Справа № 2-а-14664/2007
Суддя: Гонтарук В.М.
Дата ухвалення: 2007-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» грудня
2007 року м.
Вінниця

Вінницький окружний
адміністративний суд

в
складі: головуючого судді Гонтарука В.М.

при секретарі Зелінській І.В.

позивача ОСОБА_1

представника
відповідача Євчук Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці
адміністративну справу за позовом ОСОБА_1
до Управління МВС України у Вінницькій області про скасування наказів, зміну
підстав звільнення, стягнення компенсації за невикористані дні щорічної
відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд -

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов ОСОБА_1 до Управління МВС України у
Вінницькій області про скасування наказів, зміну підстав звільнення, стягнення
компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за
час затримки розрахунку.

Позов мотивовано тим, що в
період з 2001 року по 2007 рік позивач проходив службу в органах внутрішніх
справ. З 2005 року перебував на посадах середнього начальницького складу в
Жмеринському РВ УМВС України у Вінницькій області (далі - Жмеринський РВ).

16 січня 2007 року, під час перебування на лікарняному, ОСОБА_1 було направлено
рапорт на ім'я начальника Жмеринського РВ про звільнення його за власним
бажанням, у зв'язку з переїздом на постійне проживання до м. Києва з 19 січня
2007 року. У зазначеному рапорті позивачем було вказано прохання вважати
останнім робочим днем, останній день його лікарняного, тобто 19 січня 2007
року, при цьому зазначивши, що для отримання розрахунку та належно оформленої
трудової книжки, позивач 20.01.2007 року з'явитись до Жмеринського РВ.

До рапорту позивачем додано копію квитка від станції Жмеринка до станції
Київ (№416614), копію листка непрацездатності №072106 від 11.12.2006 року та
копію листка непрацездатності №144442 від 10.01.2007 року. Даний рапорт
позивачем відправлено на адресу начальника Жмеринського РВ 16 січня 2007 року
поштою з описом вкладеного, рекомендованим листом, що підтверджується описом
від 16.01.2007 року та фіскальним чеком від 16.01.2007 року.

Таким чином, позивач вважає, що ним було завчасно направлено рапорт, а
саме, за три дні до дати коли мав намір звільнитись.

Однак,
ні 20 січня 2007 року, ні в наступні дні ОСОБА_1 трудової книжки та розрахунку
не отримав, у зв'язку з відсутністю працівника кадрового апарату. Тому,
26.01.2007 року позивач змушений був звернутися до начальника УМВС України у
Вінницькій області із заявою щодо вищенаведених фактів та можливості
розрахуватися за власним бажанням.

02.02.2007
року позивач з'явився на засідання кадрової комісії Жмеринського РВ, однак ОСОБА_1 не був
розрахований, а лише повідомлений, що йому потрібно їхати в м. Вінницю до Управління
Міністерства внутрішніх справ.

В УВМС
України у Вінницькій області ОСОБА_1 також не був розрахований, а лише проінформований, що про результати
розгляду його питання буде повідомлений додатково.

На
початку квітня 2007 рокуОСОБА_1 листом УМВС України у Вінницькій області
повідомлено про те, що на виконання наказу начальника УМВС від 0З.03.2007 року
№119, наказом начальника Управління МВС України у Вінницькій області від 29
березня 2007 року №70 о/с його звільнили з посади старшого оперуповноваженого
відділення карного розшуку Жмеринського РВ по статті 64 п. «є» Положення про
проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за
порушення дисципліни) з 29 березня
2007року. У листі також пропонувалось з'явитись у відділ комплектування УРП
УМВС (каб. 69) для отримання трудової книжки, довідки №2268 (взамін військового
квитка), витягу з наказу про звільнення та проведення відповідного розрахунку.

10.04.2007 року в УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_1 видали
вищевказані документи, але розрахунок не провели. Кошти позивачу надійшли лише
26 квітня 2007 року.

Позивач вважає звільнення його за грубе порушення дисципліни незаконним,
виходячи з наступного.

Відповідно до Конституції України, він має гарантовані конституцією права
щодо звільнення за власним бажанням зі служби з органів внутрішніх справ у
зв'язку з переїздом до іншого місця мешкання.

Крім того, ч.1 ст. 38 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення за
власним бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, власник або
уповноважений ним орган, зобов'язаний розірвати трудовий договір у строк, про
який попросив працівник. Оскільки 20 січня 2007 року позивач мав намір
переїхати на постійне проживання до м. Києва, в зазначеному рапорті просив
звільнити його з ОВС з 19.01.2007 року. Саме з указаної дати вважав себе
звільненим.

В Розділі 7 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким
складом органів внутрішніх справ Української РСР (далі - Положення) не
передбачено, що особи рядового і начальницького складу можуть бути звільнені за
власним бажанням з підстав переїзду на інше місце проживання. В свою чергу пп.
«є» п. 63 Положення передбачає, що звільнення за власним бажанням допускається
при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.
Отже, даний підпункт на думку ОСОБА_1 передбачає звільнення за власним бажанням
з наявності поважних причин, але ці причини не конкретизовані. Тому переїзд на
інше місце проживання, з об'єктивних причин, є причиною неможливості виконання
службових обов'язків.

Конституції України та діючому законодавству суперечить п. 68 Положення,
який зазначає, що особи рядового і начальницького складу, які виявили
бажання звільнитися зі служби за особистим проханням,
попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними
рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають, рапорт
за командою.

А намір ОСОБА_1 переїхати на постійне проживання до іншого міста,
відповідає конституційному праву громадянина на вільний вибір місця проживання.

Оскільки п. 68 Положення обмежує конституційне право позивача, враховуючи
положення КЗпП України, згідно якого особи, які розривають трудовий договір за
власним бажанням з підстав переїзду до іншого місця проживання не обмежені
жодними часовими рамками і самі мають право вказати дату звільнення, тому слід
керуватись ст. 38 КЗпП України.

Разом з тим, ОСОБА_1 вважав себе
звільненим з органів внутрішніх справ з 19 січня 2007 року, тому дисциплінарне
стягнення на позивача накладено неправомірно. Як зазначено в наказі про
звільнення ОСОБА_1 - порушення дисципліни виявилось в невиході на роботу без
поважних причин. Однак, позивач вважає, що зазначене не відповідає дійсності,
оскільки в рапорті ним чітко було зазначено дату звільнення та вказано причину
звільнення.

Крім того, відповідно до ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх
справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-ІУ,
звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як
вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

В наказі УМВС України у Вінницькій області №119 від 03.03.2007 року не
міститься жодних фактів порушення позивачем дисципліни під час проходження
служби. При проходженні служби на ОСОБА_1 дисциплінарні стягнення не
накладались, про що свідчить відсутність у послужному списку відомостей про
накази, якими його притягали до дисциплінарної відповідальності, натомість,
позивача неодноразово заохочували, про що є записи у його послужному списку.

Таким чином, в наказі УМВС України у Вінницькій області №119 від 03.03.2007
року, вважає позивач, навмисно та неправдиво зазначено про його несумлінність
при виконанні службових обов'язків та про те, що він не виконував вимоги
нормативних актів, що регулюють діяльність органів внутрішніх справ.

В вищеназваному наказі зазначено, що на службу ОСОБА_1 виходив з 20 по 25
січня 2007 року. Однак, таке твердження не відповідає дійсності, оскільки на
службу позивач не приходив, а лише з'являвся до Жмеринського райвідділу з метою
отримати трудової книжки та розрахунку. Це підтверджується, також, листом від
26 січня 2007 року, який позивач направив на ім'я начальника УМВС України у
Вінницькій області. Крім того, відповідно до ст. 14 Дисциплінарного статуту
органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого
2006 року №3460-1У, за кожне порушення службової дисципліни накладається лише
одне дисциплінарне стягнення.

Отже, відповідачем неправомірно видано два накази від 03.03.2007 року №119
та від 29 березня 2007 року №70 о/с, які стосуються звільнення ОСОБА_1 В
першому наказі взагалі не вказана дата звільнення і лише у другому зазначено,
що позивача звільнили з 29 березня 2007 року. Таким чином, порушено і сам
порядок накладення дисциплінарних стягнень, що визначено Дисциплінарним
статутом органів внутрішніх справ України.

На законність своїх посилань позивач обґрунтовує нормами Конституції
України, що підтверджується Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від
01.11.1996 року (далі - Постанова).

В п. 2 Постанови зазначено, оскільки Конституція України, як зазначено в її
ст. 8, мас найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при
розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого
нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх
необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення
мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не
суперечить їй.

В п. 2 абз. З цієї ж Постанови вказано, що суд безпосередньо застосовує
Конституцію у разі коли закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи
прийнятий після цього, суперечить їй.

В абз. 4 п. 2 Постанови вказано, що якщо зі змісту конституційної норми
випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при
розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на
Конституції і не суперечить їй.

В абз.2 п.З Постанови вказано, що суд може на
підставі ст. 144 Конституції визнати такими, що не відповідають Конституції чи
законам України, рішення органів місцевого самоврядування, а на підставі ст.
124 Конституції - акти органів державної виконавчої влади: міністерств,
відомств, місцевих державних адміністрацій тощо. Звернення до Конституційного
Суду України в такому разі не вимагається.

Крім того, позивач вважає, що детального аналізу та вивчення потребує і
твердження відповідача, яке міститься в листі вих. 2/Г-4 від 07.03.2007року,
про те, що відповідно до роз'яснення Верховного суду України № 1-4/83 від 23.03.1998
року, проходження служби рядового і начальницького складу органів внутрішніх
справ України регулюється не Кодексом законів про працю України, а
законодавством про ці органи, в тому числі Законом України «Про міліцію»,
Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР.

ОСОБА_1 звертає увагу, що дане роз'яснення Верховного Суду України
стосується конкретних правовідносин, а саме тих, які регулюються ст.ст. 44. 49
КЗпП України, Законом України «Про охорону праці» і Правилами відшкодування
власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом
шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням
ним трудових обов'язків. Отже, дане роз'яснення не може бути застосоване до
правовідносин пов'язаних зі звільненням з ОВС.

На підставі вищенаведеного, позивач просить суд:

1. Скасувати наказ Управління МВС України у Вінницькій області №119 від
03.03.2007 року, як незаконний;

2. Скасувати наказ
Управління МВС України
у Вінницькій області
№70 о/с від 29.03.2007 р. в частині звільнення
ОСОБА_1 за порушення дисципліни;

3. Зобов'язати Управління МВС України у Вінницькій області звільнити
ОСОБА_1 за власним бажанням з 10.04.2007 року;

4. Внести зміни в послужний список
ОСОБА_1, якими замість звільнення його за порушення дисципліни записати
звільнений за власним бажанням;

5. Оголосити постанову суду про скасування звільнення ОСОБА_1 за порушення
дисципліни перед особовим складом Управління МВС України у Вінницькій області.

В судовому засіданні позивач, змінив резолютивну частину позовної заяви і
просив суд не розглядати п.6, а саме питання стягнення з відповідача моральної
шкоди в сумі 5000 грн. Свої позовні вимоги із змінами позивач підтримав,
мотивуючи їх обставинами, що викладені в позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнала. В обґрунтування заявленого суду
пояснила наступне.

Відповідно
до роз'яснення Верховного Суду України №1-4/83 від 23.03.1998 року, проходження
служби рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ
України регулюється не Кодексом законів про працю
України, а законодавством про ці органи, в тому числі Законом України «Про
міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів
України від 29.07.1991 року №114(із змінами), відомчими нормативними актами та
наказами.

Згідно п. 68 вищевказаного Положення про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів внутрішніх справ України, особи рядового і
начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим
проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте
ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають
рапорт за командою.

Вищезазначені особи повинні виконувати свої службові обов'язки в повному
обсязі до прийняття остаточного рішення керівництвом органу внутрішніх справ,
яке має право приймати на службу та звільняти зі служби в ОВС, а саме - до
видання наказу по особовому складу про звільнення.

Представник відповідача зазначила, що посилання позивача на підпункт «є»
пункту 68 Положення щодо поважної причини його звільнення із служби не
відповідає дійсності, так як переїзд на інше місце проживання не відноситься ні
вказаним Положенням, ні іншим нормативно-правовим актом чи законодавчою базою
України до поважної причини.

Також, представник відповідача в судовому засіданні заявила, що ОСОБА_1,
навчаючись в Запоріжському юридичному інституті МВС України підписав договір,
згідно якого він як молодий спеціаліст зобов'язаний після випуску пройти службу
в УМВС України у Вінницькій області протягом трьох років.

Крім того, враховуючи те, що ОСОБА_1 є молодим спеціалістом, його
звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням, відповідно до
вказівки МВС від 02.07.2002 року № 5870/Гн, необхідно було погодити з МВС
України.

30.01.2007 року ОСОБА_1 був ознайомлений зі змістом п.68 «Положення про
проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
України», а саме про те, що особи рядового і начальницького складу, які виявили
бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого
начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за
три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Після
ознайомлення з вказаним листом, ОСОБА_1 знаючи порядок звільнення, на службу не
вийшов чим грубо порушив службову дисципліну. По факту не виходу позивача на
службу було проведено службову перевірку, яка підтвердила вищезазначений факт.

Враховуючи вищенаведене, у зв'язку з грубим порушенням позивачем службової
дисципліни, яке виразилось у невиході на службу без поважних причин,
оперативним наказом начальника Управління від 03.03.2007 року №119 ОСОБА_1
притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів
внутрішніх справ по ст. 64 п. «є» Положення за порушення дисципліни.

Наказом начальника УМВС України у Вінницькій області по особовому складу
від 29 березня 2007 року №70 о/с, згідно Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів
МВС у запас Збройних Сил по статті 64 пункту «е» за порушення дисципліни
лейтенанта міліції ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого відділення карного
розшуку Жмеринського районного відділу Управління МВС України у Вінницькій
області з 29.03.2007 року.

Враховуючи викладене вище, представник відповідача вважає, що накази
начальника Управління МВС України у Вінницькій області №119 від 03.03.2007 року
та № 70
о/с від 29.03.2007 р. в частині
звільнення ОСОБА_1 за порушення дисципліни є законними, а тому в позові слід
відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані в їх
обґрунтування докази суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити з огляду
на наступне.

Лейтенант міліції ОСОБА_1 наказом начальника УМВС України
у Вінницькій області №120 о/с від 07.07.2006 року був
призначений на посаду старшого оперативного уповноваженого ВКР Жмеринського РВ
УМВС. При цьому, з урахуванням Закону України «Про міліцію», ОСОБА_1 було
прийнято присягу.

При навчанні в Запоріжському юридичному інституті МВС України ОСОБА_1 підписав договір, в якому було обумовлено порядок, строки
проходження ним служби в органах внутрішніх справ як молодого спеціаліста та
звільнення з ОВС.

З
11.12.2006 року по 19.01.2007 року позивач перебував на лікарняному. В указаний
період ОСОБА_1 написав рапорт про звільнення його з
ОВС за власним бажанням, в якому зазначив, що останнім днем служби вважати 19
січня 2007 року. Рапорт був направлений поштою в канцелярію Жмеринського РВ
УМВС, де зареєстрований 22.01.2007 року.

Відповідно
п.68 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС та
порядку звільнення з ОВС молодих спеціалістів, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114(із змінами), особи рядового і начальницького складу, які виявили
бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника
органу внутрішніх справ
про прийняте ними рішення не
пізніше як за три місяці до
дня звільнення, про що
подають рапорт за командою.

Вищезазначені особи повинні виконувати свої службові обов'язки в повному
обсязі до прийняття остаточного рішення керівництвом органу внутрішніх справ,
яке має право приймати на службу та звільняти зі служби в ОВС, а саме - до
видання наказу по особовому складу про звільнення.

Судом встановлено, що на службу ОСОБА_1 виходив з 20 по 25 січня 2007 року,
де з ним проводились бесіди керівництвом Жмеринського РВ щодо з'ясування причин
його звільнення з ОВС. Під час бесід йому було доведено вимоги п.68
вищезазначеного Положення.

Однак, не зважаючи на проведену з ним розяснювальну роботу, з 26.01.2007
року ОСОБА_1 на службу не виходив, чим грубо порушив службову дисципліну. Від
дачі письмового пояснення щодо свого невиходу на службу ОСОБА_1 керівництву ОВС
- відмовися.

30.01.2007 року ОСОБА_1 був запрошений до УРП УМВС України у Вінницькій
області з приводу свого звернення щодо звільнення його з органів внутрішніх
справ за власним бажанням, де йому повторно було доведено під підпис вимоги ст.
68 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС та
порядок звільнення з ОВС молодих спеціалістів, до яких він відноситься.

По факту невиходу на службу ОСОБА_1 керівництвом Жмеринського РВ УМВС було
проведено службове розслідування, яким встановлено, що він не виходив на службу
без поважних причин.

У зв'язку з грубим порушенням ОСОБА_1 службової дисципліни, яке виразилось
у невиході на службу без поважних причин, оперативним наказом начальника
Управління МВС України у Вінницькій області №119 від 03.03.2007 року його було
притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів
внутрішніх справ України по ст. 64 п. «є» Положення за порушення дисципліни, а
наказом начальника Управління МВС України
у Вінницькій області
по особовому складу №70 о/с від 29.03.2007 р. звільнено його з 29
березня 2007 року.

В
судовому засіданні було встановлено, що з 07.07.2006 року, тобто з моменту
призначення ОСОБА_1 на посаду старшого оперативного уповноваженого відділення
карного розшуку Жмеринського РВ УМВС, він перебував на публічній службі,
загальними ознаками якої є професійна діяльність осіб, які її обіймають, та яка
здійснюється на основі Конституції України, законів та інших
нормативно-правових актів.

В
силу ст. 18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходження служби в міліції
регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ,
затверджуваним Кабінетом Міністрів України

За вказаних вище обставни, суд дійшов висновку, що наказ начальника
Управління МВС України у Вінницькій області №119 від 03.03.2007 року є
законним, оскільки молоді спеціалісти, до яких відноситься і ОСОБА_1, з
урахуванням норм п. 68 Положення про проходження служби рядовим та
начальницьким складом ОВС та порядок звільнення з ОВС молодих спеціалістів
повинні виконувати свої службові обов'язки в повному обсязі до прийняття
остаточного рішення керівництвом органу внутрішніх справ, яке має право
приймати на службу та звільняти зі служби в ОВС, а саме - до видання наказу по
особовому складу про звільнення. Однак, ОСОБА_1 порушено службову дисципліну
шляхом не виходу його на роботу. Вказане підтверджується як матеріалами справи,
так і поясненнями представника відповідача та самого позивача.

За невиконання урочистого зобов'язання посадової особи, порушення службової
дисципліни, неналежне виконання службових обов'язків, що було допущено з боку
ОСОБА_1, законно та обґрунтовано застосовано дисциплінарну відповідальність
публічного посадовця, що передбачено спеціальним законодавством про ці органи,
в тому числі Законом України «Про міліцію» та нормативно-правовими актами
служби в органах внутрішніх справ, а не Кодексом законів про працю України,
який не поширюється на вказані правовідносини.

Відповідно до
ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі вищенаведеного, суд приходить
до висновку відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до
Управління МВС України у Вінницькій області про скасування наказів, зміну
підстав звільнення, стягнення компенсації за невикористані дні щорічної
відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Керуючись ст. ст. 70, 71, 79, 86, 94, 112, 136,
158, 163, 167, 254, 255, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні
позову ОСОБА_1 до Управління МВС України у Вінницькій області про скасування
наказів, зміну підстав звільнення, стягнення компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити.

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10
днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом
подачі заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про
апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної
інстанції через суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано
заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,
встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає
сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя. /підпис/.

Копія вірна.

Суддя:

Секретар: