Справа № 2-а-515/07
Суддя: Білюнас В.Ю.
Дата ухвалення: 2007-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-515/07
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05
листопада 2007 року Ялтинський міський суд Криму

в складі : головуючого
судді - Білюнас В.Ю.

при секретарі - Меметові Е.М.,Стенька М.П.

за участю адвоката- ОСОБА_1.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду
міста Ялта цивільну справу за позовом ОСОБА_2до Управління
санаторно-курортних установ в АР Крим Державного управління справами про визнання незаконним
та скасування наказу
про звільнення з посади, та стягнення середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач, звернулась до суду з позовною заявою і уточнивши свої
позовні вимоги, просить скасувати приказ №108-лс від 07.06.06 року, на підставі
якого вона була незаконно звільнена з роботи, а також просить з управління санаторно-курортних
установ стягнути заробітну платню за час
вимушеного прогулу з 07 липня 2006 року по 27 липня 2007 року у сумі 35771,08
гривень. Позов мотивований тим, що наказом начальника управління санаторно-курортних установ в АР Крим Державного управління справами від 07 червня 2006 року наказом № 108/лс вона була
звільнена з посади на підставі ст. 40 п.
1 КЗпП Ураїни. Позивач вважає, що вказаний наказ є незаконним та підлягає
скасуванню з наступних підстав, тому що при звільненні вона мала переважальне
право на залишення на роботі, оскільки одна в родині працює, самотня мати і має
на утриманні неповнолітню дочку, їй не була запропонована інша вакантна посада, вона мала перевагу на залишення на роботі відносно
інших робітників. Адміністрація не дотримала вимог ст. 42 КЗпП, та не врахувала її переважне право на залишення
на роботі.

Представник відповідача в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, заперечувала проти позову з тих підстав, що звільнення
проведено відповідно до діючого трудового законодавства України, законно та
обґрунтовано, був
проведений повний розрахунок.
Профспілкова організація не розглядала питання
відносно позивачки, оскільки вона по її заяві була 22.03.06 р. виключена
з членів профспілки, тому отримувати згоду на звільнення з підстав ст. 40 ч. 1 КЗпП України відповідно до вимог ст. 43
КЗпП обов'язковим не було, також вона була ознайомлена зі списком вакантних
посад, що підтверджує складений акт від 07.04.06 року.

Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши сторони та їх предстаників,
вважає, що вимогі підлягають задоволенню.

На
підставі наказу № 130/лс від 07 липня
2004 року,
ОСОБА_2. була призначена на
посаду завідуючої
сектором матеріально-технічного
забезпечення адміністративно-господарського відділу Управління санаторно-курортних
закладів в Автономній Республіці Крим Державного управління справами з 07 липня 2004 року,
присвоєний 7 ранг ІІІ категорії державного службовця (л.с.10,14).

Статтею
30 Закону України „Про державну службу” встановлено, що державна служба
припиняється як за спеціальними підставами, так й за загальними, передбаченими
Кодексом законів про працю України.

Наказом
Управління санаторно-курортних закладів в АРК ДУС в АР Крим № 108/лс від 7 червня 2006 року, ОСОБА_2.
була звільнена з посади завідуючої сектором
матеріально-техничного забезпечення адміністративно-господарського
відділу з 7 червня 2006 року, у зв'язку зі скороченням чисельності штатів за п.
1 статті 40 КЗпП України.

У
відповідності до статті 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України, трудовий договір, укладений
на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані власником або уповноважений ним органом у
випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або
перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності
або штату працівників.

Як
зазначено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада
1992 року „Про практику розгляду трудових спорів”, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням
за п. 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце
зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності
або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом
норм законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази щодо змін
в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від
переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи попереджувався
він за два місяці про наступне вивільнення.

Скорочення
посади завідуючої сектором
матеріально-техничного забезпечення адміністративно-господарського
відділу Управління санаторно-курортних закладів ґрунтувалося на наказі
Управління санаторно-курортних закладів за № 54/лс від 5 квітня 2006 року „Про
скорочення чисельності штатів та звільнення співробітників Управління
санаторно-курортних закладів в АРК”, а також розпорядженні керівника Державного
управління справами „Про підвищення ефективності діяльності Управління
санаторно-курортних закладів в Автономній Республіці Крим” (л. с .36,38).

Позивачку
за її особистою заявою від 2 березня 2006 року згідно протоколу засідання
профспілкового комітету від 22 березня 2006 року було виключено зі складу
профспілкової організації Управління санаторно-курортних закладів (л.с.52-54).

На
підставі наказу № 54/лс від 05.04.06 року «Про скорочення штатної чисельності і
вивільнення співпрацівників Управління
санаторно-курортних закладів»,
адміністрація повинна була скласти комісію з метою вивчення робітничих і
професійних якостей, рівня кваліфікації і продуктивність праці вивільняемих
робітників. В наказі вказано, що в 3-х денний строк з моменту складання наказу,
слід ухвалити список співпрацівників, маючих переважне право на залишення на
роботі в Управлінні санаторно-курортних закладів з запропонуванням вакантних
посад відповідно нового штатного розпису (л.с.36-37). Ці обов′язкові вимоги наказу, адміністрацією виконані не були в повному
обсязі.

Про наступне звільнення позивачку було
попереджено 06 квітня 2006 року за два місяці, однак їй не була запропонована
інша робота по існуючому списку вакантних посад, відсутня її підпис на даному
списку, а також позивач категорично підтверджувала, що не була ознайомлена з
списком вакантних посад, цей факт також у судовому засіданні підтвердили і
допитані свідки: ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5., які підтвердили, що вивільняемим
робітникам не надавався для
ознайомлення список вакантних посад, а також не існувала комісія, на якої
розглядалися виробничі якості
робітників, така комісія не була організована і не діяла на підприємстві, тому
робітникам не пропонувалась інша робота, не розглядались питання про
забеспечення чи переведення на іншу роботу ОСОБА_2.,, їй не було запропоновано
працевлаштування за переліком вільних вакансій, відсутні дані , що позивач
відмовився від працевлаштування на вільні вакансії, тобто вимоги ст. ст. 40 ч.
3, 42, 49-2 КЗпП України не були дотримані.

Суд
вважає, що заслуговує уваги доводи позивачки про порушення відповідачем правил
про переважне право на залишення на роботі. Згідно ст. 42 КЗоТ України
переважним правом на залишення на роботі за рівних умов продуктивності праці і
кваліфікації перевага в залишенні на роботі віддається: обличчям, в сім'ї яких
немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному
підприємстві.

Судом встановлено,
що ОСОБА_2.. проживає удвох з неповнолітньою дочкою, і інших
працівників в сім'ї немає. Крім того, має тривалий стаж роботи на підприємстві
(л.с.4,8,10-15). Позивачкою ініційований спір з приводу незаконного звільнення
з публічної служби, протиправності рішення суб'єкта владних повноважень, з
наданням доказів на підтвердження обставин
за ст. 42 КЗпП України, які надають переважне право на залишення на роботі.

Таким
чином, суд дійшов висновку, що звільнення було здійснене без дотриманням
законодавства, що регулює звільнення працівника, і є неправомірним.

При рішенні питання про наявність достатніх
підстав визнати порушення адміністрації при рішенні питання про звільнення
позивачки, суд не взяв до уваги ту обставину, що відповідачем був складен акт
від 07.04.06 року про відмову позивачки знайомитись зі списком вакантних посад,
оскільки ні позивач, ні допитані свідки не підтверджували цю обставину, а
відповідач не надав осіб, яки його підписали, щоб допитати їх в якості свідків.

При таких обставинах суд вважає,
що підстав для звільнення позивача по п.1 ст.40
КЗоТа України у відповідача не було,
однак ураховуя, що в цей час вона працює на іншому підприєстві, підстав для
поновлення на попередню роботу не виникає.

Суд
приймає до уваги, що після звільнення позивач
була безробітня, знаходилась на обліку у державному центрі зайнятості,
не мала можливості працевлаштуватись.

У
відповідності п.3 ст.235 КЗОТа України, у разі визнання
формулювання причин звільнення неправильним або не відповідним чинному
законодавству, у випадках коли це не вабить відновлення працівника на роботі, орган розглядаючий трудовий спор зобов'язан змінити
формулювання і вказати в рішенні причини
звільнення в точній відповідності з
формулюванням чинного законодавства.
Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало трудовлаштуванню працівника орган розглядаючий трудовий спор
одночасно приймає рішення про виплату
йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах передбачених трудовим
законодавством.

Стосовно
позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
суд зауважує, що оскільки була неправомірно звільнена, підлягає задоволенню,
однак треба прийняти до уваги і доходи, які за цей час мала позивачка.
Розрахунок складається з періоду черня 2006 року до липня 2007 року і
складає 35771,08 гривень, правільність
розрахунку також в судовому засіданні підтвердив і прідставник відповідача.
Дійсність та правильність зазначених розрахунків не викликає сумнівів суду.
Такі розрахунки є письмовими доказами у справі, яким суд дає належну оцінку.
Суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, але не більше як за один рік, суд, беручи до уваги
розрахунок, здійснений відповідачем.

Суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає
стягненню так само середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 07.06 2006 року по 27.07.2007 рік, що складає 35771 гр.08 коп
(л.с.114-116)

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 1, 2, 30 Закону України „Про
державну службу”, ст. ст. 40 ч. 1 п. 1, 42, 43, 49-2, 235 Кодексу законів про
працю України, ст. ст. 2, 7-12, 17, 71, 72, 94, 122, 138, 159, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, суд

П О
С Т А Н О В И В :

Адміністративний
позов ОСОБА_2- задовольнити.

Визнати
незаконним та скасувати наказ Управління санаторно-курортних
установ в АР Крим Державного управління
справами № 108/лс від 07 червня 2006 року
щодо звільнення ОСОБА_2у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників за ст. 40 ч. 1 п. 1
КЗпП України з посади завідуючій сектором матеріально-техничного
забезпечення адміністративно-господарського відділа.

Стягнути
з Управління санаторно-курортних закладів в Автономній Республіці Крим
Державного управління справами на користь ОСОБА_2суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 7 червня 2006 року в
розмірі-
35771 ( тридцать пґять тисяч
сімсот сімдесят одна ) гривню
08 коп.

Стягнути з Управління санаторно-курортних
установ в АР Крим Державного управління справами у дохід держави суму судових
витрат, що складається з судового збору, у розмірі - 357 (триста п'ятьдесят
сім) гривень.

Заява про
апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається до Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим через Ялтинський міський суд як адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складання постанови у
повному обсязі відповідно до ст. 160 ч. 3 КАС України - з дня складання
постанови в повному обсязі.

Апеляційна
скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження, а також може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо скаргу подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

СУДДЯ -