Справа № 22а-1104/2008
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2008-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа
Головуючий суддя у 1-ї
категорія статобліку - 38
інстанції - Бабанина Н.О.
постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26
лютого 2008 року
м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Уханенко С.А. (доповідача)

суддів: Поплавського В.Ю. Стежко В.А.

при секретарі Піцик Р.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення
Нікопольської міської ради

на постанову Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 17 серпня 2007 року по справі № 2а-202/07 року за
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Нікопольської міської ради про стягнення недоплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2007 року позивач звернувся до суду з
позовом до Управління праці та соціального захисту населення Нікопольської
міської ради, в якому просив стягнути на його користь заборгованість по
щорічній допомозі на оздоровлення, яка передбачена ст. 48 Законом України „Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ, на отримання якої він має право,
як інвалід ІІІ-ї групи ЧАЕС. Вказував,
що відповідач по справі у період з 2000-2005 рр. не виплачував йому допомогу на
оздоровлення в повному обсязі, у зв'язку з чим і виникла заборгованість у
сумі 4095 грн. 18 коп.

Постановою Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 17 серпня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволені частково. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення
Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_1 3574 грн. 50 грн. за 2004, 2005,
2006 роки.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції
відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої
інстанції.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи
апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права, колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є
учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії. З 2000
року визнаний інвалідом ІІІ групи, пов'язаної з ліквідацією наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС.

Відповідно статті ст. 48 Закону України „Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” № 796-ХІІ щорічна допомога інвалідам ІІІ - ї групи виплачується у
розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. При цьому, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати (абзац 7 частини 4 статті 48
Закону № 796-ХІІ).

Зі змісту ст.1 Закону України „Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ, не вбачається будь-яких обмежень щодо
можливостей застосування розміру мінімальної заробітної плати з метою
реалізації норми статті 48 Закону № 796-ХІІ.

Доводи апелянта стосовно правильності визначення
позивачу розміру щорічної допомоги на оздоровлення, колегія суддів не приймає
до уваги, оскільки встановлений ще в
1996 році постановою КМУ № 836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення
протягом тривалих років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому
іншими законами України.

Зокрема, розмір мінімальної заробітної плати,
відповідно до Закону України № 1766-ІІІ від 01.06.2000 року був встановлений з
1 липня 2000 року у розмірі 118 грн. на місяць. Законом України № 2896-ІІІ від
13.12.2001 року розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2002 року
встановлений у розмірі 140 грн. на місяць, а з 1 липня 2002 року у розмірі 165
грн. Законом України від 26.12.2002 року
№ 372-ІV розмір мінімальної заробітної плати встановлений з 1 січня 2003 року у
розмірі 185 грн. на місяць, а з грудня 2003 року встановлений у розмірі 205
грн. Законом України № 1344- ІV від 27.11.2004 року розмір мінімальної
заробітної плати з 1 вересня 2004 року встановлений у розмірі 237 грн. на
місяць, а з 1 січня 2005 року Законом України № 2285-ІV від 23.12.2004 року
розмір мінімальної заробітної плати був встановлений у розмірі 262 грн., з 01
квітня 2005 року - в розмірі 290
грн., з 1 липня 2005 року - 310
грн., з 1 вересня 2005 року - 332 грн.

Зазначені нормативні акти свідчать про те, що
розмір мінімальної заробітної плати зростав кожен наступний рік. При цьому,
вказані закони не містили обмежень щодо застосування статті 48 Закону №
796-ХІІ. Оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в
наступному до 2006 року будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи
із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами
при вирішенні даного
спору, застосуванню підлягає не Постанова КМУ № 836, а саме стаття 48
Закону № 796-ХІІ та Закони України № 1766-ІІІ від 01.06.2000 року, № 2896-ІІІ
від 13.12.2001 року, № 372-ІV від 26.12.2002 року, № 380-ІV від 26.12.2002
року, № 1344- ІV від 27.11.2004 року № 2285- ІV від 23.12.2004 року та № 3235-
ІV від 20.12.2005 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до
висновку, що відповідач по справі повинен був виплачувати позивачу щорічну
допомогу на оздоровлення за зазначений період, виходячи із суми мінімальної
заробітної плати на момент виплати.

Разом з тим, суд першої інстанції задовольняючи
вимоги позивача в частині стягнення суми на оздоровлення за 2006 рік не
врахував, що дію абзацу другого частини четвертої статті 48 Закону було
зупинено на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах
відповідно до мінімальної заробітної плати згідно із Законом України від
20.12.2005 року № 3235-IV, тому правові підстави для стягнення матеріальної допомоги за 2006 рік з
урахуванням розміру мінімальної зарплати відсутні.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції стягнув з
відповідача, який є суб'єктом владних повноважень витрати на
інформаційно-технічне забезпечення. Проте кодексом адміністративного
судочинства України сплата витрат на інформаційно-технічне забезпечення не
передбачена, у зв'язку з чим рішення суду в даній части підлягає скасуванню.

Керуючись
п.1 ч.1 ст.198, ст. 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів -

п о с т а н о в и л
а :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Нікопольської міської ради -задовольнити частково.

Постанову Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 17 серпня
2007 року в частині стягнення щорічної допомоги на оздоровлення за 2006 рік -
скасувати та в їх задоволені відмовити.

Скасувати постанову Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 17
серпня 2007 року в частині стягнення витрат на інформаційно-технічне
забезпечення.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту
населення Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_1 2264 грн. 50 коп.

Постанова суду може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з часу
виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий:

Судді