Справа № 4-1825/05/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2007 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Горбатюка С.А.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи
за касаційною скаргою Житомирської установи виконання покарань №8 на рішення
Богунського районного суду м. Житомира від 02 квітня 2004 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2004 року у справі
за скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, на неправомірні дії начальника
Житомирської установи виконання покарань №8 щодо утримання ОСОБА_2 під вартою,
-

встановила:

В лютому 2004 року ОСОБА_1
звернулася до суду із зазначеною скаргою, в якій просила визнати неправомірними
дії начальника Житомирської установи виконання покарань №8 щодо строків
утримання під вартою ОСОБА_2 та зобов'язати його негайно звільнити її з під варти
у зв'язку із закінченням строку її тримання.

Зазначала, що згідно з п.1 ст. 61
Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних,
сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, затримана під варту
особа повинна бути звільнена, якщо вимога про її видачу не надійде протягом
місяця з часу взяття під варту. Оскільки питання про видачу ОСОБА_2 станом на
19 січня 2004 року вирішено не було, про що їй стало відомо з листа
Міністерства юстиції України №26-43-100 від 27.01.2004 р., то заявниця просила
суд задовольнити скаргу.

Рішенням Богунського районного суду
м. Житомира від 02 квітня 2004 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня
2004 року, частково задоволено скаргу ОСОБА_1 та визнано неправомірними
дії начальника Житомирської УВП №8 щодо
утримання ОСОБА_2 під вартою.

Не погоджуючись із постановленими
по справі судовими рішеннями, Житомирська УВП №8 звернулася до Верховного Суду
України з касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК України 1963 року, в
якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила вказані
судові рішення скасувати, а провадження по справі закрити.

Листом Верховного Суду України від
16.09.2005 р. на підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України зазначену касаційну скаргу було передано
до Вищого адміністративного суду України для вирішення в порядку касаційного
провадження.

Заслухавши доповідача,
проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_2 була затримана 03.12.2003 року згідно протоколу про
затримання на підставі постанови Сургутського гарнізонного військового суду РФ
від 01.02.2002 року і в період часу з 05.12.2003 року по 15.03.2004 року
утримувалася під вартою в установі ВП №8.

Проте, у відповідності до положень
ст. 62 Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у
цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, що набула
чинності 17.09.1999 року, особа взята під варту згідно з п.1 ст. 61 і ст. 61-1,
має бути звільнена, якщо вимога про видачу з усіма доданими до нього документами,
передбаченими ст. 58, не буде отримана запитуваною Договірною Стороною протягом
сорока днів з дня взяття її під варту.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов до правильного висновку, і з цим вірно погодилась колегія
суддів апеляційного суду, про те, що дії начальника установи, де ОСОБА_2
утримувалася понад 40 днів, незалежно від причин з яких не вирішувалося питання
екстрадиції, є неправомірними.

Справу обґрунтовано вирішено в
порядку цивільного судочинства, оскільки кримінально-процесуальним законодавством
не передбачено спеціальних норм, які регулюють спірні правовідносини.

Встановлено і це
вбачається з матеріалів справи, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі
обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, суди
першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення, що відповідають вимогам
закону. Висновки судів достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

Доводи касаційної скарги зазначені висновки суду не
спростовують та зводяться до
незгоди з ними.

Відповідно до ч.1 ст. 224
КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення,
а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при
ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 2201,
224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу Житомирської установи виконання покарань
№8 - залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира
від 2 квітня 2004 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13
жовтня 2004 року - залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту підписання і оскарженню не підлягає, крім випадків,
передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: