Справа № К-1188/07
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2007-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2007 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Смокович М.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Штульмана І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи
за касаційними скаргами ОСОБА_1та ОСОБА_2 - представників позивачкиОСОБА_3и на
ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2006 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2006 року у
справі за позовомОСОБА_3 и до Шевченківської районної адміністрації Львівської
міської ради, третя особа ОСОБА_4, про визнання протиправним рішення
опікунської ради, -

встановила:

В серпні 2006 року ОСОБА_3
звернулася до суду з адміністративним позовом до опікунської ради
Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання
нечинним рішення від 20.07.2006 року №25 про визначення тимчасового місця
проживання малолітньої ОСОБА_4

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Львова від 09 жовтня 2006 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного
суду Львівської області від 11 грудня 2006 року, провадження у зазначеній
справі було закрито у зв'язку з наявністю спору, що виникає із сімейних
правовідносин, який виключає можливість розгляду справи в порядку
адміністративного судочинства.

В касаційних скаргах представники
позивачки, посилаючись на порушення судами обох інстанцій Конституції України
та норм процесуального права, просять ухвалені по справі судові рішення
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача,
проаналізувавши правильність застосування судами норм процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Закриваючи провадження у справі,
суд першої інстанції виходив з тих міркувань, що опікунська рада, створена при
Шевченківській районній адміністрації, в силу повноважень наданих їй Правилами
опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України
у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони
здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26
травня 1999 року та Положення про опікунську раду Шевченківської районної
адміністрації, затвердженого 22.01.2004 р., не наділена владними управлінськими
функціями в розумінні ч.1 ст. 2 КАС України, виконує лише дорадчі функції, а
прийняті нею рішення не є нормативно-правовими актами або правовими актами
індивідуальної дії і носять рекомендаційний характер, із чим вірно погодилась
апеляційна судова інстанція.

З такими висновками судів
погоджується і колегія суддів Вищого адміністративного суду України, виходячи з
наступного.

Правовий статус органів опіки та
піклування в чинному законодавстві знаходить своє відображення через завдання
та функції, покладенні на цей інститут, які визначено, зокрема, главою 6
Цивільного кодексу України, главою 19 Сімейного кодексу України і Правилами
опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України
у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Мі­ністерства охорони
здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26
травня 1999 року, що діють у частині, яка не суперечить названим кодексам.

Так, статтею 56 ЦК України
встановлено, що органи, на які покладено здійснення опіки та піклування, їх
права і обов'язки щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які
потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими
нормативно-правовими актами.

Пунктом 1.1. Правил опіки та
піклування визначено, що опіка (піклування) є особливою формою державної
турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та
повнолітніх осіб, які
потребують допомоги щодо
забезпечення їх прав та інтересів.

Пунктом 1.3 вказаних Правил
визначено, що органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є
районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адмі­ністрації,
виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Таким чином, системний аналіз
наведеного законодавства свідчить, що суди обґрунтовано дійшли висновку про те,
що правовідносини, які виникли у даному випадку, випливають із сімейних, а
відтак згідно правил визначених статтею 15 ЦПК України, розгляд даної категорії
справ має здійснюватись в порядку визначеному цим Кодексом.

З урахуванням викладених фактів,
судом апеляційної інстанції було зроблено обґрунтований висновок про те, що
висновки суду першої інстанції є правильними і такими, що відповідають вимогам
чинного законодавства.

Доводи касаційної скарги зазначені висновки суду не
спростовують та зводяться до
незгоди з ними.

Відповідно до ч.3 ст. 2201 КАС України, суд
касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 2201,
224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційні скарги ОСОБА_1та ОСОБА_2 - залишити без задоволення,
а ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2006 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2006 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту підписання і оскарженню не підлягає, крім випадків,
передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: