Справа № 2/27
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2007-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м.
Київ

12.10.2007 р.
№ 2/27

За
позовом ОСОБА_1

До Державного комітету України у
справах національностей та релігій

Про визнання неправомірним рішення та
зобов'язання вчинення дій

Головуючий суддя Келеберда В.І.

Судді
Добрянська Я.І.

Кротюк
О.В.

Секретар
Мельникова Л.В.

Представники сторін:

Від
позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2 - представник

Від
відповідача Гармаш К.Г. -пред. за довірен.

Обставини справи:

Позов
заявлено про визнання неправомірним та скасування рішення Державного комітету
України у справах національностей та міграції № 934 від 06.03.07р. та
зобов'язати Державний комітет України у справах національностей та релігій
надати позивачу статус біженця.

В
обгрунтування позовних вимог представник позивача посилався на відсутність
письмового викладення причин відмови в наданні статусу біженця та не здійснення
належної перевірки інформації позивача. Крім того, зазначив, що відповідно до
рішення місцевого загального суду мати позивача набула статус біженця, а
позивач має право на возз'єднання із сім'єю.

Представник
відповідача проти задоволення позову заперечувала та вказала на ті обставини,
що перевірку було здійснено належним чином, причини відмови викладені як
відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування. Щодо рішення
Шевченківського районного суду м. Києва зазначила, що позивач на момент
звернення до Державного комітету досягла 18-річного віку. Крім того, на вимогу
позивача надала копію справи ОСОБА_1, яка залучена до матеріалів справи.

Розглянувши
подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка Грузії (м. Тбілісі) за національністю ассирійка, прибула
з Грузії до України в січні 1998 року для постійного проживання.

25.09.06р.
позивач звернулася до Управління міграційної служби м. Києва із заявою про
надання статусу біженця в Україні та надала відповідну анкету особи. Причинами
виїзду з території Грузії позивач зазначила переслідування її особисто та її
сім'ї (мати -ОСОБА_3, сестри -ОСОБА_1 та ОСОБА_4) органами державної влади
Грузії, а також вчинення фізичного та морального насильства, побоювання
фізичного знищення внаслідок того, що за національністю вона ассирійка.

Управлінням
міграційної служби у м. Києві 25.09.06р. було видано довідку про подання особою
заяви про надання їй статусу біженця № 003216. Термін дії довідки встановлено
до 13.10.06р.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 08.11.06р. № 1575 Державний комітет України у
справах національностей та міграції реорганізовано у Державний комітет України
у справах національностей та релігій. Розпорядженням Кабінету Міністрів України
від 08.12.06р. № 605-р утворено комісію з реорганізації Держкомнацміграції та Держдепрелігій. Наказом Голови комісії від
28.02.07р. № 2 продовжено термін реорганізації Державного комітету України у
справах національностей та міграції і Державного департаменту у справах
релігій. Наказом від 01.03.07р. № 11 термін реорганізації продовжено до
26.03.07р.

Спірне
рішення про відмову в наданні статусу біженця № 934 від 06.03.07р. прийнято ДКУ
у справах національностей та міграцій та підписано першим заступником Голови
-Головою підкомісії з реорганізації Держкомнацміграції України. Враховуючи
наказ, яким продовжено термін реорганізації відповідача до 26 березня, суд
приходить до висновку про безпідставність доводів позивача в частині прийняття
оскарженого рішення юридично неіснуючим державним органом.

Правовий
статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу
біженця, державні гарантії захисту біженців регулюються Конституцією України,
Законом України від 21.06.01р. № 2557-ІІІ «Про біженців»(далі-Закон), іншими
нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Зокрема до міжнародних норм
права відносяться Конвенція про статус біженців 1951 року та Протокол про
статус біженців 1967 року (ратифіковані Законом України від 10.01.02р. № 2942-ІІІ),
якими визначено загальні принципи щодо захисту біженців.

Відповідно
до ст. 1 Закону біженець -це особа, яка не є громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї
громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не
бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього
постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок
зазначених побоювань.

Статтею
6 Закону встановлено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу
виконавчої влади у справах міграції, зокрема прийняття рішень про надання,
втрату і позбавлення статусу біженця; координація взаємодії інших органів
виконавчої влади з питань, що стосуються біженців; збір та аналіз інформації
щодо наявності у країнах походження біженців умов, зазначених у абзаці другому
статті 1 цього Закону.

Стаття
7 Закону визначає повноваження органів міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Органи міграційної
служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі
підпорядковуються спеціально уповноваженому центральному органу виконавчої
влади у справах міграції. До компетенції органів належить: прийняття заяв від
іноземців та осіб без громадянства про надання їм статусу біженця у порядку,
передбаченому цим Законом; прийняття рішень про оформлення документів для
вирішення питання щодо надання, втрати або позбавлення статусу біженця; розгляд
заяв про надання статусу біженця та підготовка письмового висновку щодо надання
або відмови у наданні статусу біженця; видача довідок про подання особою заяви
про надання їй статусу біженця; про особу, стосовно якої прийнято рішення про
оформлення документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця;
про звернення до суду; сприяння у працевлаштуванні особам, стосовно яких
прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання
статусу біженця та яким надано такий статус; ведення обліку та особових справ
осіб, які звернулися із заявами про надання їм статусу біженця, стосовно яких
прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання
статусу біженця та яким надано статус біженця тощо.

Законом
встановлені повноваження інших органів виконавчої влади (ст. 8), відповідно до
яких Управління міграційної служби в м. Києві має право звернутися із запитами
до органів МВС України та СБУ для отримання інформації стосовно особи, що
подала заяву на отримання статусу біженця.

Як
вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1, 9 жовтня 2007 року Управління
міграційної служби в м. Києві направило відповідні запити. У відповідь отримана
інформація, що після проведених перевірок підстав, які б перешкоджали наданню
статусу біженця громадянки Грузії ОСОБА_1, не встановлено. Таким чином, суд
приходить до висновку, що Управління
міграційної служби в м. Києві вчинило всі необхідні дії, які встановлено
законодавством для перевірки заяви особи, що звернулася із заявою про надання
статусу біженця.

Відповідачу,
як спеціально уповноваженому центральному органу виконавчої влади у справах
міграції, надано право звернутися до Міністерства закордонних справ України для
отримання інформації про становище в країнах походження біженців (ст. 8
Закону).

Позивач
зазначає, що відповідачем не проведено збір та аналіз інформації щодо наявності
у країнах походження біженців умов, зазначених у абзаці другому статті 1 цього
Закону.

Проте
зазначені зауваження судом не приймаються, оскільки ні міжнародними нормами, ні
нормами національного права не визначений перелік дій щодо збору та аналізу
інформації. Закон передбачає тільки право, а не обов'язок відповідача
звернутися до МЗС України для отримання інформації про становище в
країні-походження.

Законом
України від 21.10.99р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2
статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у
справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено
Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців,
відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік).

Відповідно
до зазначеного Керівництва надано загальний аналіз поняття «внаслідок цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Так, до елементу
«побоювання»відносять суб'єктивний стан особи -її психічний стан, який
пов'язаний із характеристикою особистості заявника, а тому зазначається, що
висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Суб'єктивний стан
особи встановлюється при особистому спілкуванні із представниками державного
органу.

Так,
із позивачем було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол
від 09.10.06р.

Після
встановлення суб'єктивного елементу, відповідно до зазначеного Керівництва,
слід дослідити об'єктивний елемент - «обґрунтовані побоювання». Зазначено, що
такі побоювання повинні ґрунтуватися тільки на особистому досвіді особи, а не
досвіду інших осіб.

Як
вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, побоювання виникли
внаслідок випадку із матір'ю позивача.

Зазначеним
керівництвом встановлені й інші критерії оцінки при здійсненні процедур
розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Як
вбачається з наведеного, відповідачем було вчинено належну перевірку та в межах
наданої компетенції, а тому зауваження позивача
в цій частині визнаються судом безпідставними.

Стосовно
заперечення позивача, що позивач має право на возз'єднання із сім'єю слід
зазначити наступне.

Судом
оглянуто рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.08.05р. про
надання статусу біженця в Україні громадянки Грузії ОСОБА_3. Зазначене рішення
місцевого суду встановлює обставини тільки відносно ОСОБА_3.

Відповідно
до ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету
доказування.

Як
вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами у справі, ОСОБА_3 є
матір'ю громадянки Грузії -ОСОБА_1.

Членами
сім'ї біженця відповідно до ст. 1 Закону визнано: чоловіка (дружину), діти,
яким не виповнилося вісімнадцять років, непрацездатні батьки та інші особи, які
перебувають під опікою чи піклуванням біженця.

Судом
встановлено, що на час подання заяви про надання статусу біженця в Україні
позивачу виповнилось 18 років. Відповідно до національного законодавства, із
досягненням 18-річного віку особа набуває повної дієздатності.

Крім
того, позивач зазначає, що на час розгляду її заяви про надання статусу біженця
та по теперішній час вона перебуває у незареєстрованому шлюбі із громадянином
України та має від нього дитину.

Таким
чином, суд приходить до висновку, що позивач не підпадає під визначення члена
сім'ї біженця.

Доводи
позивача, що відсутність правового статусу біженця позбавляють її права
зареєструвати шлюб та влаштуватися на роботу, судом до уваги не приймаються з
огляду на наступне.

Згідно
положень Закону України «Про біженців»позивач у вересні 2006 року отримала
довідку про подання особою заяви про надання їй статусу біженця, а у жовтні
2006 року - довідку про особу, стосовно якої прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця (термін дії
продовжено до квітня 2007 року). Зазначені довідки є документами, що
засвідчують законність перебування особи на території України на період
чинності довідки і є дійсним для реалізації прав і виконання обов'язків,
передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зокрема,
у відповідності до Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні від
18.10.2000р. іноземці та особи без громадянства для реєстрації шлюбу в Україні
повинні пред'явити національний паспорт або паспортний документ з відміткою про
реєстрацію уповноваженого органу щодо законності їх перебування в Україні, якщо
інше не передбачене чинним законодавством України.

Кодексом
законів про працю встановлено принцип рівності трудових прав осіб незалежно від
походження, соціального і майнового стану, расової та національної
приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і
характеру занять, місця проживання та інших обставин. При прийнятті на роботу
законодавство України зобов'язує особу подати паспорт або інший документ, що
посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, -
також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та
інші документи. Відповідно до Закону на спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, його органи на
місцях по можливості надають особам, стосовно яких прийнято рішення про
оформлення документів для вирішення питання щодо надання їм статусу біженця та
яким надано такий статус, допомогу у працевлаштуванні, забезпечують призначення
особам, яким надано статус біженця, грошової допомоги, пенсії, інших видів
соціального забезпечення. Доказів звернення позивача з питань працевлаштування
та відмови у наданні працевлаштування, суду не пред'явлено.

Таким
чином, суд не вбачає підстав, що саме відсутність правового статусу біженця
позбавила позивача реалізувати права особи на шлюб та на працю.

Розділ
ІІІ Закону встановлює порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця.
Рішення про відмову у прийнятті заяви про надання статусу біженця приймається
відповідним органом міграційної служби. Про прийняття такого рішення орган
міграційної служби повідомляє особу письмово із зазначенням причин відмови.

В
матеріалах справи наявне рішення відповідача із викладенням причин відмови, а
саме: встановлено, що переслідування за ознаками національності відсутні.
Управління міграційної служби в м. Києві надіслало на адресу позивача
повідомлення № 99 про відмову в наданні статусу біженця. Тому, зауваження
позивача, що рішення прийняте відповідачем без зазначення причин відмови не
відповідає обставинам справи та наявним матеріальним доказам.

Враховуючи
викладене, позов визнається судом необґрунтованим та таким, що не підлягає
задоволенню.

За
таких обставин, керуючись Законом України «Про біженців», ст.ст. 161-163 КАС
України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Постанова
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження (ст.254 КАС України).

Заява
про апеляційне оскарження постанови суду подається протягом 10 днів з дня її
проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до
статті 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на
постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Головуючий
суддя
В.І. Келеберда

Судді
Я.І. Добрянська

О.В.
Кротюк