Справа № 3/101
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2007-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

вул. Десятинна, 4/6
№
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів: головуючої Блажівської Н. Є. та суддів Вовка П.
В. та Цвіркуна Ю. І., при секретарі судового засідання Мельнику С. С.
За участю представників сторін:
ОСОБА_1. (на підставі усного клопотання позивача, паспорт серії НОМЕР_1)
Тяпкін А. Б. (довіреність б/н від 3 жовтня 2007 року)
За результатами розгляду у
відкритому судовому засіданні адміністративної справи
Державного комітету у справах
національностей та релігій (надалі -Відповідач)
скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії
На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України в судовому засіданні 15 листопада 2007
року о 14 год. 49 хв. проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
ОСОБА_2 звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з позовними вимогами до Державного комітету
у справах національностей та релігій про скасування рішення Відповідача № 612
від 3 червня 2005 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що
рішення Відповідача є необґрунтованим і незаконним, оскільки приймалося без
урахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і
стосуються справи. А саме, Позивач вказує на те, що був змушений покинути
територію Іраку через переслідування з боку уряду за політичну та журналістську
діяльність брата та зв'язки з іракською опозицією. Державний комітет у справах
національностей та релігій своєю
відмовою порушив його гарантоване право шукати притулку в інших країнах від переслідувань і користуватись цим
притулком.

Відповідач проти заявлених позовних
вимог заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник Державного комітету у справах національностей та релігій зазначив,
що після військової операції в Іраку, диктаторський режим Саддама Хусейна було
повалено. Виходячи з цього можна зробити припущення, що опозиційні газети на
даний момент мають більшу свободу слова. Також зазначив, що Позивачем не
вказано конкретних причин, які заважають заявнику повернутися додому і його
заява є очевидно необґрунтованою і такою, що не містить умов, передбачених
абзацом другим статті 1 Закону України «Про біженців»за яких надається статус
біженця.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали справи,
заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків:

Громадянин Іраку ОСОБА_2, 1974 року
народження, за національністю араб, за віросповіданням шиїт, прибув до України
30 січня 2003 року незаконно перетнувши кордон.

20 лютого 2003 року Позивач
звернувся із заявою про надання статусу біженця до Управління у справах
національностей та міграцій. В даній заяві, зокрема вказав, що змушений був
залишити Ірак у зв'язку з переслідуваннями з боку влади через свої політичні
погляди. Під час співбесіди повідомив, що його брат працював журналістом в
газеті «Джамгурі», яка виступала за демократію. Через діяльність брата його
почала переслідувати влада. Водночас, на прохання повідомити, як саме це
проявлялось, розказав, що його заарештували і він просидів три місяці, згодом
відкупився і утік в Йорданію. Після Йорданії попав у Росію, а потім переїхав на
територію України щоб транзитом потрапити до Німеччини. На співбесіді Позивач
також зазначив що і надалі збирається залишатися на Україні.

За наслідками співбесіди 7 грудня
2004 року було складено висновок де вказано, що заява громадянина Іраку ОСОБА_2
вважається необґрунтованою та відсутні підстави обґрунтованого побоювання стати
жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у
зв'язку з перебуванням до приїзду на територію України у третій безпечній
країні.

Наказом Управління у справах
національностей та міграцій № 1348 від 7 грудня 2004 року та повідомленням №
75-03/479 від 7 грудня 2004 року Позивачу було відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

3 червня 2005 року Рішенням № 612
Державний Комітет України у справах національностей та міграцій відмовив в
наданні статусу біженця.

Приймаючи оскаржуване рішення,
Державний комітет України у справах національностей та релігій перевірив
доводи, викладені Позивачем на співбесіді, порівняв їх з його анкетою та
рішенням Управління міграційної служби у місті Києві.

Відповідно до абзацу 5 статті 10
Закону України «Про біженців»№ 2557-III від 21 червня 2001 року (надалі -ЗУ
«Про біженців») статус біженця не надається особі яка вчинила злочин проти
миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у
міжнародному праві; яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння
віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; яка винна у
вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;
стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2 статті 1 цього
Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана біженцем або отримала
притулок в іншій країні; яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу
біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється
на дітей, розлучених з сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно
проживали на території України, а також їхніх нащадків (дітей, онуків).

Під біженцем, відповідно до
положень статті 1 Закону розуміється особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом
цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Зважаючи на Загальнодержавну
програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу,
суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що
надається»від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо
виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими
та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його
справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність
поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

В судовому засіданні представником
Позивача не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням
вищевикладених критерії про причини, з яких Позивач не може повернутися в
країну своєї громадянської належності. Зважаючи на це та враховуючи інформацію
надану самим Позивачем не підтверджується наявність умов, передбачених абзацом
2 статті 1 Закону.

Таким чином, суд доходить до
висновку, що наявність в Іраку певних переслідувань громадян, не може бути
ствердженням того, що такі переслідування мали місце відносно Позивача.

Посилання представника Позивача на
те, що при поверненні його довірителя на Батьківщину можуть мати місце
обґрунтовані побоювання зазнати переслідування, суд не може прийняти до уваги,
оскільки вони не підтверджуються ніякими достовірними доводами і носять
характер припущення.

Щодо тверджень представника
Позивача про необґрунтованість відмови в наданні статусу біженця, то суд також
не може прийняти їх до уваги, оскільки в рішенні чітко зазначено, що підставою
для відмови є той факт, що ознак переслідування не виявлено, а також Позивачем
не було надано жодних документів чи матеріалів, які б підтверджували наявність
умов для набуття ним статусу біженця.

Оскільки Відповідач діяв в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в
тому числі положеннями Закону України «Про біженців», підстави для визнання
його дій неправомірними відсутні.

Відповідно до положень статті 100
Кодексу адміністративного судочинства України, пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Оскільки, представник Відповідача в
судовому засідання наполягав на пропуску строку, а представником Позивача не
надано, як цього вимагає не доведено поважності пропуску процесуального строку,
суд доходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову необхідно
відмовити.

Таким чином, Позивач не надав суду
належних доказів, як це передбачено частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а також частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, в якій зазначено, що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що обставини, якими обґрунтовуються вимоги Позивача, щодо скасування
Рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції від 3
червня 2005 року № 612 - Позивачем не
доведено.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи Позивача є
необґрунтованими, а поважність причини пропуску строку звернення до
адміністративного суду -недоведеною.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 6, 7, 17, 100, 158-163 та 167 Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

П О С Т А Н О
В И В

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова, відповідно до
частини 1 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає
законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,
встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча Суддя
Блажівська Н. Є.

Суддя
Вовк П. В.

Суддя
Цвіркун Ю. І.

Дата складення та підписання постанови в
повному обсязі - 22 листопада 2007 року