Справа № 2-А-104/2007
Суддя: Борисова О.В.
Дата ухвалення: 2007-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа
№ 2-А-104/2007
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2007 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Борисової
О.В.

при секретарі Зірук
М.М.

за участю представника відповідача

Управління Державної судової

адміністрації
України у м. Києві Кудрявцева А.О.

за участю представника відповідача

Головного
Управління Державного

Казначейства
України в м.Києві Наталич
А.А.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління Державної судової адміністрації в місті Києві, Головного
Управління Державного казначейства України в м. Києві про відшкодування втрати
частини заробітної плати, пов"язаної з утриманням прибуткового податку з
фізичних осіб та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним
позовом до відповідачів про відшкодування втрати частини заробітної плати,
пов"язаної з утриманням прибуткового податку з фізичних осіб та
відшкодування моральної шкоди, обгрунтовуючи свої позовні вимоги наступним.

Позивачка працює
суддею Печерського районного суду м. Києва.

Протягом 2 00 4 - 2 00 6 років з нарахованої позивачці
заробітної плати було утримано податок з доходів фізичних осіб, а оскільки
судді відповідно до Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо
соціального захисту" від 10.07.1995 року № 584/95 звільнені від сплати
прибуткового податку, то утримані з нарахованої позивачці заробітної плати
відповідні суми підлягають стягненню на користь позивачки. Проте Управління
Державної судової адміністрації України в м. Києві в межах наданих їй
повноважень протягом 2004-2006 років жодних змін до кошторису Печерського
районного суду м. Києва стосовно компенсації втрати частини заробітку суддів
від сплати податку не вносила та не забезпечила належний рівень оплати праці
суддів, і це призвело до зменшення фактично отриманої позивачкою заробітної
плати. Разом з тим, самим Законом України від 22 травня 2003 року № 899 «Про
податок з доходів фізичних осіб» передбачено, що у зв'язку з його прийняттям
необхідно було Кабінету Міністрів України до 1 вересня 2003 року подати на
розгляд Верховної Ради України проект закону щодо внесення змін до таких
законів, які випливають із змісту цього Закону, в тому числі і Законом України
«Про статус суддів». До цього часу зміни до цього Закону стосовно особливого
порядку фінансування судів та належного матеріального та соціального
забезпечення суддів не внесено.

Також позивачка вважає, що у зв*язку бездіяльністю
відповідача, який протягом двох років не вживав жодних заходів, щодо дотримання
чинного законодавства при нарахуванні заробітної плати суддям задля виконання і
дотримання гарантій незалежності носія судової влади в державі були порушені її
трудові права і чим було заподіяно моральну шкоду. У зв*язку з чим позивачка
просить суд стягнути з Управління Державної судової адміністрації в м. Києві на
відшкодування моральної шкоди 1000 гривень.

В судове засідання позивачка не
з"явилася, про день, час і місце судового розгляду була повідомлена
належним чином, надала суду заяву в якій просила суд розглядати справу у її відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу у
відсутності позивачки.

Представник відповідача Управління Державної судової
адміністрації в місті Києві в судовому засіданні позов не визнав, обґрунтовуючи
свої заперечення наступним.

Указом Президента України від 10 липня 1995 року №. 584/95 «Про доходи щодо
соціального захисту суддів», встановлено, що заробітна плата суддів не
обкладається прибутковим податком за місцем основної роботи.

Указом Президента України від 25 грудня 2003 року № 1497/2003 „Про визнання
такими, що втрачають чинність, деяких указів Президента України" з 1 січня
2 004 року втратив чинність абзац четвертий статті 1 Указу Президента України
від 10.07.1995 року №.584, тобто заробітна плата суддів повинна обкладатись
податком з доходів осіб, відповідно до вимог Закону України „Про податок з
доходів фізичних осіб".

З 01.01.2 004 року заробітна плата суддів підлягає обкладенню податком з
доходів фізичних осіб відповідно до Закону України "Про податок з доходів
фізичних осіб".

Компенсаційні виплати у зв'язку із втратою частини заробітку суддів,
пов'язаною із справлянням податку з доходів фізичних осіб, здійснюються
відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.01.04 №22-р
"Деякі питання оплати праці суддів".

Пунктами 1 та 2 розпорядження передбачено, що голови
судів загальної юрисдикції можуть здійснювати компенсаційні виплати суддям у
розмірі до 100 відсотків посадового окладу в разі, коли сума нарахованої
заробітної плати за місяць після сплати податку на доходи фізичних осіб буде
нижчою ніж розмір середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за IV
квартал 2003 року. Компенсаційна виплата здійснюється у межах видатків на
оплату праці, передбачених у Державному бюджеті України на утримання органів
судової влади.

Враховуючи вимоги п.п. 1, 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 20
січня 2004 року № 22-р "Деякі питання оплати праці суддів",
позивачкою не надано доказів юридичних підстав здійснення їй компенсаційних
виплат.

|
Заробітна плата суддів, відповідно до ч.1 ст.4 4 Закону України „Про статус
суддів" складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні
класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Згідно з Порядком касового виконання державного бюджету
за видатками, затвердженого наказом Державного казначейства України від 25
травня 2004 року №89, виділення коштів з державного бюджету здійснюється шляхом
бюджетно-кошторисного фінансування органами Державного казначейства на основі
затверджених для цього кошторисів видатків бюджетних установ. Асигнування, що
передбачаються кошторисами, надаються головним розпорядникам бюджетних коштів,
які здійснюють безпосередній розподіл коштів між відповідними установами.

Статтею 2 Указу Президента України від 28.02.1997 року №
187 "Про заходи щодо забезпечення наповнення державного бюджету та
посилення фінансово-бюджетної дисципліни" встановлено, що витрачання
коштів органами виконавчої влади, їх структурними підрозділами, іншими
організаціями, які фінансуються за рахунок Державного бюджету України, бюджету
Автономної Республіки Крим, місцевих бюджетів, здійснюється на підставі їх
кошторисів доходів і видатків, які затверджуються у встановленому порядку не
пізніше, ніж в місячний строк після затвердження відповідних бюджетів.

Розпорядники бюджетних
коштів беруть бюджетні
зобов'язання та провадять видатки
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених

кошторисами. Будь-які зобов'язання, взяті
фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж перевищенням повноважень, встановлених
цим Кодексом та Законом про „Державний бюджет України", не вважаються
бюджетними зобов'язаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких
зобов'язань не можуть здійснюватися.

Згідно з ч.ч.1,7 ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні
зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності
відповідного бюджетного призначення. Після закінчення бюджетного періоду усі
бюджетні призначення втрачають чинність.

Відповідно до п.5 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних
вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року № 228, установи мають право
брати бюджетні зобов'язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах,
установлених затвердженими кошторисами.

Згідно з Розподілом видатків Державного бюджету України на 2004 рік за
КЕПКВ 0501040 „Здійснення правосуддя місцевими судами" була затверджена
сума видатків відповідно у розмірі б 854 600 грн., проте, видатки для
здійснення суддям компенсації сум податку з доходів фізичних осіб Законами
України про Державний бюджет України на 2004 -2005 роки не передбачалися.

Таким чином, вказані асигнування (кошти для виплати
суддям компенсації сум податку з доходів фізичних осіб) оскільки не були
передбачені в Державному бюджеті України на 2004 - 2005 роки, не були
передбачені і у кошторисах видатків відповідних бюджетних установ.

Представник відповідача Головного Управління Державного
Казначейства України у м. Києві в судовому засіданні позовні вимоги не визнала
та просила в позові відмовити та пояснила, що головне управління Державного
казначейств Ураїни в м. Києві ніяких правопорушень відносно позивача не
допускало.

Суд, вислухавши пояснення представників відповідачів,
дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам в їх сукупності встановив
наступне.

Судом встановлено, що позивачка працює суддею Печерського
районного суду м. Києва і у зв"язку з набранням чинності з 01.01.2004 року
Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", який передбачає
лише соціальні пільги по сплаті зазначеного податку, протягом 2004-2006 років з
нарахованої позивачці заробітної плати було утримано податок з доходів фізичних
осіб в розмірі - 11405,74 грн.

Позмір вище вказаної суми підтверджуються відповідною довідкою, виданими
Територіальним управлінням державної судової адміністрації в м. Києві, з якого
вбачається, що в результаті справляння податку з доходів фізичних осіб, сума
нарахованої заробітної плати за місяць після сплати зазначеного податку у
позивачки стала нижчою ніж розмір зарплати, нарахованої судді у четвертому
кварталі 2003 року.

Відповідно до Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального
захисту" від 10 липня 1995 року № 584/95 судді звільненні від сплати
прибуткового податку.

За змістом
статтей 126, 130 Конституції України положення ч.З ст.11 Закону України
"Про статус суддів" у взаємозв'язку з ч.8 ст.14 Закону України
"Про судоустрій України" треба розуміти як таке, що гарантує
досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів
та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати
існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту
та матеріального і соціального забезпечення.

З прийняттям
Закону України від 22 травня 2003 року „Про податок з доходів фізичних
осіб" передбачено оподаткування прибутковим податком доходи фізичних осіб.
До складу загального місячного доходу з метою оподаткування податком з доходів
фізичних осіб включаються, зокрема, доходи у вигляді заробітної плати, інші
виплати та винагороди, нараховані платнику податку відповідно до умов трудового
договору. Також за п.3.4 ст.З Закону, вартість путівок, що надаються платнику
податку, в тому числі і за рахунок державного бюджету суддям за ст.4 4 Закону
України „Про статус суддів", підлягають оподаткуванню податком з доходів
фізичних осіб на загальних підставах.

Зазначений Закон набрав чинності з 1 січня 2004 року. З довідок про
стягнення прибуткового податку вбачається, що вказаний податок утримується з
кожного судді-позивача з 1 січня 2004 року.

Стаття 130 Конституції України закріплює обов'язок держави забезпечувати
фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів

Частиною третьою ст.11 Закону України "Про статус суддів"
встановлене положення, яке полягає в тому, що гарантії незалежності судді,
включаючи заходи щодо його правового захисту, матеріального і соціального
забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не
можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Це положення
узгоджується з вимогами ст.130 Конституції України.

Вимоги ч.І ст. 129, ч.І ст.130 Конституції України у
взаємозв'язку із положеннями ст.ст.11, 4 4 Закону України "Про статус
суддів" створюють механізм захищеності судової влади

Відповідно до статті 6.1 Європейської хартії про статус
суддів рівень оплати професійного виконання суддею своїх повноважень встановлюється
таким чином, щоб ніщо не могло вплинути на його незалежність і неупередженість.

З викладеного вбачається, що норми про матеріальне і
побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист, встановлені відповідно
ст.ст.44, 45 Закону України "Про статус суддів", не можуть бути
скасовані чи знижені без відповідної компенсації (Рішення Конституційного Суду
України від 20 березня 2002 року за № 8-рп/2002), а надання суддям пільг,
компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від бюджетного фінансування.

Відповідно до п.п„ 22.2, 22.7 ст. 22 Закону України "Про податок з
доходів фізичних осіб", ст.48, п.44 ст.80 Закону України "Про
державний бюджет України на 2 004 рік" та Розпорядження КМУ "Деякі
питання оплати праці суддів" від 20.01.2004 року головам судів загальної
юрисдикції дозволено здійснювати у 2004 році компенсаційні виплати суддям,
пов"язані зі справлянням податку по Закону України "Про податок з
доходів фізичних осіб". При цьому виплата грошової компенсації повинна
здійснюватися за рахунок бюджетних призначень на оплату праці, передбачених у
Державному бюджеті України на утримання органів судової влади, а податок з
доходів фізичних осіб утриманий з заробітної плати суддів, не повинен
перераховуватися на єдиний казначейський рахунок Державного бюджету. Джерелом
виплати грошової компенсації суддям є нарахована сума податку з доходів
фізичних осіб, утриманого з заробітної плати суддів, яка повинна залишитися в
розпорядженні відповідної судової установи для здійснення рівноцінної та повної
компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, однак вона виплачена не була.

Таким чином, суд, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності,
приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення сплачених сум
податку підлягають задоволенню в частково в розмірі 11405,74 грн. згідно з
розміром податків з доходів зазначених в довідці ТУ ДСА в м. Києві № 4 64.

Відповідно до
ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику провадиться у

разі, якщо порушення
його законних прав
призвели до моральних

страждань,
втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього

додаткових
зусиль по організації свого життя.

Вирішуючи
позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд вважає

доведеним ту
обставину, що ненарахування відповідної
компенсації

сталося
внаслідок бездіяльності посадових осіб Управління ДСА у м.

Києві, але суд
вважає достатнім для стягнення суми у розмірі 100 грн.,

виходячи з
тяжкості та тривалості моральних страждань„

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 130
Конституції України, ст.237-1 КЗпП України, ст.ст.11,44 Закону України
"Про статус суддів", Законом України "Про державний бюджет
України на 2004 рік", Законом України "Про податок з доходів фізичних
осіб", Розпорядженням Кабінету Міністрів України "Деякі питання
оплати праці суддів" від 20.01.2004 р. № 22-р, ст.ст. 159, 160, 161, 163,
256 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної судової
адміністрації в м. Києві, Управління Державного казначейства України у м. Києві
про відшкодування втрати частини заробітної плати, пов"язаної з утриманням
прибуткового податку з фізичних осіб та відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з Управління Державної судової адміністрації в місті Києві і
зобов"язати Головне Управління Державного Казначейства України у м. Києві
провести видатки з державного бюджету, які передбачені в ньому Державній
судовій адміністрації в місті Києві на користь ОСОБА_1 в розмірі 11405,74
гривень компенсації сплаченого податку з доходів фізичних осіб, 100,00 гривень
на відшкодування моральної шкоди, а всього стягнути 11505,74 гривень. В іншій
частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.
Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана протягом 2 0 днів після подання заяви про апеляційне оскарження,
постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заяву про
апеляційне оскарження постанови суду може бути подано потягом десяти днів з дня
її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду подається до апеляційного
суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеляційне оскарження.