Справа № К-29843/06
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2008-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2008 року №
К-29843/06

Вищий адміністративний суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Брайка
А.І.

Голубєвої
Г.К.

Карася
О.В.

Федорова М.О.

при секретарі судового засідання: Ликовій В.Б.

за участю представників:

позивача: Михайлова
В.П., дов. № 2 від 14.01.2008 р.;

відповідача: Крошка В.В., дов. б/н від 29.10.2007 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства «Мотор Січ»

на ухвалу Запорізького апеляційного господарського суду від 28.07.2006 р.

та постанову господарського
суду Запорізької області від 15.05.2006 р.

у справі № 23/233/06-АП
господарського суду Запорізької області

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Мотор Січ»

до Спеціалізованої
державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків
у м. Запоріжжі

про визнання
протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2006 р. ВАТ «Мотор Січ» звернулось до господарського суду Запорізької
області з позовом про визнання протиправним та скасування податкового
повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків у м. Запоріжжі № /0 від
23.03.2006 р.

Постановою господарського суду Запорізької
області від 15.05.2006 р. у справі № 23/233/06-АП, залишеною без змін ухвалою
Запорізького апеляційного господарського суду від 28.07.2006 р., в задоволенні
позову відмовлено.

Суди попередніх
інстанцій виходили з того, що оскільки свідоцтво платника податку на додану
вартість ПП «Інтер-Груп» визнане недійсним з моменту його видачі рішенням суду
загальної юрисдикції, то зазначене підприємство в момент складання податкової
накладної не було платником податку в розумінні ст. 9 Закону України «Про
податок на додану вартість», а отже і не мало права на складання податкових
накладних.

Не погоджуючись з
прийнятими судовими рішеннями, ВАТ «Мотор Січ»
оскаржило їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду
України.

В касаційній скарзі скаржник, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати
постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду
України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, з таких підстав.

Як встановлено судами, СДПІ по роботі з ВПП у
м. Запоріжжі проведено невиїзну документальну перевірку правильності обчислення
та своєчасності внесення до бюджету сум податку на додану вартість ВАТ «Мотор
Січ» з питання взаємовідносин з ПП «Інтер-Груп» за червень 2004 р., за
результатами якої складено акт № 12/08-02/14307794 від 15.03.2006 р.

На підставі висновків вказаного акту
перевірки, податковою інспекцією прийнято податкове повідомлення-рішення №
/0 від 23.03.2006 р., яким, на підставі пп. 7.2.1, 7.2.4 п. 7.2 та
пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та
відповідно до пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими
фондами», ВАТ «Мотор Січ» визначено податок на додану вартість в розмірі 3330
грн., з яких: 2220 грн. - основний платіж, 1110 грн. - штрафні (фінансові)
санкції.

Визначаючи позивачу податкове зобов'язання з
податку на додану вартість, відповідач виходив з того, що рішенням
Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2004 р., що
набрало законної сили 09.12.2004 р., визнано недійсними: установчі документи ПП
«Інтер-Груп», державну реєстрацію від дати внесення до Єдиного державного
реєстру підприємств та організацій України; реєстрацію ПП «Інтер-Груп» в якості
платника податку на додану вартість від 15.03.2004 р., бухгалтерські документи
з моменту складання з реквізитами ПП «Інтер-Груп» та підписом ОСОБА_1 в якості
його директора як такі, що суперечать вимогам чинного законодавства.

ВАТ «Мотор Січ» листами № бух/20462 від
07.12.2005 р., № бух/21970 від 29.12.2005 р. повідомило, що ПП «Інтер-Груп»
здійснило разове постачання барних столів структурному підрозділу Комбінату
харчування ВАТ «Мотор Січ» без укладення договору.

ПП «Інтер-Груп» були надані Комбінату
харчування ВАТ «Мотор Січ» документи, підтверджуючі вказані взаємовідносини:
рахунок № 18/05 від
19.05.2004 р. на загальну суму 13320 грн., в т.ч. ПДВ 2220,0 грн.,
накладна № 25/06 від 25.06.2004 р. на загальну суму 13320 грн., в т.ч. ПДВ 2220
грн., податкова накладна № 25061 від 25.06.2004 р. на загальну суму 13320 грн.,
в т.ч. ПДВ 2220 грн., акт звірки взаєморозрахунків станом на 01.07.2004 р.

Комбінат харчування ВАТ «Мотор Січ» здійснив
оплату ПП «Інтер-груп» платіжним дорученням № 1480 від 02.07.2004 р. на суму
13320 грн.

Комбінат харчування ВАТ «Мотор Січ» є
структурним підрозділом ВАТ «Мотор Січ», не є платником податку на прибуток.
Податок на прибуток обраховує та сплачує ВАТ «Мотор Січ». Комбінат харчування
ВАТ «Мотор Січ» не є платником податку на додану вартість, тому передає
інформацію про суми нарахованого податку на додану вартість на ВАТ «Мотор Січ»
для включення до зведеної декларації.

Суди попередніх інстанцій погодились з
позицією податкового органу про заниження позивачем податку на додану вартість
на суму 2220 грн. у червні 2004 р. при взаєморозрахунках з ПП «Інтер-Груп» та
відмовили в позові.

В обґрунтування своєї правової позиції суди
послались на те, що включення позивачем до податкового кредиту суми податку на
додану вартість за податковою накладною ПП «Інтер-Груп» є неправомірним,
оскільки установчі документи вказаного підприємства визнані недійсними в
судовому порядку, а також визнано недійсним з моменту видачі свідоцтво платника
ПДВ даного підприємства, тобто, за висновком судів, податкова накладна виписана
особою, яка не є платником податку на додану вартість, а тому не дає права
позивачу на формування податкового кредиту.

Проте, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не може погодитись з обґрунтованістю такого
висновку судів.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану вартість» (в редакції до 25 березня 2005 року),
податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу
валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних
активів, що підлягають амортизації.

Не дозволяється включення до податкового
кредиту, згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4
ст. 7 Закону, будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) -
актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує
перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

Згідно пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

- або дата списання коштів з банківського
рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг);

- або дата отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником податку товарів.

Згідно пп. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» право на нарахування податку та складання
податкових накладних надається виключно особам зареєстрованим як платники
податку в порядку, передбаченому
ст. 9 цього Закону.

Відповідно до пп. 7.2.3 п. 7 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану вартість» податкова накладна складається у
момент виникнення податкових зобов'язань продавця (платника податку) у двох
примірниках.

Підпунктом 7.2.1 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» встановлено, що платник податку зобов'язаний надати
покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками певні
реквізити, перелік яких встановлений зазначеним підпунктом. Податкова накладна
є звітним і одночасно розрахунковим документом.

Судами встановлено, що позивачем на
підтвердження обґрунтованості віднесення до складу податкового кредиту сум
податку на додану вартість у червні 2004 р. було надано податкову накладну №
25/06 від 25.06.2004 р.

Помилковим є висновок судів про не
підтвердження позивачем права на податковий кредит з огляду на визнання
рішенням суду недійсними установчих документів ПП «Інтер-Груп» вже після
здійснення господарської операції, за якою ним було видано податкову накладну.

Визнання недійсними установчих документів
юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану
вартість саме по собі не тягнуло за собою недійсність всіх угод (господарських
зобов'язань), укладених з моменту державної реєстрації такої особи і до моменту
виключення з державного реєстру, та не позбавляло правового значення виданих за
такими господарськими операціями податкових накладних.

Судами не спростовані доводи позивача про те,
що на момент здійснення спірної господарської операції, обґрунтованість
віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість за
якими не визнала податкова інспекція, продавець знаходився в Єдиному державному
реєстрі, а також мав свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану
вартість.

За таких обставин покупець не може нести
відповідальність як за несплату податків продавцями, так і за можливу
недостовірність відомостей про них, включених до Єдиного державного реєстру, за
умови необізнаності покупця щодо такої.

Законом України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців» встановлено, що, якщо відомості,
які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього,
то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона
знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними (ч. 1, ч. 2
ст. 18 Закону).

Наведені обставини свідчать про
неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права,
а тому оскаржені судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими.

Крім того, як вказано вище, відповідно до
положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»
(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), податковий кредит
звітного періоду складається із суми податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу)
та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Згідно з п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємства» валові витрати виробництва та обігу - сума
будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній
формі, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській діяльності.

Аналізуючи вищенаведені норми, колегія суддів
зазначає, що право на включення сплаченого (нарахованого) податку на додану
вартість до податкового кредиту виникає за умови встановлення тієї обставини,
що вартість придбаних товарів (робіт, послуг) підлягає віднесенню до складу
валових витрат виробництва (обігу).

Як вказано в судових рішеннях, листом № бух/21970 від 29.12.2005 р. ВАТ «Мотор Січ» повідомив, що вартість
придбаних столів не була віднесена до валових витрат та не віднесена до
вартості основних засобів. Тому дана операція не призвела до порушення в
правильності ведення податкового обліку та правильності обчислення, повноти і
своєчасності сплати до бюджету сум податку на прибуток.

Проте, обставини щодо віднесення чи не
віднесення витрат на придбання столів до складу валових витрат позивача судами
не досліджувались.

Виходячи з наведеного, колегія
суддів приходить до висновку про незаконність прийнятих у справі судових
рішень, їх скасування та направлення справи на новий розгляд в суд першої
інстанції.

При новому розгляді справи суду
слід врахувати викладене в даній ухвалі, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні
обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її
розгляду та вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого
правильного визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до
спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 227, 230
Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного
товариства «Мотор Січ» задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Запорізького апеляційного
господарського суду від 28.07.2006 р. та постанову господарського суду
Запорізької області від 15.05.2006 р.

Справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

За винятковими обставинами вона може бути
оскаржена до Верховного Суду України протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

Головуючий (підпис) Рибченко
А.О.

Судді (підпис) Брайко
А.І.

(підпис) Голубєва
Г.К.

(підпис) Карась
О.В.

(підпис) Федоров М.О.