Справа № К-18125/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2007 року м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді
Бутенка В.І.,

суддів: Лиски Т.О., Панченка
О.І., Сороки М.О., Штульмана І.В.,

при секретарі Єрко С.М.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в порядку касаційного провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського районного суду м. Донецька
від 06 листопада 2003 року й ухвалу апеляційного суду Донецької області від 02
лютого 2004 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
Артемівської міської ради Донецької області про стягнення недоотриманих
компенсаційних виплат на оздоровлення, -

в
с т а н о в и л а :

В травні 2003 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Управління праці та соціального
захисту населення Артемівської міської ради Донецької області (далі - УПСЗН Артемівської міської
ради, відповідач) на його користь невиплачену допомогу на оздоровлення за
період з 2001 р. по 2002 р. у розмірі передбаченому ст. 48 Закону
України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали в
наслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 р. №796-ХІІ (далі -
Закон №796-ХІІ).

В обґрунтування позовних вимог
заявник вказував на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС 2 категорії і, у зв'язку з цим, відповідно до Закону
№796-ХІІ, відноситься до категорії осіб, які мають право на отримання щорічної
допомоги на оздоровлення у розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат.

Оскільки за період з 2001 по 2002
роки така допомога йому не надавалась, то заявник вважав, що дії відповідача
носять неправомірний характер і просив суд стягнути з УПСЗН Артемівської
міської ради на його користь щорічну допомогу на оздоровлення за 2001 - 2002
роки у розмірі 1850,00 грн.

Рішенням Артемівського районного
суду м. Донецька від 06 листопада 2003 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області від 02 лютого 2004 року, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

При цьому суди як першої так і
апеляційної інстанцій, виходили з тих міркувань, що положеннями законів України
"Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік"
від 01.06.2000 р. та "Про встановлення розміру мінімальної заробітної
плати на 2002 рік" від 13.12.2001 р. було визначено, що до прийняття
Верховною Радою України змін до законів, у нормах яких для розрахунків
застосовується мінімальна заробітна плата, Кабінету Міністрів України було
надано повноваження здійснювати застосування цих норм, виходячи з реальних
можливостей видаткової частини Державного бюджету України, на підставі чого
суди дійшли висновку, що компенсаційні виплати на оздоровлення належить
виплачувати у порядку, передбаченому

ч.1 п. "є" постанови
Кабінету Міністрів України "Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 26.07.1996 р. №836 (далі
- Постанова КМУ № 836)

Не погоджуючись з постановленими по
справі судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України з
касаційною скаргою в порядку передбаченому ЦПК України 1963 року, в якій,
посилаючись на порушення норм матеріального права, просив вказані судові
рішення скасувати та постановити нове по суті заявленого позову, не передаючи
справу на новий розгляд.

Листом Верховного Суду України від
18.04.2006 р. на підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України касаційну скаргу було передано до Вищого
адміністративного суду України для вирішення в порядку касаційного провадження.

Заслухавши доповідача, перевіривши
правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

При розгляді справи судом першої
інстанції встановлено, що позивач має ІІ групу інвалідності з числа осіб, що
приймали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд виходив з положень Закону №796-ХІІ та Постанови КМУ №836, згідно з якими
ОСОБА_1 підлягала виплаті щорічна допомога на оздоровлення, як інваліду 2-ої
групи у розмірі 26,70 грн. (встановленому зазначеною Постановою КМУ ще у 1996
році).

Однак, зазначений висновок суду не
відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абзацу 2 частини 4
статті 48 Закону №796-ХІІ, щорічна допомога інвалідам 2-ої групи виплачується у
розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. При цьому, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати (абзац 7 частини 4 статті 48
Закону № 796-ХІІ).

У період, за який заявлені вимоги
про стягнення виплат на оздоровлення, розмір мінімальної заробітної плати був
таким:

118 грн. 01.07.2000-31.12.01 Закон
України N1766-III від 01.06.2000 (1766-14)

140 грн. 01.01.2002-30.06.02 Закон
України N2896-III від 13.12.2001 (2896-14)

165 грн. 01.07.2002-31.12.02 Закон
України N2896-III від 13.12.2001 (2896-14)

Разом з цим, слід зазначити, що
Законом №796-ХІІ не було уповноважено Кабінет Міністрів України зменшувати
конкретні суми компенсацій і допомоги, змінювати розмір допомоги на
оздоровлення, встановлений Законом.

Частиною 1 статті 67 Закону України
№796-ХІІ було встановлено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і
компенсацій (передбачених цим Законом) підвищуються Кабінетом Міністрів України
відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної
плати.

Згідно зі статтею 2 Закону України
"Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік",
до прийняття Верховною Радою України змін до законів, у нормах яких для
розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, Кабінету Міністрів
України доручено здійснювати перегляд цих
норм виходячи з реальних можливостей видаткової частини Державного
бюджету України на 2000 рік.

Не дивлячись на те, що розмір
мінімальної заробітної плати, який було встановлено на 2000 рік (118 гривень на
місяць), залишився незмінним протягом 2001 року, виходячи з буквального змісту
наведеної вище норми слід дійти висновку, що право Кабінету Міністрів України
здійснювати перегляд норм, у яких для
розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, не стосувалось 2001
року.

Окрім того, не можна погодитися з
тим, що реальні можливості видаткової частини Державного бюджету у 1996 році,
коли Кабінетом Міністрів України було встановлено розмір виплат на оздоровлення
інвалідам другої групи, що стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи
та 2000 році і наступних роках були однаковими. Однак лише постановою Кабінету
Міністрів України від 12.07.2005 р. №562 "Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" було збільшено розмір такої допомоги, зокрема, інвалідам I і
II групи - 120 гривень.

Таким чином, постановою Кабінету
Міністрів України від №836 від 26.07.1996 року встановлено розміри допомоги на
оздоровлення у визначеній сумі, що суперечить вимогам Закону України №796-ХІІ.
Цим Законом встановлено розмір такої допомоги, як кратну відносно до розміру
мінімальної заробітної плати величину на час виплати.

Як вбачається зі змісту Законів
України ( № 1766-ІІІ від 01.06.2000р., № 2896-ІІІ від 13.12.2001р.), стосовно
розмірів заробітної плати за вказані періоди, ними не встановлювались обмеження
щодо застосування розмірів заробітної плати, встановлених цими нормативними
актами, зокрема, для реалізації положень ст. 48 Закону України "Про статус
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

Слід зазначити, що встановлений ще
в 1996 році постановою КМУ № 836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення
протягом тривалих років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому
іншими законами України. При цьому, як зазначено вище, вказані закони не
містили обмежень щодо застосування статті 48 Закону №796-ХІІ. Оскільки ні
Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких
рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору,
застосуванню підлягає саме стаття 48 Закону №796-ХІІ та норма відповідного
закону України про визначення мінімальної заробітної плати на момент виплати, а
не Постанова КМУ №836.

У зв'язку з цим слід наголосити, що
відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною
цінністю.

Права і свободи людини та їх
гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава
відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно із статтею 16 Конституції
України, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги
на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи -
катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є
обов'язком держави.

Конституцією України у статті 46
передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності,
втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у
старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 6 частини
першої статті 92 Конституції України, виключно законами визначаються, зокрема,
основи соціального захисту, а статтею 75 Конституції встановлено, що єдиним
органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.
Конституція не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим
державним органам, а останнім - своїми нормативно-правовими актами змінювати
положення законів. Верховною Радою України дія статті 48 Закону України
№796-ХІІ протягом 2001-2004 років не призупинялась.

З урахуванням наведеного колегія
суддів вважає, що дії відповідача по нарахуванню виплат щомісячної допомоги на
оздоровлення у розмірах, які не відповідають встановленим ст. 48 Закону України
"Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", є такими, що порушують конституційні права
ОСОБА_1 на здоров'я та належний соціальний захист.

У порушення вимог статей 62, 202,
2021 ЦПК України (в редакції 1963 року чинній на момент розгляду
справи) суди належним чином не визначилися з правовою нормою, що регулює спірні
правовідносини, не звернули увагу на зазначені положення закону і, як наслідок,
не перевірили можливості застосування положень постанови Кабінету Міністрів
України від 26.07.1996 року №836 з огляду на їх невідповідність нормам Закону,
а тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати всі ухвалені у справі
рішення і направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223,
227, 230 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Артемівського районного
суду м. Донецька від 06 листопада 2003 року й ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 02 лютого 2004 року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Ухвала оскарженню не підлягає, крім
випадку, встановленого ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства.

Головуючий:

Судді: