Справа № К-26241/06
Суддя: Леонтович К.Г.
Дата ухвалення: 2007-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД
______________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
складі

суддів: Фадєєвої Н.М.,
Бим М.Є., Гордійчук М.П., Леонтович К.Г.,

Маринчак Н.Є.,

розглянувши у попередньому розгляді справу за касаційною
скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в
Ізяславському районі на постанову господарського суду Хмельницької області від
10 квітня 2006 року та ухвалу Житомирського апеляційного господарського суду
від 29 червня 2006 року у справі №3/841-А за позовом управління Пенсійного
фонду України в Ізяславському районі до відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Ізяславському районі про зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2006 року управління Пенсійного фонду України в
Ізяславському районі звернулося до суду з позовом до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в Ізяславському районі, в якому просило
зобов'язати відповідача включити в акт щомісячної звірки витрати по особових
справах потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання 14105,53 грн. для відшкодування.

_________________________________________________________________________________________________________________

Справа № К-26241/06
Доповідач: Леонтович К.Г.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки право на
отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено відповідно до
законодавства СРСР, пенсії по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або
професійного захворювання призначаються за законодавством України і
виплачуються з коштів Пенсійного фонду України, отже для відшкодування витрат
Пенсійного фонду відповідач зобов'язаний відшкодувати дані витрати понесені
позивачем.

Постановою господарського суду Хмельницької області від
10 квітня 2006 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного
господарського суду від 29 червня 2006 року, позов задоволено.

Не погоджуючись з ухваленими по справі судовими рішеннями
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в Ізяславському
районі звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою
в якій просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та
ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в Ізяславському районі не
приймає до заліку та не відшкодовує управлінню Пенсійного фонду України в
Ізяславському районі витрати за період з 01.01.2004 року по 01.03.2005 року,
пов'язані з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного захворювання по пенсіонерам, нещасний випадок з
якими стався на території Російської РСР, Української РСР та Казахської РСР.

Разом з тим, виплата і доставка пенсії, призначеної
внаслідок нещасного випадку на виробництві здійснюється управлінням Пенсійного
фонду України в Ізяславському районі.

Згідно статті 10 Закону України “Про пенсійне
забезпечення” пенсійне забезпечення громадян здійснюється органами Пенсійного
фонду України.

Відповідно до ст.81 Закону України “Про пенсійне
забезпечення” призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати
здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Статті 21, 28 Закону України “Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” передбачають
обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати
шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі його
смерті при настанні страхового випадку, виплачуючи йому або особам, які
перебували на його утриманні, пенсію по інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або професійного захворювання; пенсію у зв'язку з
втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Збір та акумулювання страхових внесків здійснює Фонд
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань відповідно до статті 46 Закону України “Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” та статей 1, 2
Закону України “Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності”.

Положенням ч.2 п.5 ст.24 Закону України “Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”
передбачено що, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг між Фондом соціального страхування від
нещасних випадків і страховиками з інших видів соціального страхування
виникають спори щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до
якого звернувся застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся
застрахований, має право звернутися до відповідного страховика з інших видів
соціального страхування щодо відшкодування понесених ним витрат.

Таким чином, суди першої і апеляційної інстанцій зробили
вірний висновок, що витрати, понесені Пенсійним фондом України у зв'язку з
виплатою пенсій, передбачених ст. 26 Закону України “Про пенсійне забезпечення”,
підлягають відшкодуванню Фондом соціального страхування від нещасних випадків
на виробництві.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України “Про страхові
тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності” від 22.02.2001 року Фонд сплачує страхові виплати та надає
соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві
до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в
установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників
(членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке
право встановлено в судовому порядку.

Потерпілі, документи яких не передані до Фонду,
продовжують отримувати належні виплати та соціальні послуги від свого
роботодавця, Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування України.
При цьому кошти, виплачені потерпілому страхувальником, зараховуються Фондом у
рахунок його страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
а між страховиками з інших видів страхування і Фондом в подальшому відбуваються
відповідні розрахунки.

Міністерством юстиції України 16.05.2003 року
зареєстрована постанова правління Пенсійного фонду України та правління Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України від 04.03.2003 року № 5-4/4, якою затверджено “Порядок відшкодування
Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з
виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного
захворювання”.

Згідно п.2 вказаного Порядку останній визначає механізм
відшкодування на централізованому рівні Фондом соціального страхування від
нещасних випадків Пенсійному фонду витрат, пов'язаних з виплатою відповідних
пенсій.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що органи Пенсійного фонду
щомісяця проводять з відділеннями виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків звірку витрат по особових справах потерпілих,
складають акт щомісячної звірки, в якому визначають загальну суму витрат, що
підлягає відшкодуванню, та до 15 числа місяця, наступного за звітним, подають
його відповідно головним управлінням Пенсійного фонду і управлінням виконавчої
дирекції Фонду на місцях.

Пунктом 6 Порядку передбачено, що головні управління
Пенсійного фонду та управління виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на підставі поданих актів узагальнюють і узгоджують
Довідку про відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків
Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою відповідних пенсій, та
до 20 числа місяця, наступного за звітним, подають її відповідно до Пенсійного
фонду та Фонду соціального страхування від нещасних випадків.

Пунктом 7 Порядку встановлено, що Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на підставі вищевказаної Довідки на
централізованому рівні до 25 числа місяця, наступного за звітним, перераховує
відповідні кошти Пенсійному фонду.

Спір виник на стадії проведення звірки витрат по особових
справах потерпілих та підписання актів щомісячної звірки з підстав неприйняття
Фондом соціального страхування від нещасних випадків до заліку витрат на
виплату пенсій громадянам, нещасний випадок з якими стався за межами України.

Відповідно до ст. 3 Закону України “Про правонаступництво
України” від 12.09.1991 року закони
Української РСР та інші
акти, ухвалені Верховною радою Української РСР, діють на території України,
оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення
незалежності України.

Стаття 9 зазначеного Закону передбачає, що всі громадяни
Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали
на території України, є громадянами України. Україна гарантує забезпечення прав
людини кожному громадянину України незалежно від національної приналежності та
інших ознак відповідно до міжнародно-правових актів про права людини.

Відповідно до Угоди про гарантії прав громадян
держав-учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року
держави-учасниці Співдружності мають зобов'язання щодо непрацездатних осіб, які
отримали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території
інших республік за період їх входження до складу СРСР і реалізують це право на
території держав-учасниць Угоди.

Відповідно до статті 5 Угоди про гарантії прав громадян
держав - учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, ця
Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені
або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.

Відповідно до статті 3 Угоди про гарантії прав громадян
держав - учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, усі
витрати, пов'язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе
держава, що надає забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України “Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”
особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено
згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування
шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або
професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків,
мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до
цього закону.

Отже, пенсії по інвалідності внаслідок трудового каліцтва
або професійного захворювання, якщо страховий випадок стався на території
держав-учасниць Угоди, призначаються за законодавством України і виплачуються з
коштів Пенсійного фонду України.

Таким чином, Фонд соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України зобов'язаний
відшкодовувати органам Пенсійного фонду України витрати на виплату пенсій, якщо
нещасний випадок стався на території держав-учасниць Угоди.

Відповідач відмовився підписати акт звірки на
відшкодування витрат, пов'язаних з виплатою пенсій, громадянам ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, які отримали
каліцтво та профзахворювання на території колишніх республік СРСР - Російської,
Української та Казахської в 1982, 1985, 1962, 1973, 1987, 1955, та 1964 роках,
тобто в період дії законодавства СРСР.

Дія Угоди про взаємне визнання прав на відшкодування
шкоди, заподіяної працівнику каліцтвом, професійним захворюванням або іншими
ушкодженнями здоров'я, які пов'язані з виконанням ними трудових обов'язків, яка
набула чинності для України 06.10.1995 року, не може поширюватись на
вищезазначені випадки, оскільки Угода передбачає відшкодування шкоди
працівникам роботодавцем Сторони, законодавство якої поширюється на працівника
під час отримання каліцтва, іншого ушкодження здоров'я, смерті. Жодне
законодавство з країн-учасниць СНД, які підписали дану Угоду, не могло
поширюватися на зазначених громадянин, оскільки останні отримали каліцтво в
період дії законодавства СРСР.

Отже, суди першої і апеляційної інстанцій дійшли до
вірного висновку про наявність обов'язку у Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України
відшкодовувати органам Пенсійного фонду України витрати на виплату пенсій,
громадянам у випадку якщо нещасний випадок стався на території держав-учасниць
Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД у галузі пенсійного
забезпечення.

Згідно ч.3 ст.220-1 КАС України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень
чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не
дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм
матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, судами першої і апеляційної
інстанцій винесено законні і обґрунтовані рішення, постановлені з дотриманням
норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст.220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Ізяславському районі - відхилити.

Постанову господарського суду Хмельницької області від 10
квітня 2006 року та ухвалу Житомирського апеляційного господарського суду від
29 червня 2006 року - залишити без змін.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Судді: