Справа № 3/100
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2007-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

вул. Десятинна, 4/6
№ 3/100
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів: головуючої Блажівської Н. Є. та суддів Вовка П.
В. та Цвіркуна Ю. І., при секретарі судового засідання Мельнику С. С.
За участю представників сторін:
ОСОБА_1 (на підставі усного клопотання позивача, паспорт серії НОМЕР_1)
Попов Г. Д. (довіреність № 7/3-21-216 від 3 жовтня 2007 року).
За результатами розгляду у
відкритому судовому засіданні адміністративної справи
Громадянки Куби ОСОБА_2 (надалі
Державного комітету у справах
національностей та релігій
скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії
На підставі частини 3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 15 листопада
2007 року о 15 год. 00 хв. проголошено вступну та резолютивну частини
постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено на 20 листопада
2007 року, про що повідомлено сторін після проголошення вступної та
резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог частини
4 статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України.
Громадянка Куби ОСОБА_2 звернулася до
Окружного адміністративного суду міста Києва з позовними вимогами до Державного
комітету у справах національностей та релігій про скасування рішення
Відповідача № 375 від 2 червня 2006 року.
Позовні стверджує, що є громадянкою
Куби і не може повернутися до країни своєї громадянської належності, оскільки
там на для неї існує загроза переслідування через політичні та релігійні
переконання. Позивач також зазначає, що Управління міграційної служби прийняло
рішення без наявності передбачених на те законом підстав та не зазначило у
повідомленні причин відмови, тому воно було необґрунтованим і незаконним.

Відповідач проти заявлених позовних
вимог заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник Державного комітету у справах національностей та релігій зазначив,
що у заяві про надання статусу біженця від 11 серпня 2004 року Позивач
повідомила, що змушена була залишити Кубу у зв'язку з тиском та
переслідуваннями з боку влади через релігійну діяльність та підтримку
опозиційної партії. Водночас, на прохання повідомити, які конкретні дії було
вчинено нею на підтримку партії, повідомила лише, що поставила свій підпис під
петицією за референдум про основні свободи, а також зауважила, що їй було
заборонено лікувати «хворих від церкви Apsento Alto». Тим не менше, Позивач
підтверджує той факт, що дана церква існує офіційно і не заборонена. Жодних
фактів, що свідчать про наявність утисків з боку влади наведено не було.
Зважаючи на вищенаведене, є підстави вважати, що Позивач прибула в Україну лише
з метою легалізації на території України.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали справи,
заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків:

Громадянка Куби ОСОБА_2, 1976 року
народження, за національністю кубинка, за віросповіданням християнка-баптистка,
прибула до України за одноразовою візою типу П-1 №НОМЕР_2, виданою Посольством
України в Республіці Куба, термін дії якої закінчився 25 червня 2003 року.
Маршрут прибуття: Куба -Російська Федерація - Україна.

11 серпня 2004 року Позивач
звернулася із заявою про надання статусу біженця до Управління міграційної
служби у місті Києві Державного комітету України у справах національностей та
релігій. В даній заяві, зокрема вказала, змушена була залишити Кубу у зв'язку з
тиском та переслідуваннями з боку влади через релігійну діяльність та підтримку
опозиційної партії. Водночас, на прохання повідомити, які конкретні дії було
вчинено нею на підтримку партії, повідомила лише, що поставила свій підпис під
петицією за референдум про основні свободи, а також зауважила, що їй було
заборонено лікувати «хворих від церкви Apsento Alto». Тим не менше, Позивач
підтверджує той факт, що дана церква існує офіційно і не заборонена. Жодних
фактів, що свідчать про наявність утисків з боку влади наведено не було.

Під час співбесіди повідомила, що
поставила свій підпис під петицією за референдум про основні свободи (проте,
коли підписувала його не пам'ятає), а також зауважила, що їй було заборонено
лікувати «хворих від церкви Apsento Alto», а також, що була активістом
Християнської демократичної партії Куби. Водночас жодних відомостей про
структуру, чисельність чи керівний склад
партії не навела. Тим не менше, щодо вищевказаної церкви Позивач підтвердила
той факт, що дана церква існує офіційно і не заборонена. Адміністративні заходи
(затримання, арешт) до неї не застосовувалися. Жодних фактів, що свідчили б про
наявність утисків з боку влади наведено не було.

За наслідками співбесіди 11 серпня
2004 року було складено висновок де вказано, що заява Громадянки Куби ОСОБА_2
вважається необґрунтованою та відсутні підстави обґрунтованого побоювання стати
жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у
зв'язку з перебуванням до приїзду на територію України у третій безпечній
країні.

Наказом Управління міграційної
служб в місті Києві № 1047 від 11 серпня 2004 року Позивачу було відмовлено в
оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.
Рішенням Державного комітету у справах національностей та релігій № 226 від 7
квітня 2005 року було задоволено скаргу ОСОБА_2 на рішення Управління
міграційної служби у місті Києві про відмову особі в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні.

2 червня 2006 року Рішенням № 375
Державний Комітет України у справах національностей та міграцій відмовив в
наданні статусу біженця.

Приймаючи оскаржуване рішення,
Державний комітет України у справах національностей та релігій перевірив
доводи, викладені Позивачем на співбесіді, порівняв їх з його анкетою та
рішенням Управління міграційної служби у місті Києві.

Відповідно до абзацу 5 статті 10
Закону України «Про біженців»№ 2557-III від 21 червня 2001 року (надалі -ЗУ
«Про біженців») статус біженця не надається особі яка вчинила злочин проти миру,
воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у
міжнародному праві; яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння
віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; яка винна у
вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;
стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2 статті 1 цього
Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана біженцем або отримала
притулок в іншій країні; яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу
біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється
на дітей, розлучених з сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали
на території України, а також їхніх нащадків (дітей, онуків).

Під біженцем, відповідно до
положень статті 1 Закону розуміється особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом
цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Зважаючи на Загальнодержавну
програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу,
суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що
надається»від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо
виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати
свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими
та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його
справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність
поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

В судовому засіданні представником
Позивача не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням
вищевикладених критерії про причини, з яких Позивач не може повернутися в
країну своєї громадянської належності. Зважаючи на це та враховуючи інформацію
надану самим Позивачем не підтверджується наявність умов, передбачених абзацом
2 статті 1 Закону.

Таким чином, суд доходить до
висновку, що наявність на Кубі певних переслідувань громадян, не може бути
ствердженням того, що такі переслідування мали місце відносно Позивача.

Посилання представника Позивача на
те, що при поверненні його довірителя на Батьківщину можуть мати місце
обґрунтовані побоювання зазнати переслідування, суд не може прийняти до уваги,
оскільки вони не підтверджуються ніякими достовірними доводами і носять
характер припущення.

Щодо тверджень представника
Позивача про необґрунтованість відмови в наданні статусу біженця, то суд також
не може прийняти їх до уваги, оскільки в рішенні чітко зазначено, що підставою
для відмови є той факт, що ознак переслідування не виявлено, а також Позивачем
не було надано жодних документів чи матеріалів, які б підтверджували наявність
умов для набуття ним статусу біженця та не надано доказів щодо звернення за захистом до компетентних органів країни
походження.

Оскільки Відповідач діяв в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в
тому числі положеннями Закону України «Про біженців», підстави для визнання
його дій неправомірними відсутні.

Таким чином, Позивач не надав суду належних
доказів, як це передбачено частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного
судочинства України, в якій зазначено, що розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а
також частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в
якій зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що обставини, якими обґрунтовуються вимоги Позивача, щодо скасування
Рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції від 2
червня 2006 року № 375 та зобов'язання повторно розглянути справу про надання
статусу біженця - Позивачем не доведено.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи Позивача є
необґрунтованими, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 6, 7, 17, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

П О С Т А Н О
В И В

У задоволенні позовних вимог
Громадянки Куби ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах
національностей та міграції про скасування рішення № 375 від 2 червня 2006 року
та зобов'язання повторно розглянути її справу про надання статусу біженця
-відмовити повністю.

Постанова, відповідно до частини 1
статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого
цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча Суддя
Блажівська Н. Є.

Суддя
Вовк П. В.

Суддя
Цвіркун Ю. І.

Дата складення та підписання постанови в
повному обсязі - 20 листопада 2007 року