Справа № к-31088/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2007 року
м.
Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Штульмана І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу
Управління праці та соціального захисту населення Бершадської районної
державної адміністрації на постанову Бершадського районного суду Вінницької
області від 05 червня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області
від 29 серпня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці
та соціального захисту населення Бершадської районної державної адміністрації
Вінницької області про визнання дій неправомірними та стягнення недоплаченої
разової щорічної грошової допомоги учасникам бойових дій, -

встановила:

В травні 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним позовом до Управління праці та соціального
захисту населення Бершадської районної державної адміністрації Вінницької
області (далі - УПСЗН Бершадської РДА, відповідач).

Вимоги обґрунтовував тим, що
відповідно до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ (далі
- Закон № 3551-ХІІ) йому, як учаснику бойових дій, щорічно до 5 травня має
виплачуватися разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за
віком.

Проте, фактично такі виплати
проводилися не в повному обсязі.

Просив стягнути з відповідача на
його користь недоплачену допомогу за період 2004-2006 років у розмірі 3297,25
грн.

Постановою Бершадського районного
суду від 05 червня 2006 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29
серпня 2006 року, позов ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто на його користь з
УПСЗН Бершадської РДА недоплачену грошову допомогу учасникам бойових дій за
2004, 2005 та 2006 роки у розмірі 3297,25 гривень.

В касаційній скарзі УПСЗН
Бершадської РДА, посилаючись на порушення судами обох інстанцій норм
матеріального права, просить постановлені по справі судові рішення скасувати та
ухвалити нове рішення.

Заслухавши доповідача,
проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті
159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_1 є учасником бойових дій в Афганістані, що підтверджується
посвідченням НОМЕР_1.

Згідно зі статтею 13 Закону
№3551-ХІІ, учасники бойових дій мають право на разову грошову допомогу до 05
травня в розмірі п'яти мінімальних
пенсій за віком.

Статтею 171 Закону
№3551-ХІІ передбачено, що щорічна виплата разової грошової допомоги до 5 травня
в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюється органами
праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через
установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача)
пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за
місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

ОСОБА_1 було фактично виплачено
відповідачем одноразову допомогу, передбачену Законом №3551-ХІІ у 2004, 2005 та
2006 роках у розмірі 120 грн., 250 грн.
та 250 грн. відповідно.

Між тим, розмір мінімальної пенсії
згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 09 липня 2003 року №1054-4,
від 23 грудня 2004 року №2291-4 та від 25 березня 2005 року №2505 у період, за
який заявлені вимоги про стягнення грошової допомоги становив відповідно 92,45
грн., 332,00 грн. та 359,00 грн.

Відповідно до статті 22 Конституції
України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За таких обставин, суди правильно
вказали на те, що разова допомога позивачу має бути виплачена у розмірі,
передбаченому статтею 12 Закону №3551-ХІІ.

Проте, задовольняючи позовні вимоги
в повному обсязі, суди не звернули уваги на обмеження встановлені процесуальним
та спеціальним законами.

Відповідно до ч.2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не
було посилання в касаційній скарзі у зв'язку з чим, колегія суддів виходить за
межі касаційної скарги та приходить до висновку, що рішення суду першої
інстанції також не може залишатись в законній силі.

Так, частиною 2 статті 99 КАС
України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав,
свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поновлюючи ОСОБА_1 строк на
звернення з вимогами за 2004 рік, суд першої інстанції виходив з того, що
позивач дізнався про порушення своїх прав лише в березні 2006 року.

Проте з таким обґрунтуванням
погодитись неможливо, оскільки, зі слів позивача, у 2004 році йому було
виплачено допомогу у розмірі 120 грн., а відповідно до ч.4 ст. 171
Закону №3551-ХІІ він мав право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня
відповідного року, в якому здійснювалась виплата допомоги. Відтак з цього
моменту він повинен був дізнатися про порушення свого права.

Правила набрання чинності законами
визначені частиною 5 статті 94 Конституції України, а тому посилання заявника
на ту обставину, що йому раніше були невідомими положення Закону №3551-ХІІ, які
гарантують виплати у більших розмірах, не можуть бути взятими до уваги,
оскільки даний нормативний акт був доведений до відома громадян шляхом його
публікації у засобах масової інформації (Відомості Верховної Ради України,
1993, № 45 від 09.11.93).

За таких обставин, суд мав
відмовити позивачу в цій частині позову.

Крім того, задовольняючи вимоги
ОСОБА_1 за 2006 рік, суд першої інстанції не врахував положень п.18 ст. 77 Закону
України "Про Державний бюджет України на 2006 рік", якою дію частини
п'ятої статей 12, 13, 14 та 15 Закону №3551-ХІІ було зупинено на 2006 рік в
частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги ветеранам
війни згідно із Законом України від 20.12.2005 р. №3235-ІV. Суд же ці
положення закону залишив поза увагою та задовольнив позовні вимоги у повному
обсязі, стягнувши з відповідача недоотриману позивачем допомогу на оздоровлення
за три роки.

Апеляційна судова інстанція на
зазначені порушення норм процесуального та матеріального права уваги не
звернула та залишила судове рішення без змін.

Зважаючи на те, що обставини справи
встановлені судом повно і правильно, але допущено помилку в застосуванні норм
матеріального і процесуального права, оскаржувані судові рішення в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за 2004 та 2006 роки підлягають зміні з
постановленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223,
225, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

постановила:

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту
населення Бершадської районної державної адміністрації - задовольнити частково.

Постанову Бершадського районного суду Вінницької області
від 05 червня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29
серпня 2006 року в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з
відповідача на користь ОСОБА_1 недоплаченої допомоги за 2004 рік та 2006 рік -
змінити. Відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В частині задоволення вимог позивача про стягнення з
відповідача на користь ОСОБА_1 недоплаченої допомоги за 2005 рік - судові
рішення залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту підписання і оскарженню не підлягає, крім випадків,
передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: