Справа № К-674/07
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2007-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2007
року м. Київ

Колегія суддів
Вищого адміністративного суду
України у складі :

Суддів: Бутенка В. І.,

Лиски
Т. О. (доповідач),

Панченка О. І.,

Сороки М. О.,

Штульмана І. В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення м.
Артемівська про стягнення недоотриманих компенсаційних виплат на
оздоровлення, за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Артемівського міського суду Донецької області від 23 червня 2003
року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 березня 2004 року, -

В С
Т А Н
О В И
Л А :

У січні
2003 року ОСОБА_1 звернувся до Артемівського міського суду Донецької області з
позовом до Управління праці та соціального захисту населення м. Артемівська про
стягнення недоотриманих компенсаційних виплат на оздоровлення з урахуванням
змін і доповнень у сумі 2177 грн. за період з 2000 року по 2002 рік.

Рішенням
Артемівського міського суду Донецької області від 23 червня 2003 року,
залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 березня
2004 року, в задоволенні позову відмовлено.

У
касаційній скарзі на рішення Артемівського міського суду Донецької області від
23 червня 2003 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 березня
2004 року ОСОБА_1 ставить питання про
скасування судових рішень в зв'язку з неправильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення про
задоволення позову.

В
обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилається на те, суди,
вирішуючи спір, повинні були застосувати не постанову Кабінету Міністрів
України від 26 липня 1996 року № 836, а ст. 48 Закону України “Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”, оскільки закон має вищу юридичну силу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та
обговоривши доводи касаційної скарги, заперечень на неї, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом
спору в даній справі, є право особи, котра стала інвалідом внаслідок
Чорнобильської катастрофи, на компенсацію (відповідний розмір) на оздоровлення
в період з 2000 року по 2002 рік.

Ухвалюючи рішення, суди першої та апеляційної інстанції
виходили з того, що виплати мають здійснюватися у розмірі, встановленому
постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 “Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”.

Проте з таким висновком погодитися не можна з наступних
підстав.

Законом України “Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” не уповноважено Кабінет Міністрів
України зменшувати конкретні суми компенсацій і допомоги, змінювати розмір
допомоги на оздоровлення, встановлений Законом.

Частиною 1 статті 67 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” було встановлено, що
конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій (передбачених
цим Законом) підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до
зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Не
можна погодитися з тим, що реальні можливості видаткової частини Державного
бюджету у 1996 році, коли Кабінетом Міністрів України було встановлено розмір
виплат на оздоровлення інвалідам третьої групи, що стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, у сумі еквівалентній 21,50 грн., та у 2000 році і
наступних роках були однаковими. Однак лише постановою Кабінету Міністрів
України від 12 липня 2005 р. № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” було збільшено
розмір такої допомоги, зокрема інвалідам третьої групи - до 90 грн.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України,
виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а статтею
75 Конституції встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є
парламент - Верховна Рада України. Конституція не надавала права парламенту
делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім - своїми
нормативно-правовими актами змінювати положення законів.

Встановлений ще в 1996 році постановою Кабінету Міністрів України № 836
розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом багатьох років не змінювався,
незважаючи на постійне збільшення мінімальної заробітної плати, і не відповідає
розміру, встановленому Законами України. Оскільки ні Верховна Рада України,
ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких рішень з цих питань не
приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, застосуванню
підлягає саме ст. 48 Закону України “Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”, а не постанова Кабінету Міністрів України № 836.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної
інстанцій не ґрунтуються на законі.

Згідно
з ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для
скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного
вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції.

Зважаючи на те, що судами першої та апеляційної інстанцій
неправильно застосовані норми матеріального права, однак фактичних даних щодо
реально отриманих позивачем сум щорічної допомоги за 2000 - 2002 роки в
матеріалах справи не міститься, колегія суддів вважає за необхідне скасувати
ухвалені в справі судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду
першої інстанції, у зв'язку з чим касаційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст.ст.
222, 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного
судочинства України, колегія
суддів ,-

У Х В
А Л И
Л А :

Касаційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Артемівського міського суду Донецької області від 23 червня 2003 року та ухвалу
Апеляційного суду Донецької області від 11 березня 2004 року скасувати.

Справу
направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає,
крім випадків, передбачених ст.. 237 КАС України.

Судді :

В.
І. Бутенко

Т.
О. Лиска

О.
І. Панченко

М.
О. Сорока

І.
В. Штульман