від
06.06.2007р. №799, згідно якого: "Споживач, який має право на встановлені
законодавством пільги з оплати спожитої електричної енергії, повідомляє у
письмовій заяві енергопостачальника про своє право на пільгу з посиланням на
відповідний законодавчий акт."

Позивач
зазначив про те, що Порядок надання пільг, компенсацій і гарантій працівникам
бюджетних установ, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького
складу", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від
31.03.2003р. №426 суперечить п. 31 "Правил користування електричною
енергією", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від
26.07.1999р. № 1357, з подальшими змінами, пункту 5 ст. 12 Закону України «Про
соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».

Крім
того, позивач зазначає, що не виконана постанова Кабінету Міністрів України №
117 від 29.01.2003 р. «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які
мають право на пільги»в частині внесення до такого реєстру відомостей.

Щодо
позовних вимог про зобов'язання відповідача врахувати та відповідно внести до
законопроекту «Про Державний бюджет України на 2008 рік»передбачити кошти щодо
фінансування пільг, визначених пунктом 5 статті 12 Закону України «Про
соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», та кошти
на компенсацію відповідних витрат за 2003-2007 роки, то вони позивачем не
обґрунтовані, а лише заявлені.

Відповідач
позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволенні адміністративного
позову повністю, посилаючись на пропущення позивачем строку звернення до суду
про оскарження нормативно-правового акту.

Щодо
позовної вимоги про внесення відомостей до Єдиного державного автоматизованого
реєстру осіб, які мають право на пільги, відповідач наголошує, що постановою
Кабінету Міністрів України № 117 від 29.01.2003 р. запроваджено Єдиний
державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затверджено
Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги,
визначено перелік осіб, які зобов'язані забезпечити внесення відповідних
відомостей до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право
на пільги, якими є міністерства.

Крім
того, відповідач зазначає, що твердження позивача про те, що Кабінетом
Міністрів України при винесенні оскаржуваного акту застосовано неконституційні
норми, не відповідає дійсності, оскільки відповідно до пункту 2 Порядку надання
пільг, компенсацій і гарантій працівникам бюджетних установ,
військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.03 №426, пільги, компенсації і
гарантії, на які мають право пільговики, надаються шляхом відшкодування
пільговику передбаченої законодавством частини фактичних витрат за користування
житлом (квартирної плати), паливом, телефоном, комунальними послугами та за
проїзд. Відшкодування зазначених витрат провадяться щомісяця або раз на квартал
за рішенням керівника установи. Видатки на відшкодування витрат за надані
пільговику послуги здійснюються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на
утримання цих установ.

Щодо
позовних вимог про зобов'язання відповідача врахувати та відповідно внести до
законопроекту «Про Державний бюджет України на 2008 рік»передбачити кошти щодо
фінансування пільг, визначених пунктом 5 статті 12 Закону України «Про
соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», та кошти
на компенсацію відповідних витрат за 2003-2007 роки, відповідач зазначає, що
позивач не зазначав у своєму позові фактів бездіяльності відповідача (чи
вчинення протиправних дій, чи прийняття рішень, які порушують охоронювані
законом права та інтереси позивача), тому не підлягають задоволенню.

Позивачем
як в попередньому так і в судовому засіданні подавалися клопотання про розгляд
справи за його відсутністю. Суд вирішував спір без участі позивача на підставі
відомостей зазначених у позовній заяві, матеріалів справи та пояснень
відповідача.

Розглянувши
подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення
спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

встановив:

Згідно контракту про проходження військової у Збройних
Силах України від 05.11.2006 р. ОСОБА_1 є підполковником, начальником групи
4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України, тому
може користуватися пільгами визначеними чинним законодавством України для
військовослужбовців, а саме: Законом України «Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх сімей»та іншими.

З матеріалів справи вбачається, а
саме змісту позовної заяви, що позивачу було відомо ще принаймні з березня
місяця 2004 року про чинне законодавство України, яким врегульовано порядок
забезпечення та отримання пільг військовослужбовців, в тому числі Порядок
надання пільг, компенсацій і гарантій працівникам бюджетних установ,
військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу",
затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2003р. № 426 з
подальшими змінами.

Відповідно
до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний
позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для
звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Для
захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо
не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Якщо
законом встановлена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався
цим порядком, то обчислення строку звернення до адміністративного суду
починається з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних
повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або
бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Частиною
першою статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що
пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Вивчивши
матеріали справи, суд встановив, що позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва із порушенням річного строку звернення до
адміністративного суду, оскільки адміністративний позов подано до суду
16.11.2007 р., про що свідчить відповідний реєстраційний номер на першій
сторінці позовної заяви. Будь-яких клопотань щодо поновлення пропущеного строку
звернення позивач до суду не надавав.

Щодо
позовної вимоги про зобов'язання відповідача забезпечити включення до Єдиного
державного автоматизованого реєстру військовослужбовців Збройних Сил України,
які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно Закону України «Про
соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», суд
дійшов висновку, що вона задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 117 від 29.01.2003 р. запроваджено Єдиний
державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затверджено
Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на
пільги, визначено перелік осіб, які зобов'язані забезпечити внесення
відповідних відомостей до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які
мають право на пільги, якими є міністерства та відомства, визначені постановою
Кабінету Міністрів України № 117 від 29.01.2003 р.

З
урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовної
вимоги про зобов'язання відповідача забезпечити включення до Єдиного державного
автоматизованого реєстру військовослужбовців Збройних Сил України, які мають
право на пільги за соціальною ознакою згідно Закону України «Про соціальний та
правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», оскільки обов'язок щодо
внесення до Реєстру таких відомостей покладено на міністерства, в яких
відбувається військова служба, тобто даний обов'язок не віднесено до
безпосередніх повноважень Кабінету Міністрів України.

Щодо
позовних вимог про зобов'язання відповідача врахувати та відповідно внести до
законопроекту «Про Державний бюджет України на 2008 рік»передбачити кошти щодо
фінансування пільг, визначених пунктом 5 статті 12 Закону України «Про
соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», та кошти
на компенсацію відповідних витрат за 2003-2007 роки, то суд встановив, що в матеріалах
справи відсутні будь-які обґрунтування щодо зазначених вимог в частині
наявності протиправної бездіяльності відповідача, в зв'язку з чим не підлягають
задоволенню з урахуванням наступного.

Положеннями
статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень.

До
адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність
суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок
судового провадження.

Як
вбачається з матеріалів позовної заяви позивач не зазначав у своєму позові
фактів бездіяльності відповідача (чи вчинення протиправних дій, чи прийняття
рішень, які порушують охоронювані законом права та інтереси позивача) з приводу
не врегулювання відповідних питань у законопроекті, крім того, не обґрунтував в
цій частині свої позовні вимоги,
зокрема, щодо змісту положень ч.1. статті 9 Кодексу адміністративного
судочинства України. Отже, вимоги позивача та наявність покликань останнього
щодо протиправних дій, бездіяльності рішень в цій частині суб'єкта владних
повноважень, а також їх належні
обґрунтування в цій частині позивачем у позові не зазначено, будь-які
обґрунтування не наведено. За відсутністю таких протиправних обставин
спричинених суб'єктом владних повноважень або відсутністю їх зазначення та
належного обґрунтування, суд, керуючись змістом статей 1,2, 9, 11, 17 (п1.
ч.1.), 71 Кодексу адміністративного судочинства України вважає, що підстав для задоволення позовних вимог в цій
частині немає.

Щодо
доповнення змісту позовної заяви листом від 26 грудня 2007 суд вважає
необхідним зазначити про наступне.

Вимоги
позивача визначені в доповненнях підстав для визнання незаконною постанови
Кабінету Міністрів України від 26
березня 2003 року № 426 у зв'язку з її невідповідністю положенням п.31. Правил
користування електричною енергією затверджених постановою Кабінету Міністрів
України від 26.07.1999р. № 1357, суд вважає залишити без задоволення з огляду
на те, що останні є необґрунтованими жодним чином. Крім того, у відповідності
до положень п.2. частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства
України, суд перевіряє нормативно-правові акти суб'єктів владних повноважень на
предмет їх законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили яким
є закон. Таким чином, суд не перевіряє відповідність підзаконних
нормативно-правових актів як одного суб'єкта владних повноважень так і різних
між собою. З огляду на це, суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині
необґрунтованими та безпідставними, у зв'язку з чим такими, що задоволенню не
підлягають.

Суд
вважає, що вимога позивача про викладені в позовній заяві обставини з
посиланням на закони та інші нормативно-правові акти визнати загальновідомими
не підлягає задоволенню з приводу її необґрунтованості та відсутністю
необхідності вирішення публічно-правового спору у відповідності до положень,
зокрема, статей 2, 3, 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

У
відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від
28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною
1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при
вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Суд
також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони зокрема:

1) на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з
використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4)
безсторонньо (неупереджено);

5)
добросовісно;

6)
розсудливо;

7) з
дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації;

8)
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно
до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких грунтуються вимоги та заперечення, крім
випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи
те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, а
відповідач наполягає на відмові в позові з цієї підстави, а клопотання про його
поновлення не заявлялось, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Враховуючи
викладене та керуючись ст.ст. 9, 69-71, 99, 100, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволені адміністративного позову
відмовити повністю.

Постанова
відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням
протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий
суддя О.В.
Кротюк

Судді
В.І.Келеберда

П.О.Ковзель