Справа № 22-а-1692/2007
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2007-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №-22-а-1692/2007 р. Головуючий
у 1 інстанції Кафідова О.В. Суддя
доповідач Ситников О.Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2007 року.
м. Київ.

Київський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

Головуючого: Ситникова
О.Ф.,

Суддів: Бистрик
Г.М., Малиніна
В.І.,

при секретарі: Кожокар
М.Ю.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу
за апеляційною скаргою відповідача Державної судової адміністрації України на
постанову Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2007 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Державної судової
адміністрації України, Державного казначейства України, третя особа: Управління
Державної судової адміністрації в АР Крим про визнання дій протиправними та
стягнення недоплаченої частини заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Печерського районного
суду м. Києва від 27.03.2007 року позовні вимоги ОСОБА_1. до Міністерства
фінансів України, Державної судової адміністрації України, Державного
казначейства України, третя особа: Управління Державної судової адміністрації в
АР Крим про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої частини
заробітної плати - задоволено частково, а саме: стягнуто з ДСА України і
зобов'язано Державне казначейство України при Міністерстві фінансів України
провести видатки з державного бюджету, передбачені ДСА України на користь
ОСОБА_1. в розмірі 9161,82 грн. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач: Державна судова
адміністрація України звернулася з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що
вказана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального
права, судом не повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи,
тому вона підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог позивача.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу відповідача від інших учасників
процесу до суду апеляційної інстанції в установлений судом строк не надійшло.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення з'явившихся
учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1. з 09.11.2005 року
працює суддею Центрального рацонного суду м. Сімферополя АР Крим та з
нарахованої йому заробітної плати було утримано податок з доходів фізичних
осіб.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200
КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу,
правильно встановив обставини, яким та наданим доказам дав правильну правову
оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних
вимог.

З таким висновком суд апеляційної інстанції погоджується виходячи з
наступного.

Так, у ч.1 ст. 126 Основного Закону України закріплено положення, згідно з
яким незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами
України. Складовою цих гарантій відповідно до ч.1 ст.130 цього Закону є
обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови функціонування
судів і діяльності суддів.

Відповідно до Закону України «Про статус суддів» суддя є носієм судової
влади, здійснення правосуддя є видом професійної діяльності, держава повинна
створити належні умови діяльності суддів на задоволення професійних,
матеріальних і соціальних потреб. Гарантії незалежності суддів не можуть бути
скасовані чи змінені нормативними актами України.

Колегія суддів вважає, що надання судді за рахунок держави матеріального і
соціального захисту, у тому числі заробітної плати, що відповідає його високому
статусу, є гарантією забезпечення незалежності судді.

У рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року
3(94) 12 (994 323) зазначається: «Незалежність, дієвість та роль суддів має
забезпечити те, щоб статус і винагорода суддів відповідали гідності їхньої
професії та відповідальності, яку вони беруть на себе».

Пунктом 6.1 Європейської Хартії передбачено, що судді, які виконують
професійно свої суддівські функції, мають право на винагороду, рівень якої
повинен бути таким, щоб вони були захищені від тиску при прийнятті ними рішень
і в роботі взагалі, щоб ніщо не могло вплинути на їх незалежність та
неупередженість.

Отже, особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з
конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних
умов для здійснення незалежного правосуддя.

Втім, розгляд даної справи посвідчує те, що матеріальне забезпечення суддів
України, у тому числі позивачів, знаходиться не на належному рівні.

Згідно із ч. 1 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» заробітна плата
суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи,
надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року норми про
матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист не можуть бути
скасовані чи знижені без відповідно компенсації, а надання суддям пільг,
компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від бюджетного фінансування.

На забезпечення гарантованої Основним Законом України та Законом України
«Про статус суддів» незалежності суддів, Президентом України 10 липня 1995 року
прийнято Указ «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» №584/95,
відповідно до абзацу 4 статті 1 якого заробітна плата суддів не обкладається
прибутковим податком.

Проте, Указом від 25 грудня 2003 року №1497/2003 Президент України
зазначену гарантію незалежності суддів визнав такою, що втрачає чинність з 1
січня 2004 року.

Обговорюючи питання про можливість застосування до спірних правовідносин
даного Указу Президента України, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно приписам ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України,
а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції України, міжнародному договору, згода на
обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту
суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про
незалежність судової влади» звернуто увагу, що відповідно до статей 8 та 22
Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші
нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи
людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг
встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1
п.19).

На підставі статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та
інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і
повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або
внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Статтею 102 Конституції України визначено, що Президент України є главою
держави і виступає від її імені. Також він є гарантом державного суверенітету,
територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і
свобод людини і громадянина.

Частиною 3 статті 106 Конституції України встановлено, що Президент України
видає укази і розпорядження на основі та на виконання Конституції і законів
України.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно
додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і
свободи, честь і гідність інших людей.

Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, незалежність судової
влади, держава в особі Президента України шляхом видання останнім Указу від 10
липня 1995 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів»
встановила певні соціальні гарантії суддям, що є складовою конституційного
права на соціальний захист і юридичним засобом здійснення цього права.

Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб, у тому
числі щодо суддів, підриває принцип
довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів
соціальної правової держави.

Принципи соціальної держави втілено у ратифікованих Україною міжнародних
актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966
року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про
захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського
суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної
хартії (переглянутої) 1996 року, держава зобов'язана підтримувати
функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень,
докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

За змістом положень частин 2 і 3 статті 22 Основного Закону України
конституційні права гарантуються, а держава повинна утримуватись від прийняття
будь-яких актів, які призводили б до скасування чи звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 126 Закону України «Про судоустрій України» Державна
судова адміністрація України здійснює матеріальне і соціальне забезпечення
суддів та виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів на утримання
останніх, а тому суд першої інстанції правильно визначився про стягнення з
зазначеної судової установи утриманих із заробітної плати позивачів сум податку
та зобов'язання Державне Казначейство України провести відповідні видатки з
державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, КАС
України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Державної судової адміністрації України
залишити без задоволення, а постанову Печерського районного суду м. Києва
від 27 березня 2007 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної
сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого
адміністративного Суду України протягом одного місяця з дня набрання законної
сили.

Головуючий:

Судді: