Справа № 4-2947/05/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2007 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Штульмана І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міського суду Полтавської області від 04
січня 2003 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 травня
2003 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність голови
Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області, -

встановила:

В жовтні 2002 року ОСОБА_1
звернувся до суду в порядку глави 31-А ЦПК України 1963 року із зазначеною скаргою,
в якій вказував, що 09.09.2002 він звернувся до голови Лубенської районної
державної адміністрації Полтавської області (далі - Лубенська РДА) з
листом, у якому ставив питання про забезпечення теплом мешканців
багатоквартирних будинків агромістечка

с. Оріхівки. В листопаді цього ж
року він подав скаргу на бездіяльність Лубенської РДА стосовно порушення
законних прав та інтересів педагогічних працівників с. Оріхівка. Проте на жодне
звернення, у визначений Законом України "Про звернення громадян"
строк, відповіді не отримав.

Вказані скарги судом були об'єднані
в одне провадження.

У зв'язку з цим заявник просив суд
визнати бездіяльність суб'єкта оскарження неправомірною, зобов'язавши того
усунути допущені порушення його прав та надати відповідь на звернення. Також
просив стягнути з голови РДА на його користь витрати, понесені під час судового
розгляду.

Рішенням Лубенського міського суду
від 04 січня 2003 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність голови
Лубенської РДА щодо несвоєчасного розгляду його звернень було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Полтавської області від 13 травня 2003 року та наступною ухвалою цього ж суду
від 02.05.2005 р. про виправлення описки апеляційну скаргу ОСОБА_1 було
задоволено частково та скасовано рішення суду першої інстанції. Скаргу ОСОБА_1
залишено без розгляду з тих підстав, що між сторонами наявний спір про право,
розглядати який необхідно в позовному провадженні.

Не погоджуючись із ухваленими по
справі судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України з
касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК України 1963 року, в якій,
посилаючись на порушення норм процесуального права, просив вказані судові
рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Листом Верховного Суду України від
14.09.2005 р. на підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України зазначену касаційну скаргу зі справою
було передано до Вищого адміністративного суду України для вирішення в порядку
касаційного провадження.

Заслухавши доповідача, перевіривши
правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Скасовуючи рішення районного суду і
залишаючи скаргу ОСОБА_1 без розгляду, суд апеляційної інстанції помилково
виходив з того, що у справі наявний спір про право заявника на безоплатне
користування житлом з опаленням і освітленням, відповідно до ч.4 ст. 57 Закону
України "Про освіту" та неправомірне відключення його помешкання від
централізованого опалення.

Так, відповідно до ст. 55
Конституції України, Закону "Про звернення громадян" та Гл. 31-А
Цивільного процесуального кодексу України (в редакції 1963 року), громадянами
можуть бути оскаржені до суду рішення, дії чи бездіяльність у сфері
управлінської діяльності будь-якого органу державної влади чи місцевого
самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, іншої
юридичної особи або їх посадових чи службових осіб, за винятком актів,
перевірку конституційності яких віднесено до повноважень Конституційного Суду
України або щодо яких передбачено інший порядок судового оскарження.

Згідно із ст. 2482 ЦПК
України 1963 року, предметом судового
оскарження можуть бути як колегіальні, так і одноособові рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів оскарження, акти як нормативного, так й індивідуального
характеру, у зв'язку з якими громадянин вважає, що:

- порушено або порушуються його права і
свободи;

- створено або створюються перепони
для реалізації ним своїх конституційних прав чи свобод (або вжиті заходи щодо
їх реалізації є недостатніми);

- на нього покладено обов'язки, не
передбачені законодавством або передбачені, але без врахування конкретних
обставин, за яких ці обов'язки повинні покладатися, або що вони покладені не
уповноваженими на це особою чи органом;

- його притягнуто до
відповідальності, не передбаченої законом, або до нього застосовано стягнення
за відсутності передбачених законом підстав чи неправомочною службовою особою
(органом).

При цьому пунктом 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України №13 від 03.12.1997 року "Про практику
розгляду судами справ за скаргами на рішення, дії чи бездіяльність органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних, посадових і
службових осіб у сфері управлінської діяльності, які порушують права та свободи
громадян" роз'яснено, що згідно з вимогами ч.7 ст. 2486 ЦПК
України суд, встановивши при розгляді скарги наявність спору про право, який
розглядається в порядку позовного провадження, залишає скаргу без розгляду, у
зв'язку з чим провадження у справі закінчується. У разі з'ясування цих обставин
при поданні скарги суддя відмовляє в її прийнятті й роз'яснює заявнику його
право на пред'явлення позову на загальних підставах, оскільки провадження в
порядку, передбаченому гл. 31-А ЦПК, не може бути розпочате.

Суди мають виходити з того, що при
розгляді справ за правилами глави

31-А ЦПК вирішуються питання не про
захист суб'єктивних прав, що виникли з цивільних, трудових, сімейних та інших
правовідносин шляхом їх встановлення і визнання, а про поновлення прав чи
свобод громадян, закріплених Конституцією України, законами та іншими
нормативно-правовими актами й порушених суб'єктами оскарження під час
здійснення ними управлінських функцій.

Між тим, право скаржника на
отримання відповіді на звернення прямо встановлено Законом України "Про
звернення громадян".

Таким чином, скаржником фактично
ставилось питання про поновлення існуючого у нього в силу закону права, яке, на
думку ОСОБА_1, було порушено суб'єктом оскарження шляхом неналежного виконання
своїх обов'язків, а тому безумовних підстав для залишення скарги без розгляду у
суду апеляційної інстанції не було.

Разом з тим, надаючи оцінку рішенню
суду першої інстанції щодо правильності застосування норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що правових підстав
для його скасування немає.

Судом встановлено, що з метою
забезпечення всебічного розгляду звернення громадянина ОСОБА_1 спеціалістами
відділів Лубенської РДА проводилась ретельна перевірка фактів викладених у його
зверненнях, за наслідками якої заявнику надані письмові відповіді, а відтак
порушень норм Закону України "Про звернення громадян" з боку голови
Лубенської РДА судом не встановлено.

Встановлено і це
вбачається з матеріалів справи, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі
обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, суд
першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду
достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими
доказами.

Приведені в касаційній
скарзі доводи зазначені висновки суду не спростовують та зводяться до незгоди з
ними.

Відповідно до ст. 226 КАС України,
суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону
і скасоване або змінене помилково.

З урахуванням наведеного та
керуючись ст.ст. 220, 222, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 13 травня 2003 року - скасувати.

Рішення Лубенського міського суду
Полтавської області від 04 січня 2003 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з
моменту підписання та за наявності підстав, встановлених ст. 237 КАС України,
може бути оскаржена до Верховного Суду України.

Судді: