Справа № 3/270
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2007-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

вул. Десятинна, 4/6
№ 3/270
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Блажівської Н. Є. при секретарі судового засідання
За участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_1.
Кураченко М. І. (довіреність № 17-09-149 від 3 грудня 2007 року).
За результатами розгляду у
відкритому судовому засіданні адміністративної справи
Громадянина Російської Федерації
ОСОБА_1. (надалі -Позивач)
Управління міграційної служби в
Житомирській області (надалі -Відповідач)
скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії
На підставі частини 3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 7 грудня
2007 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення
постанови у повному обсязі відкладено на 14 грудня 2007 року, про що
повідомлено сторін після проголошення вступної та резолютивної частини
постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог частини 4 статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства України.
Громадянин Російської Федерації
ОСОБА_1. звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовними
вимогами до Управління міграційної служби в Житомирській області про скасування
рішення та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
ОСОБА_1. не згоден з рішенням Управління міграційної служби в Житомирській
області та зазначає, що держава Україна не може надати гарантій безпеки його
особистого життя, не може гарантувати захист основних прав і свобод людини.

Відповідач проти заявлених позовних
вимог заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник Управління міграційної служби в Житомирській області зазначив, що
Позивач не має цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В судовому засіданні 7 грудня 2007
року Позивачем було подано уточнення до позовної заяви. А саме додатково
просить зобов'язати Відповідача надати йому тимчасовий територіальний притулок
та поселити в пункт тимчасового розміщення біженців до виїзду в безпечну країну. Також просить винести
рішення про взаємодію МЗС України у виїзді в безпечну для його життя країну.

Суд розглядає дану справу в межах
уточнених позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали справи,
заслухавши пояснення Позивача та представника Відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків:

Громадянин Російської Федерації
ОСОБА_1., ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, за національністю росіянин, прибув до
України 14 червня 2007 року.

5 липня 2007 року Позивач звернувся
із заявою про надання статусу біженця до Управління міграційної служби в
Житомирській області. В даній заяві, зокрема вказав, що до 1993 року він
проживав в Україні у місті Бердянську і мав громадянство України. З 1993 року
він переїхав на проживання по місцю свого народження і отримав громадянство
Росії. За його словами, через незгоду з політикою, яку проводить Росія, він
хотів вийти з громадянства цієї держави, але це зробити йому не дали місцеві органи державної влади. З 31 серпня 2001
року він знявся з реєстрації, де проживав і тимчасово проживає в монастирях Росії та України.

Під час співбесіди Позивач
категорично відмовився повідомити дані про своїх рідних та близьких також
вказав, що звертався в міграційну службу Київської, Харківської, Одеської і
Запоріжської областей щодо отримання статусу біженця, але йому було відмовлено
в оформленні документів. Позивач вважає, що його переслідували по політичним
мотивам і за його погляди був позбавлений права на працю, соціальний, юридичний
та медичний захист.

Наказом Відділу міграційної служби
в Житомирській області № 34 та повідомленням № 17-79 від 9 липня 2007 року
Позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця. Підставою відмови в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу біженця була відсутність умов
передбачених абзацом 2 статті 1 Закону України «Про біженців»№ 2557-III від 21
червня 2001 року (надалі -ЗУ «Про біженців»).

Під біженцем, відповідно до
положень статті 1 Закону розуміється особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом
цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абзацу 5 статті 10
Закону України «Про біженців»статус біженця не надається особі яка вчинила
злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх
визначено у міжнародному праві; яка вчинила тяжкий злочин неполітичного
характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу
біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації
Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2
статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана
біженцем або отримала притулок в іншій країні; яка до прибуття в Україну з
наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього
абзацу не поширюється на дітей, розлучених з сім'ями, а також на осіб, які
народилися чи постійно проживали на території України, а також їхніх нащадків (дітей,
онуків).

Зважаючи на Загальнодержавну
програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу,
суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що
надається»від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо
виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими
та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його
справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність
поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

В судовому засіданні Позивачем не
надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених
критерії про причини, з яких Позивач не може повернутися в країну своєї
громадянської належності. З цього випливає, що у Позивача відсутні умови,
передбачені абзацом 2 статті 1 Закону.

Згідно із довідкою про країну
походження іноземця та особи без громадянства політична обстановка в Російській
Федерації в цілому стабільна. Напруженою вона залишається лише в Кавказькому
регіоні (Чечні, Дагестані та інших), які на сьогодні контролюються спеціальним
військовим контингентом.

Суд вважає за необхідне зауважити,
що Позивач постійно курсує між Україною і Росією, політичні переконання його
нічим не підтверджуються та громадянином України чи Росії не хоче бути.
ОСОБА_1. їздить по церквам і монастирям України та Російської Федерації лише
для того щоб мати де зупинитись, бо там надають безкоштовний притулок.

Позивач зазначає, що намагається
виїхати в Німеччину, США або Австрію для оскарження дій Російської Федерації
щодо нього. Також вказує на те, що Україна не діє самостійно, є залежною
державою від Росії і лише надавши йому статус біженця, Україна в його очах
реабілітується і тоді б він звернувся за громадянством.

Що стосується тверджень Позивача
про необґрунтованість відмови в наданні статусу біженця, то суд також не може
прийняти їх до уваги, оскільки Позивачем не було надано жодних документів чи
матеріалів, які б підтверджували наявність умов для набуття ним статусу біженця
та не надано доказів щодо звернення за
захистом до компетентних органів країни походження.

Оскільки Відповідач діяв в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в
тому числі положеннями Закону України «Про біженців», підстави для визнання
його дій неправомірними відсутні.

Таким чином, Позивач не надав суду
належних доказів, як це передбачено частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а також частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, в якій зазначено, що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що обставини, якими обґрунтовуються вимоги Позивача, щодо скасування
рішення Управління міграційної служби в Житомирській області про відмову в
оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця - Позивачем не доведено.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи Позивача є
необґрунтованими, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 6, 7, 17, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

П О С Т А Н О
В И В

У задоволенні позовних вимог
-відмовити повністю.

Постанова, відповідно до частини 1
статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого
цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Н. Є. Блажівська

Дата складення та підписання постанови в
повному обсязі - 14 грудня 2007 року