Справа № 22-а-891/2008
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2008-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22-а-891/08 Головуючий суддя у
категорія статобліку - 50 інстанції - Мельник В.В.
Доповідач - Уханенко С.А. (№ 2-а-118/07)
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 березня 2008 року м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Уханенко С.А.,

суддів:
Поплавського В.Ю., Стежко В.А.,

при секретарі Усевич Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення в м.
Павлограді Павлоградської міської ради Дніпропетровської області

на постанову Павлоградського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 12 липня 2007 року по справі № 2-а-118/07
року за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення в
м. Павлограді Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про
стягнення коштів на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

В травні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області з адміністративним позовом, в якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з
Управління праці та соціального захисту населення в місті Павлограді
Павлоградської міської ради Дніпропетровської області на його користь
несплачену суму на оздоровлення за період 2004-2006 років у розмірі 4845
гривень.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області
від 12 липня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення
в місті Павлограді Павлоградської міської ради Дніпропетровської області
на користь ОСОБА_1 невиплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за період
часу 2004 - 2005 років у розмірі - 2 791,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління праці та
соціального захисту населення в м. Павлограді Павлоградської міської ради
Дніпропетровської області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на
порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати
рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та
правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має статус учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській
АЕС 2-ї категорії, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 від 19.05.1996
року.

Відповідно статті ч.4 т. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” № 796-ХІІ
щорічна допомога на оздоровлення учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській
АЕС 2-ї категорії виплачується у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. При
цьому, розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати
(абзац 7 частини 4 статті 48 Закону № 796-ХІІ).

Із змісту ст.1 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ,
не вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування розміру
мінімальної заробітної плати з метою реалізації норми статті 48 Закону №
796-ХІІ.

Доводи апеляційної скарги Управління праці та соціального захисту населення
в місті Павлограді стосовно правильності визначення позивачу розміру щорічної
допомоги на оздоровлення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки встановлений ще в 1996 році постановою КМУ №
836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом тривалих років не
змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими законами України.

Зокрема, розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до Закону України
№ 1766-ІІІ від 01.06.2000 року був встановлений з 1 липня 2000 року у розмірі
118 грн. на місяць. Законом України № 2896-ІІІ від 13.12.2001 року розмір
мінімальної заробітної плати з 1 січня 2002 року встановлений у розмірі 140
грн. на місяць, а з 1 липня 2002 року у розмірі 165 грн. Законом України від 26.12.2002 року № 372-ІV
розмір мінімальної заробітної плати встановлений з 1 січня 2003 року у розмірі
185 грн. на місяць, а з грудня 2003 року встановлений у розмірі 205 грн. Законом
України № 1344- ІV від 27.11.2004 року розмір мінімальної заробітної плати з 1
вересня 2004 року встановлений у розмірі 237 грн. на місяць, а з 1 січня 2005
року Законом України № 2285-ІV від 23.12.2004 року розмір мінімальної
заробітної плати був встановлений у розмірі 262 грн., з 01 квітня 2005 року - в
розмірі 290 грн., з 1 липня 2005 року - 310 грн., з 1 вересня
2005 року - 332 грн.

Зазначені нормативні акти свідчать про те, що розмір мінімальної заробітної
плати зростав кожен наступний рік. При цьому, вказані закони не містили
обмежень щодо застосування статті 48 Закону № 796-ХІІ. Оскільки ні Верховна
Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному до 2006 року будь-яких
рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними
нормативними актами при
вирішенні даного спору, застосуванню підлягає не Постанова
КМУ № 836, а саме стаття 48 Закону № 796-ХІІ та Закони України № 1766-ІІІ від
01.06.2000 року, № 2896-ІІІ від 13.12.2001 року, № 372-ІV від 26.12.2002 року,
№ 380-ІV від 26.12.2002 року, № 1344- ІV від 27.11.2004 року № 2285- ІV від
23.12.2004 року та № 3235- ІV від 20.12.2005 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач по
справі повинен був виплачувати позивачу щорічну допомогу на оздоровлення за
зазначений період, виходячи із суми мінімальної заробітної плати на момент
виплати.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовляючи у задоволені вимог позивача в
частині стягнення суми на оздоровлення за 2006 рік правильно виходив з того, що
дію абзацу другого частини четвертої статті 48 Закону було зупинено на 2006 рік
в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної
заробітної плати згідно із Законом України від 20.12.2005 року № 3235-IV, тому правові підстави для стягнення матеріальної допомоги за 2006 рік з
урахуванням розміру мінімальної зарплати відсутні.

Проте, висновок суду першої інстанції, щодо стягнення з відповідача витрат
на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 1,50 грн. є
безпідставним так як кодексом адміністративного судочинства України не
передбачена сплата витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду
справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а постанова суду скасуванню в частині стягнення витрат
на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 198, 202, 205,
207 КАС України, колегія суддів -

П О С Т А
Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення в м.
Павлограді Павлоградської міської ради Дніпропетровської області - задовольнити
частково.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від
12 липня 2007 року скасувати в частині
стягнення з Управління праці та соціального захисту населення в м. Павлограді
Павлоградської міської ради Дніпропетровської області на користь державного
бюджету м. Павлограда Дніпропетровської області витрат на інформаційно -
технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 1, 50 грн.

В іншій частині постанову суду залишити без змін.

Постанова суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту виготовлення
повного тексту постанови.

Головуючий:

Судді: