Справа № К-19543/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2007 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Штульмана І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Житомирської області від 16
травня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації
Житомирської області, Обласного центру по нарахуванню виплат пенсій та допомог
Головного управління праці та соціального захисту населення Житомирської
облдержадміністрації, Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі
Житомирської області про стягнення невиплачених коштів, передбачених Законом
України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи", -

встановила:

В серпні 2005 року ОСОБА_1
звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому вказувала, що вона є
потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи третьої категорії, проживає в
зоні гарантованого добровільного відселення в м. Овруч Житомирської області і
відповідно до статей 37, 39, 51 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ
“Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” (далі - Закон № 796-ХІІ) має право на
одержання соціальних виплат, зокрема, - на доплату у зв'язку з тим, що вона
проживає та працює на території радіоактивного забруднення, грошову допомогу у зв'язку з обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства та
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до категорії
3.

Проте, такі виплати їй були
проведені відповідачем у розмірах, менших, ніж це передбачено Законом №796-ХІІ.

Просила стягнути з Управління праці
та соціального захисту населення Овруцької райдержадміністрації Житомирської області,
Головного управління праці та соціального захисту населення Житомирської
облдержадміністрації на її користь 2964,00 грн. недовиплачених коштів
передбачених ст. 37 Закону №796-ХІІ за період з 01.08.2002 р. до 31.07.2005 р.
та з Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської
області недовиплачені за той же період кошти, передбачені ст.ст. 39, 51 Закону
№796-ХІІ у розмірі 15704,17 грн.

Рішенням Овруцького районного суду
Житомирської області від 10 грудня 2005 року позовні вимоги ОСОБА_1 було
задоволено частково та стягнуто з Обласного центру з нарахування та виплати
пенсій і допомог ГУ праці та соціального захисту населення Житомирської
облдержадміністрації на її користь допомогу у зв'язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого виробництва за період з 01.08.2002 р. по
31.07.2005 р. в сумі 2972,00 грн.,
стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі на користь
позивачки підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на
територіях радіоактивного забруднення за той же період в сумі 14 860,00 грн. та
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, як особі віднесеній до категорії
3 у розмірі 860,96 грн.

В позові до Управління праці та
соціального захисту населення Овруцької РДА - відмовлено за безпідставністю.

Постановою апеляційного суду
Житомирської області від 16 травня 2006 року рішення суду першої інстанції
скасовано та постановлено нове, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено повністю.

В касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм матеріального права, просить постанову суду
апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення Овруцького районного
суду від 10 грудня 2005 року.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних
підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та постановляючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції виходив з тих міркувань, що проведені
позивачці виплати, передбачені Законом №796-ХІІ, здійснені вірно, оскільки їх
розмір відповідає розміру, встановленому постановою Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1996 року №836 “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі - постанова КМ України № 836).

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 37, 39 Закону
№796-ХІІ громадянам, які проживають та працюють на територіях радіоактивного
забруднення, зокрема, у зоні гарантованого добровільного відселення,
виплачується щомісячна грошова допомога у зв'язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства
у розмірі 40 відсотків від мінімальної заробітної плати та провадиться доплата
в розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно.

Право ОСОБА_1 на одержання вказаних
виплат відповідачі не оспорюють.

Частиною 1 статті 67 Закону
№796-ХІІ було встановлено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і
компенсацій, передбачених цим Законом, підвищуються Кабінетом Міністрів України
відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної
плати.

Проте, зменшувати суми таких
компенсацій і допомоги Кабінет Міністрів України цим Законом уповноважений не
був.

Встановлений відповідно до
постанови КМ України №836 ще у 1996 році розмір щомісячної грошової допомоги у
зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства та доплати громадянам, які працюють на
територіях радіоактивного забруднення протягом тривалих років не змінювався і
не відповідає розміру, встановленому іншими законами. Розмір мінімальної
заробітної плати згідно з законами про бюджет зростав щороку, але рішень про
підвищення розміру таких виплат ні Верховна Рада України ні Кабінет Міністрів
України не приймав.

Отже, виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, при вирішенні
даного спору мають бути застосовані статті 37, 39 Закону №796-ХІІ та відповідні
закони, якими змінювався (підвищувався)
розмір мінімальної заробітної плати на кожен рік, а не постанова Кабінету
Міністрів України №836.

У період, за який заявлені вимоги
про стягнення виплат, розмір мінімальної заробітної плати був таким:

- з 01 січня 2002 року по 30 червня
2002 року - 140 грн.;

- з 01 липня 2002 року по 31 грудня
2002 року - 165 грн.;

- з 01 січня 2003 року по 30
листопада 2003 року -
185 грн.;

- з 01 грудня 2003 року по 31
серпня 2004 року - 205 грн.;

- з 01 вересня 2004 року по 31
грудня 2004 року - 237
грн.;

- з 01 січня 2005 року по 01 квітня
2005 року - 262 грн.;

- з 01 квітня 2005 року -
290 грн.

Як вбачається зі змісту Законів
України, що приймались у період 2000-2004 років стосовно розмірів заробітної
плати за вказані періоди, ними не встановлювались обмеження щодо застосування
розмірів заробітної плати, встановлених цими нормативними актами, зокрема, для
реалізації положень ст.ст. 37, 39, 51 Закону №796-ХІІ.

З моменту прийняття постанови КМУ
№836 від 26.07.1996 року встановлені нею розміри виплат залишались незмінними,
в той час як Верховною Радою України неодноразово змінювався розмір мінімальної
заробітної плати.

Законом України "Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" вказані виплати визначено в кратному розмірі від мінімальної
заробітної плати в Україні. Даним Законом (статті 62 та 67) Кабінету Міністрів
надано право проводити лише роз'яснення порядку застосування цього Закону,
якою, зокрема, є постанова Кабінету Міністрів України №987 від 20.06.2000 року
"Про затвердження Порядку використання коштів Фонду для здійснення заходів
щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту
населення", та підвищувати розміри доплат, пенсій і компенсацій,
передбачених цим Законом, відповідно до зміни індексу вартості життя і
зростання мінімальної заробітної плати, але не зменшення їх та встановлення їх
у твердій сумі, яка не відповідає Закону.

Іншими Законами в зазначений період
Кабінету Міністрів України також не надавалось право на зменшення гарантованих
державою виплат.

Лише у 2006, 2007 роках дію абзацу
3 частини 1 статті 37 Закону №796-ХІІ було зупинено в частині виплати
компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати
згідно із Законами України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV та від 19 грудня
2006 р. № 489-V.

В аналогічному порядку була
зупинена дія у 2006 році й абзацу третього частини першої статті 39 цього
Закону в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до
мінімальної заробітної плати згідно із Законом України від 19 грудня 2006 року
№ 489-V.

Суд апеляційної інстанції наведені
вище обставини не врахував, а тому постановив незаконне судове рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не
було посилання в касаційній скарзі у зв'язку з чим, колегія суддів виходить за
межі касаційної скарги та приходить до висновку, що рішення суду першої
інстанції також не може залишатись в законній силі.

Статтею 17 Кодексу адміністративного
судочинства України, який набрав чинності з 01 вересня 2005 року, встановлено,
що компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Розглядаючи справу за правилами
цивільного судочинства, районний суд обґрунтовуючи свою позицію, помилково
послався на п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного процесуального
кодексу України 2004 року, хоча застосуванню підлягав п.7 Прикінцевих та
перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції
від 06.10.2005 р.), яким передбачено, що після набрання чинності цим Кодексом
заяви і скарги у справах, розгляд яких здійснювався за главами 29-32 і 36 ЦПК
України 1963 року, подані і не розглянуті до набрання чинності Кодексом
адміністративного судочинства України, розглядаються в порядку, встановленому
цим Кодексом, оскільки в даному випадку спірні правовідносини склалися між
фізичною особою та суб'єктами владних повноважень і випливають з
адміністративно правових відносин, а тому вирішувати їх слід за правилами
Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною другою статті 227
КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення
норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної
інстанції.

Оскільки суди попередніх інстанцій
при розгляді справи допустили порушення норм матеріального та процесуального
права, які не можуть бути усунені судом касаційної інстанції, то ухвалені ними
судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд
до суду першої інстанції.

При новому судовому розгляді справи
судам слід більш повно встановити обставини справи, зокрема, необхідно взяти до
уваги положення частини 2 статті 99 КАС України щодо встановленого річного
строку для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи, або навести мотиви з яких підстав він не застосований.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 227,
230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду
Житомирської області від 16 травня 2006 року та рішення Овруцького районного
суду Житомирської області від 10 грудня 2005 року - скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з
моменту підписання та за наявності підстав, встановлених ст. 237 КАС України,
може бути оскаржена до Верховного Суду України.

Судді: