Справа № 3/333
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2008-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

місто
Київ

11 год. 57 хв.

26.02.2008 р. №
3/333

Окружний
адміністративний суд міста Києва у складі судді Блажівської Н. Є. при секретарі
Серпутько Т. С.

за
участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: Цінчик В. М.

За
результатами розгляду у відкритому судовому засіданні адміністративної справи

За
позовом

ОСОБА_1
(надалі - Позивач)

до

Головного
Управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - Відповідач)

про

визнання
протиправними дій та зобов'язання вчинити дії

На
підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в
судовому засіданні 26 лютого 2008 року проголошено вступну та резолютивну
частину постанови.

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1
звернулася з адміністративним позовом до Київського міського військового
комісаріату щодо визнання протиправними дій про відмову в перерахунку і виплаті
недоплаченої суми пенсії станом на 31 грудня 2004 року та зобов'язання провести
перерахунок пенсії з урахуванням:

- з 1 жовтня 1996 року до 31 грудня 2004 року
-33,3 % премії, згідно Указу Президента України від 4 жовтня 1996 року № 923,
Постанови Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 року № 829;

- з 1 вересня 1999 року до 31 грудня
2002 -40 % надбавки, посадового окладу, введеної Указом Президента України від
14 липня 1999 року № 847/99;

- з 1 січня 2003 року до 31 грудня 2004
року -100 % надбавки, введеної Указом Президента України від 23 лютого 2002
року № 173;

- з 1 травня 2003 року до 31 грудня
2004 року -70 % надбавки, введеної Указом Президента України від 5 травня 2003
року № 389/03;

Позивач
також просить суд зобов'язати Київський міський військовий комісаріат надати
довідку про зроблений перерахунок пенсії станом на 31 грудня 2004 року,
Головному Управлінню Пенсійного Фонду України в місті Києві, якому з 1 січня
2007 року надано функцію виплати пенсій, для виплати не донарахованої суми.

В
обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначає, що відповідач своїми діями
порушив вимоги вищевказаних нормативно-правових актів, що призвело до відмови в
перерахунку пенсії.

В
ході судового розгляду відповідача по справі -Київський міський військовий
комісаріат, як неналежного відповідача по справі було замінено на належного
відповідача -Головне Управління Пенсійного фонду в місті Києві, зважаючи на те,
що Постановою Кабінету Міністрів України від 2 листопада 2006 року № 1522 «Про
передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати
пенсій деяким категоріям громадян» встановлено, що функції призначення та
виплати пенсій категоріям осіб відповідно до Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 1
січня 2007 року передаються органам Пенсійного фонду України.

Відповідач
в судовому засіданні позов не визнав та вважає його необґрунтованим виходячи з
наступного. Законодавством з питань пенсійного забезпечення
військовослужбовців, яке діяло до 1 січня 2005 року, не було передбачено
можливості перерахунку раніше призначених пенсій у зв'язку із запровадженням
після звільнення військовослужбовців та осіб, котрі мають право на пенсію
згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших осіб»нових щомісячних, додаткових видів грошового
забезпечення, яких вони не отримували під час служби. Відповідач також
зазначив, що перерахунок раніше призначених пенсій з урахуванням усіх
нововведених щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премій став
можливим після 1 січня 2005 року внаслідок внесення змін до статті 43 Закону
України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і
рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», яким було
передбачено здійснити перерахунок усіх пенсій з 1 січня 2005 року за новою
нормативною базою.

Так,
з 1 січня 2005 року усім звільненим військовослужбовцям, пенсії перераховані
виходячи з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою,
займаною конкретним військовослужбовцем перед звільненням з військової служби,
враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим званням, проценту надбавку
за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки,
доплати, підвищення) та премії в розмірах, встановлених чинним законодавством.
Відповідач також, зазначив, що вищевказаний Закон набув чинності з 1 січня 2005
року та зворотної сили не має, а тому вимоги щодо перерахунку пенсії з
урахуванням запроваджених після звільнення зі служби нових щомісячних
додаткових видів грошового забезпечення та премій за минулий час, тобто до 1
січня 2005 -задоволенню не підлягають.

Розглянувши
подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення Позивача
та представника Відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва приходить до наступних висновків:

Під
час розгляду справи по суті судом встановлено, що у 1979 році чоловік позивача
був звільнений зі служби в Збройних Силах України. З листопада 1998 року
позивачу була призначена пенсія по втраті годувальника відповідно до положень
Закону України № 2262-ХІ «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших
осіб»в редакції від 9 квітня 1992 року.

Відповідно
до положень статті 43 Закону України від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про
пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», при обчисленні пенсій
особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової служби за контрактом враховуються відповідні
оклади за посадою, військовим чи спеціальним званням, процентна надбавка за
вислугу років, надбавки за вчене звання і вчену ступінь, кваліфікацію і умови
служби в порядку і розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом
6 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок
обчислення вислуги років, призначення
та виплати пенсії
і грошової допомоги
особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби і військової служби за контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей»передбачено, що
пенсії особам зазначеної категорії військовослужбовців обчислюються із суми
грошового забезпечення, що виплачується їм на день звільнення з військової
служби.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року № 452 (452-98-п) «Про
упорядкування додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців»,
якою затверджені додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців Збройних
Сил України, премія, що виплачується військовослужбовцям, не віднесена до
додаткових видів грошового забезпечення.

Зазначене
преміювання військовослужбовців було запроваджене на підставі Указу Президента
України від 4 жовтня 1996 року № 923 «Про грошове забезпечення
військовослужбовців»та здійснювалось на підставі Постанови Кабінету Міністрів
України від 22 травня 2000 року № 829 «Про грошове забезпечення
військовослужбовців». Проте наведеними нормативними актами не визначено, що ці
премії віднесені до додаткових видів грошового забезпечення
військовослужбовців, і що вони підлягають врахуванню при визначенні суми
грошового забезпечення, з якої обчислюється пенсія.

Оскільки,
премія в розмірі 33,3% не віднесена до додаткових видів грошового забезпечення,
тому вона не могла бути врахована позивачу при нарахуванні пенсії.

Щодо
інших надбавок, про врахування яких просив позивач, суд вважає за необхідне
зазначити, що щомісячні надбавки військовослужбовцям, встановлені з 1 вересня
1999 року Указом Президента України від 14 липня 1999 року № 847 «Про додаткові
заходи щодо упорядкування грошового забезпечення військовослужбовців Збройних
Сил України»в розмірі 40 % посадового окладу Указом Президента України від 23
лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту
військовослужбовців»у розмірі 100%, Указом Президента України від 5 травня 2003
року № 389/2003 «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України,
Міністерства внутрішніх справ України, Державного комітету у справах охорони
державного кордону України та Управління державної охорони України за
безперервну службу»у розмірі до 90% не є підвищенням грошового забезпечення, з
якого позивачу нарахована пенсія, а новими видами грошового забезпечення, яких
позивач під час його служби в Збройних Силах не отримував, а тому ці надбавки
не могли бути враховані позивачу при перерахунку пенсії.

Крім
цього, зазначеними указами не передбачено перерахунку пенсій
військовослужбовцям у зв'язку із запровадженням цих надбавок.

Відповідно
до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 квітня 2005 року № 4 «Про окремі питання
застосування судами України законодавства про пенсійне забезпечення
військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби), осіб
начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших
осіб»встановлено, що законодавством з питань пенсійного забезпечення, яке діяло
до 1 січня 2005 року, не було передбачено можливості перерахунку раніше
призначених пенсій у зв'язку із запровадженням після звільнення військовослужбовців
та осіб, котрі мають право на пенсію згідно із Законом N 2262-ХП, нових
щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, яких вони не отримували під
час служби, а також премій.

До
того ж Закон N 1769-1V, який набув чинності 1 січня 2005 року, не має зворотної
сили, тому вимоги щодо перерахунку пенсії з урахуванням запроваджених після
звільнення зі служби нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення
та премій за минулий час, тобто до 1 січня 2005 року, задоволенню не підлягають.

Згідно
з Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням
Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої
статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших
нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, за
загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58
Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той
закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або
мали місце.

Таким
чином, право на перерахунок пенсії позивач здобув після набрання чинності
вищенаведеного Закону, а саме з 1 січня 2005 року, який проводиться з сум
грошового забезпечення відповідної посади на час набрання законом чинності.

Конституційність
положень частини 2 Прикінцевих положень Закону України № 1769-ІУ, згідно з
якими зроблено перерахунок раніше призначеної пенсії позивача, підтверджується
Рішенням Конституційного Суду України від 14 червня 2007 року № З-рп/2007.
Згідно з яким, визнано конституційним перше речення пункту 2 розділу ІІ
«прикінцеві положення»Закону України «Про внесення змін до статті 43 Закону
України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і
рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб»від 15.06.2004 р.
№ 1769-ІУ: «Встановити, що особи, яким раніше призначено пенсії відповідно до
Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших
осіб»мають право на перерахунок пенсій з урахуванням положень цього Закону та
виплату 50 відсотків перерахованої пенсії з 1 січня 2005 року, а з 1 січня 2006
року -100 відсотків перерахованої пенсії».

З
урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач здійснив
перерахунок пенсії відповідно до чинного законодавства України.

Керуючись частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють,
чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення
дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод
та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з
урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення ;

10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Матеріалами
справи підтверджено, що всупереч тверджень позивача, відповідачем правильно
нарахована пенсія, тобто відповідно до вимог вищевказаних нормативно-правових
актів.

Посилання
позивача та її представника на невідповідність вищенаведених
нормативно-правових актів нормам Конституції України та міжнародного права, є
необґрунтованими, оскільки ці норми не суперечать положеннями Основного Закону
та міжнародних конвенцій, а останні не регулюють порядок нарахування та виплати
пенсій в Україні.

Відповідно
до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Виходячи
з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в
позовній заяві доводи Позивача є необґрунтованими, а тому в задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи
викладене, керуючись статтями 69, 71, 94, 97, 112, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

П О С Т А Н О В И В

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова
відповідно до частини 1 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було
подано.

Постанова
може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її
складення в повному обсязі за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Н. Є. Блажівська