Справа № 2-А-296/2007
Суддя: Тучинська Н.В.
Дата ухвалення: 2007-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-А-296/2007
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2007 року Мурованокуриловецький
районний суд Вінницької області в

складі:
головуючої - судді Тучинської Н.В., при секретарі Хонькович Л.І. з участю представника
відповідача ОСОБА_2.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального захисту населення Мурованокуриловецької
райдержадміністрації про стягнення разової щорічної допомоги, -

встановив:

Позивач у справі до 22
березня 2004 року мав
статус учасника бойових дій і відповідно до ч.5 п.22 ст. 12 Закону України
№3551-ХП від 22.10.1993 року
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» йому щорічно до 5 травня мала
виплачуватися разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за
віком. З 22 березня 2004 року ОСОБА_1 отримав статус інваліда 2 групи Великої
Вітчизняної війни, а із 15 лютого 2006 року і пожиттєво - інваліда 1 групи
Великої вітчизняної війни, і відповідно до ч.7 п.27 ст.13 Закону України
№3551-ХП від 22.10.1993 року «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» йому щорічно до 5 травня мала виплачуватися разова грошова
допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, а з 2006 року - у
розмірі десяти мінімальних пенсій за віком. Оскільки позивачу у 2002-2006 роках
допомога виплачувалася без врахування розміру мінімальної пенсії за віком, з
посиланням на закон про держбюджет, яким занижено розмір допомоги, за цих пять
років йому недоплачено всього 6398,60 гривень щорічної разової грошової
допомоги. За захистом своїх прав ОСОБА_1 з
позовом про стягнення недоплаченої суми щорічної разової допомоги звернувся до
суду.

В судове засідання позивач не з'явився, попередньо подавши заяву про підтримання
позову та про слухання справи у його відсутності (а.с.7).

Представник відповідача позов не визнала і суду пояснила: Виплата допомоги
щорічно до 5 травня
учасникам бойових дій та інвалідам війни здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету, розпорядником яких є Кабінет Міністрів України. Управління
ж є лише розпорядником коштів і бере на себе зобов'язання та проводить видатки
лише в межах бюджетних асигнувань. Вважає, що за цим позовом мають відповідати
Міністерство фінансів та Кабінет Міністрів України.

Розглянувши справу в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов
підлягає до задоволення, виходячи зі слідуючого:

ОСОБА_1 до 22 березня 2004 року мав статус
учасника бойових дій, з 22
березня 2004 року
отримав статус інваліда 2
групи Великої Вітчизняної війни, а із 15
лютого 2006 року і
пожиттєво -інваліда
1 групи Великої
вітчизняної війни (а.с.4) і має право на пільги, передбачені Законом України
№3551-ХП від 22.10.1993 року
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с.3). Зокрема,
відповідно ч.5 п.22 ст. 12 Закону України №3551-ХП від 22.10.1993 року «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» йому щорічно до 5
травня 2003 року включно мала виплачуватися разова грошова допомога у розмірі
п'яти мінімальних пенсій за віком, до травня 2005 року включно відповідно до ч.
7 п.27 ст.13 Закону України №3551-ХП від 22.10.1993 року «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» йому щорічно до 5 травня мала
виплачуватися разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за
віком, а із 2006 року, як інваліду 1 групи відповідно до ч.7 п.27 ст.13 Закону
України №3551-ХП від 22.10.1993 року «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», - десять мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №279
від 13.03.02р., яка набрала чинності з 01.04.02 p.,
мінімальна пенсія за віком у 2002 році складала 47 гривень 30 копійок;
відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №279 від 13.03.02р. мінімальна
пенсія за віком у 2003 році складала 47 гривень 30 копійок; відповідно до
Закону України № 1058-1У від 09.07.2003 року «Про загальнообов' язкове державне
страхування» мінімальна пенсія за віком у 2004 році складала 92 гривні 45
копійок; відповідно до Закону України №2291-1У від 23.12.2004 року «Про
внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування»
та Закону України №2505-1У від 25.03.2005 року «Про внесення змін до Закону
України «Про державний бюджет України на 2005 рік» мінімальна пенсія за віком у
2005 році складала 332 гривні; відповідно до Закону України №3235-1У від
20.12.2005 року «Про державний бюджет України на 2006 рік» мінімальна пенсія за
віком у 2006 році складає 359 гривень.

2

Таким
чином, з урахуванням цих розмірів мінімальних пенсій за віком та
ч.5 п.22 ст.12 і ч.7 п.27 ст.13 Закону України №3551-ХП від 22.10.1993 року «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ОСОБА_1 мало б бути
виплачено щорічної грошової допомоги: у 2002
році - 236 гривень 50 копійок (47,3 х 5), у 2003 році - 236 гривень 50 копійок (47,3 х 5), у 2004 році - 739 гривень 60 копійок (92,45 грн. х 8), у 2005 році - 2656 гривень (332 грн. х 8), у 2006 році - 3590 гривень (359 грн. х 10), а всього за
остані п'ять років 7458 гривень 60 копійок.

Відповідно до довідки Управління праці та соціального
захисту населення Муровано-куриловецької райдержадміністрації №01-4/465 від 12.02.2007 року (а.с.5),
позивачу виплачено щорічної грошової допомоги до Дня перемоги в сумах: за 2002 рік - 80 гривень, за 2003 рік - 90 гривень, за 2004 рік - 160 гривень, за 2005 рік - 330 гривень, за 2006 рік - 400 гривень, а
всього за пять років 1060 гривень. Отже,
недоплачена сума щорічної допомоги ОСОБА_3 складає 6398 гривень 60 копійок (7458,60 грн. -1060 грн.).

Суд не приймає до уваги пояснення представника відповідача в тій частині,
що головним Законом, яким керується в своїй роботі Управління праці та
соціального захисту населення, є закони про держбюджет на відповідні роки, а
цими законами визначені конкретні зменшені розміри щорічної допомоги учасникам
бойових дій. Основним Законом України є Конституція України, про що записано у
преамбулі до неї та зафіксовано у ст.8 Конституції України. Відповідно до ч.2
ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до
чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і
свобод. Отже, з врахуванням цих положень Конституції України, а також рішення
Конституційного Суду №20-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, яким визнано
неконституційними положення ст.44 Закону України «Про державний бюджет на 2004
рік» про встановлення розміру щорічної разової допомоги, слід визнати
неправомірними дії відповідача по виплаті позивачу допмоги в розмірі, нижчому
від встановленого ч.5 п.22 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».

Заперечення представника відповідача щодо належності його до цього статусу
не відповідає і суперечить вимогам постанови Кабінету Міністрів України №486 від 11.04.2002 року «Про
забезпечення виплати у 2002
році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постанови Кабінету Міністрів
України №425 від 31.03.2003 року «Про
забезпечення виплати у 2003
році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статті 17-1 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якими
встановлено, що виплату разової грошової допомоги здійснює орган праці та
соціального захисту населення.

Суд, враховуючи вік та стан здоров'я позивача, його
юридичну необізнаність, вважає, що слід задоволити клопотання про поновлення
строку звернення до суду з цим позовом (а.с.6). Крім того, відповідно до ч. 2
ст. З Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають
зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за
свою діяльність, забезпечення прав є головним обов'язком держави. Таким чином, відмовивши
в поновленні строку позовної давності, суд обмежить гарантовані державою
Україна соціальні гарантії учаснику бойових дій. Отже, суд вважає поважною
причину пропуску позивачем строку для звернення до суду з адміністративним
позовом, а тому на підставі ч. 2 ст. 100 КАС України задовільняє клопотання про
його поновлення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 22 Конституції України, ст.ст. 2, 12, 17-1, 22 Закону України
№3551-ХП від 22.10.1993 року
«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України
№1058-1У від 09.07.2003 року
«Про загальнообов'язкове державне страхування», Законом України №2291-1У від 23.12.2004 року «Про
внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування»
та Законом України №2505-1У від 25.03.2005
року «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік», Закону
України №3235-1У від 20.12.2005
року «Про державний бюджет України на 2006
рік», рішенням Конституційного Суду №20-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, ст.ст.9, 10, 11, 94, 100, 102, 159, 161, 163 КАС
України, суд, -

постановив:

Позов
задоволити. Поновити строк звернення до суду із цим позовом. Стягнути із
Управління праці та соціального захисту населення Мурованокуриловецької
райдержадміністрації (МФО-802015, код-03191839, р/р 0379 ГУДКУ у
Вінницькій області) на користь ОСОБА_1 недоплачені суми щорічної разової
грошової допомоги за 2002- 2006 роки всього 6398 (шість тисяч триста дев'яносто
вісім) гривень 60 копійок.

Заяву про апеляційне оскарження постанови суду може бути
подано протягом десяти днів з дня її проголошення. Протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження сторони можуть подати апеляційну скаргу
на постанову суду.