Справа № К-25996/06
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2007-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

29 серпня 2007 року у м. Києві колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді: Цуркана М.І.,

суддів:
Кобилянського М.Г., Ліпського Д.В., Маринчак Н.Є., Юрченка В.В.,

при секретарі - Мудрицькій Ю.В.,

за участю представників відповідача Стрельникова В.П.,
Семененка В.І., Медведюка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку
касаційного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про
поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за касаційною скаргою Генеральної прокуратури України на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2005 року та
ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 13 червня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

Генеральна прокуратура України звернулася до Вищого адміністративного суду
України з касаційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 10 серпня 2005 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської
області від 13 червня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України
про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Зазначає, що у червні 2005 року ОСОБА_1 (
далі позивач ) звернувся до суду з
позовом до Генеральної прокуратури України про поновлення на роботі і стягнення
заробітної плати за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що 16 травня
2005 року наказом Генерального прокурора України №706-к він був звільнений з
посади прокурора Кіровоградської області на підставі ч.1 ст.8, ч.5 ст.9 Дисциплінарного статуту прокуратури України за неналежне
виконання службових обов'язків, суттєві недоліки і прорахунки в організації
роботи органів прокуратури області, незабезпечення вимог Законів України «Про прокуратуру України» та «Про вибори
Президента України». Вважав своє звільнення незаконним і просив поновити його
на посаді прокурора Кіровоградської області та стягнути на його користь
заробітну плату за час вимушеного прогулу .

Рішенням Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2005 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 12
грудня 2006 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10
серпня 2005 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28
лютого 2007 року було скасовано ухвалу апеляційного суду Кіровоградської
області від 12 грудня 2006 року, а справа направлена на новий апеляційний
розгляд іншим складом суду до того ж апеляційного суду.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 13 червня 2007 року апеляційну скаргу Генеральної прокуратури
України було залишено без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 10 серпня 2005 року без
змін.

Вказуючи
на допущені, на думку Генеральної прокуратури України, судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм чинного процесуального та матеріального
законодавства, що призвело до постановлення неправильних
судових рішень, відповідач просить
скасувати постановлені судові
рішення судів першої та апеляційної інстанції та направити
справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи
касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді
справи по суті встановлено, що наказом
Генерального прокурора України № 156-к від
19 лютого 2004 року позивач був призначений на посаду прокурора
Кіровоградської області строком на 5 років.

Наказом Генерального прокурора України № 706-к від 16
травня 2005 року позивача було звільнено
з посади на підставі ч. 1 ст. 8 п. 5 ст.
9 Дисциплінарного статуту прокуратури України за неналежне виконання службових
обов»язків, суттєві недоліки і прорахунки в організації роботи органів
прокуратури області, незабезпечення
вимог Закону України «Про прокуратуру» та Закону України «Про вибори Президента
України».

Ухвалюючи судове рішення по справі та задовольняючи позовні вимоги
позивача, суд першої інстанції порушив вимоги ст..62 ЦПК України 1963 року ,
чинного на час розгляду справи в суді першої інстанції, яка зобов»язує суд
оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись законом та ст.. 202 цього ж Кодексу, яка
визначає, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Суд
обґрунтовує рішення лише на тих доказах, які були досліджені у судовому
засіданні

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1976
року з наступними змінами «Про судове рішення» визначено, що суди повинні
неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення в
цивільній справі. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому
повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду
про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини,
які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів,
з яких суд виходив при задоволенні чи відмови у задоволенні позовних вимог.
Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що наказ
№ 706-к від 16 травня 2005 року «Про притягнення до дисциплінарної
відповідальності» не відповідає вимогам закону, зокрема, ч.3 ст.48 Закону
України Про прокуратуру» та ст..8 Дисциплінарного статуту прокуратури України,
якими передбачено, що дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників
застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов»язків або
за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

У зв»язку з цим суд першої інстанції зазначив, що
посилання в резолютивній частині наказу крім неналежного виконання службових
обов»язків ще і на суттєві недоліки і прорахунки в організації роботи органів
прокуратури області, незабезпечення
вимог Закону України «Про прокуратуру» та Закону України «Про вибори Президента
України» не відповідає вимогам закону.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна,
оскільки посилання в резолютивній частині наказу на суттєві недоліки і
прорахунки в організації роботи органів прокуратури області, незабезпечення вимог Закону України «Про
прокуратуру» та Закону України «Про вибори Президента України» не є
додатковими, не передбаченими законом, підставами дисциплінарної
відповідальності працівників органів прокуратури, а стислим викладом обставин,
які Генеральний прокурор України визнав як неналежне виконання позивачем службових
обов»язків прокурора області.

Враховуючи викладене, не можна також погодитись з
висновком суду про те, що в наказі про звільнення позивача не зазначено, які
саме обов»язки прокурора області ним не виконано, якими правовими нормами ці
обов»язки визначено.

Конкретні
порушення викладені в доповідній записці на
ім'я Генерального прокурора України та в рішенні колегії Генеральної
прокуратури України, а в оспорюваному
наказі зазначені узагальнюючі висновки, що не суперечить чинному законодавству.
Загальновідомими є правові норми, якими визначаються обов'язки прокурора, в
тому числі і прокурора області. Зокрема, це
Конституція України, Закон України «Про прокуратуру», відомчі нормативні
акти, а тому перерахування цих обов'язків у наказі про накладання дисциплінарного
стягнення не є обов'язковим. Необхідною складовою такого наказу повинні бути
лише ті обов'язки, щодо яких мало місце невиконання або неналежне виконання.

Не погоджуючись з такою підставою звільнення позивача з
посади як допущення фактів, коли кримінальні справи за фактами, які набули
великого суспільного резонансу, порушувались лише після втручання Генеральної
прокуратури України, суд зазначив, що в наказі не вказані конкретні кримінальні
справи та не зазначено, у чому полягало втручання Генеральної прокуратури
України.

Проте далі у постановленому рішенні суд встановив, що 6
грудня 2004 року за фактом неправдивого встановлення результатів голосування
ТВК ТВО № 100 слідчим прокуратури м. Кіровограда було відмовлено у порушенні
кримінальної справи, а 16 грудня 2004 року зазначену постанову слідчого
прокуратури м. Кіровограда Генеральною прокуратурою України було скасовано з
одночасним порушенням кримінальної справи.

Тобто суд першої інстанції вказав конкретну кримінальну
справу великого суспільного резонансу та зазначив, у чому полягало втручання
Генеральної прокуратури України.

При цьому, погодившись з позицією позивача про законність
та обґрунтованість постанови слідчого від 6 грудня 2004 року про відмову в
порушенні кримінальної справи, суд не дав жодної оцінки тій обставині, що
зазначена постанова була у порядку, визначеному КПК України, скасована як
незаконна та необґрунтована.

Встановивши, що, оскільки станом на 16 грудня 2004 року
Генеральній прокуратурі України було достеменно відомо про відмову у порушенні
зазначеної кримінальної справи, суд прийшов до висновку про те, що місячний
строк для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за вказаним
фактом закінчився 16 січня 2005 року.

Проте суд не врахував, що днем виявлення проступку слід
вважати не день, коли про це стало відомо будь-кому з працівників Генеральної
прокуратури України, а день, коли про це стало відомо посадовій особі, яка
уповноважена на застосування дисциплінарних стягнень.

Суд першої інстанції також зазначив, що в судовому
засіданні встановлено, що будь-яких звернень щодо перешкоджання здійсненню
виборчого права на виборчій дільниці №16 до прокуратури області не надходило,
будь-які рішення в порядку ст..97 КПК України не приймались.

Проте при цьому не дав ніякої оцінки тим обставинам, що
фактично, як це вбачається з доповідної записки на ім.»я в.о. Генерального
прокурора України (а.с.16), заперечень представника відповідача проти позову як
в письмовій формі (а. с. 204), так і в поясненнях, наданих в судовому засіданні
12 липня 2005 року (а. с.226) мова йшла про порушення виборчого законодавства
на виборчій дільниці № 116, а в наказі № 706 к була допущена описка.

Вважаючи доведеною обставину про видання Генеральним
прокурором України розпорядження про встановлення повного мораторію на будь-яку
інформацію для ЗМІ, суд послався лише на інформацію керівника прес-центру
прокуратури Кіровоградської області та не з»ясував, у якій формі це
розпорядження було видано, коли воно поступило до прокуратури Кіровоградської
області, чи зареєстровано відповідним чином та не витребував тексту цього
розпорядження, якщо таке розпорядження дійсно було.

Прийшовши до висновку про належне інформування органами
прокуратури Кіровоградської області громадськості через засоби масової
інформації про проведену роботу по нагляду за додержанням законності при
вирішенні заяв і повідомлень про порушення виборчого законодавства та
громадськість, органи місцевої влади та самоврядування про вжиті прокуратурою
заходи реагування на порушення законності у ході проведення виборчого процесу,
привівши в якості доказів на підтвердження такого висновку факти двох
публікацій в друкованих ЗМІ та факт направлення прокурором області інформації
за зверненням Кіровоградської обласної ради, суд не зазначив, якими критеріями
він керувався, визнаючи діяльність обласної прокуратури з цих питань
достатньою.

Апеляційний
суд зазначених порушень суду першої інстанції не усунув.

Згідно з ч.3 ст.211 КАС України підставами касаційного оскарження є
порушення судами норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до положень ч.2 ст. 227 КАС України підставою
для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного
вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції.

Відповідно
до вимог ч. 1та ч.2 ст.220 КАС
України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, а тому зазначені
порушення норм процесуального права не можуть бути усунені судом касаційної
інстанції.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не
було посилання в касаційній скарзі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне
постановлені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а
справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
ст.ст. 210, 220, 221, 223, 227, 230,231 КАС України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Генеральної прокуратури України задовольнити. Рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 10 серпня 2005 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської
області від 13 червня 2007 рокускасувати, а справу направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених
ст..237 КАС України.

Головуючий: Цуркан М.І.

Судді:
Кобилянський М.Г.

Ліпський Д.В.

Маринчак
Н.Є.

Юрченко В.В.