Справа № К-26483/06
Суддя: Фадєєва Н.М.
Дата ухвалення: 2007-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2007 року м.
Київ

Колегія
суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого -
судді Фадєєвої Н.М.

Суддів - Бим М.Є., Гордійчук М.П.,
Леонтович К.Г, Чалого С.Я.

розглянувши у
попередньому розгляді касаційну
скаргу УПФУ в Галицькому районі м. Львова на постанову господарського суду Львівської області від
05.04.2006р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від
04.07.2006р. у справі за позовом УПФУ в Галицькому районі м. Львова до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України про спонукання до
вчинення дій, -

В С Т А Н О В И Л А :

Справа №К-26483/06

Доповідач Фадєєва Н.М.

Позивач УПФУ в Галицькому
районі м. Львова звернулось з позовом до
Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Львові про прийняття до заліку
виплаченої пенсії за період з
01.02.2004р. по 31.11.2004р. та включення до щомісячних актів звірок суми
пенсії гр.. ОСОБА_1. в розмірі 1526, 19 грн.

Постановою господарського
суду Львівської області від 05.04.2006р. відмовлено в задоволенні позовних
вимог УПФУ в Галицькому районі м. Львова.

Постановою Львівського
апеляційного господарського суду від 04.07.2006р. апеляційна скарга УПФУ в
Галицькому районі м. Львова залишена без
задоволення, а постанова господарського суду Львівської області від
05.04.2006р. - без змін.

Не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями, УПФУ в
Галицькому районі м. Львова звернулося з касаційною скаргою до Вищого
адміністративного суду України, у якій просить скасувати вищезазначені судові
рішення, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Касаційна
скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіривши
правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та
процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів
приходить до висновку , що суди попередніх інстанцій прийняли вірне й обґрунтоване
судове рішення..

Як встановлено матеріалами справи, з гр.. ОСОБА_2 на місці роботи стався
нещасний випадок ( поза межами України ), що підтверджується актом про нещасний
випадок від 20.10.1988р. ( висновком МСЕК від 16.02.1993р.) і за період з 01.02.2004р.
по 31.11.2004р. йому виплачено пенсію позивачем на суму 1526, 19 грн.

Пенсійний
фонд України створено у 1992 р., згідно Постанови КМУ від 28.01.1992 р. До його відання віднесено
призначення пенсій та забезпечення їх виплати (Указ Президента України від 01.03.2001 р. №
121/2001).

23.09.1999 р. прийнято
Закон України „Про загальнобов"язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"
№ 1105-ХІУ (далі Закон № 1105-ХІУ), який набрав чинності 01.04.2001 р., згідно якого Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань здійснює виплату пенсій по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (далі
пенсій по інвалідності) та
пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного
захворювання (далі пенсій у зв"язку з втратою годувальника) .

Закон
№ 1105 діє в просторі - в межах України
і в часі - з моменту вступу його в законну силу.

Таким
чином, з часу набрання чинності Законом № 1105-ХІУ виплату пенсій по інвалідності та пенсій у зв"язку з
втратою годувальника повинен здійснювати страховик (ФССНВУ).

При цьому, страховик
здійснює виплату таких пенсій застрахованим особам, тобто, фізичним особам, на
користь яких здійснюється страхування. Такі особи, вважаються застрахованими з моменту набрання чинності
Законом № 1105 .

До набрання законної
сили Законом № 1105 позивач відшкодовував виплачену потерпілому пенсію в регресному порядку за рахунок страхувальника, тобто
підприємства, на якому стався нещасний випадок.

ФССНВУ є некомерційною
самоврядною організацією, яка діє на підставі статуту, є правонаступником
державного, галузевих та регіональних фондів охорони праці. Метою останніх було
доведення умов ї безпеки праці до нормативних вимог, підвищення рівня охорони праці на виробництві, тощо. Фонди охорони
праці не здійснювали соціальне страхування та соціальне забезпечення
працівників.

Ст.7
Закону України „Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" № 2271 -III від 22.02.2001 р. передбачено, що ФССНВУ здійснює виплати з того часу, коли підприємства
передали в установленому порядку документи,
що підтверджують право працівників, (членів їх сімей), що потерпіли на виробництві до 01.04.2001 р. на такі страхові
виплати та соціальні послуги.

Однак,
діючим законодавством не передбачено права Пенсійного фонду України передати ФССНВУ документи для проведення
соціальних виплат у формі виплати пенсій по
інвалідності і пенсій у зв"язку з втратою годувальника. Виплату таких
пенсій на даний час здійснює
Пенсійний фонд України, згідно з Законом України „Про пенсійне забезпечення" та Законом України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"
№ 1058 від 09.07.2003 р. № 1058 (надалі
Закон України № 1058).

Відповідно до п.7
Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України
„Про пенсійне забезпечення", до заяви
про призначення пенсії додаються перелік документів, в т.ч. акт про нещасний випадок
на виробництві (форма Н-1), акт про розслідування нещасного випадку (аварії) (форма Н-5), акт розслідування професійного
захворювання (форма Н-4) і виписку з акту огляду МСЕК.

Для
проведення відшкодування будь-яких виплат, відповідач, відповідно до вимог ст. 35 Закон № 1105, в обґрунтування
понесених витрат повинен мати акт розслідування і інші документи, як підставу
для призначення і проведення виплат.

Відповідно
до ст.2 Закону України № 1105, Закон діє в межах України, а ФССНВУ здійснює страхування
застрахованих в Україні осіб з дати набрання чинності Законом № 1105.

Між
Російською Федерацією та Україною підписано дві угоди, які стосуються предмету
спору: Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення
від 13.03.1992 р. та Угоду про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам каліцтвом, професійним захворюванням або іншим ушкодженням
здоров'я, які пов'язані з виконанням ними трудових обов'язків від 09.09.1994 р., які
не ратифіковано Верховною Радою України.

Ці
угоди регулюють відносини в галузі пенсійного забезпечення громадян країн СНД, щодо місця призначення пенсії,
трудового стажу, обчислення та виплати пенсій. Угоди регулюють правовідносини,
щодо захисту прав громадян у галузі пенсійного забезпечення, і щодо взаємних прав на відшкодування шкоди, завданої
працівникам каліцтвом, професійним
захворюванням або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків.

Однак,
ці угоди не регулюють правовідносини між органом який виплатив фізичній особі пенсію (ГЇФУ) і
органом який зобов'язаний відшкодувати виплачені пенсії фізичним особам (в спірному
випадку ФССНВ).

Національним
законодавством питання відшкодування Пенсійному фонду України витрат пов'язаних з
виплатою пенсій громадянам, які отримали трудове каліцтво чи професійне захворювання
на території країн СНД, не передбачено.

Відповідно
до Закону України від 10.12.1991 р. №
1953-XII „Про
дію міжнародних договорів
на території України" Верховна Рада України постановила, що укладені і належними чином
ратифіковані Україною міжнародні договори становлять невід'ємну частину національного
законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного
законодавства.

Відповідно
до ст.2 Закону України від 22.12.1993 р. № 3767-ХІІ „Про міжнародні договори України" від імені України
укладаються міжнародні договори, що стосуються прав та свобод людини, а відповідно до ст. 7 цього закону такі договори
підлягають ратифікації Верховною
Радою України.

Зі
змісту ст.4 Закону України № 1058, ст. 4 Закону № 1105-ХІУ та ст. 9 КАС
України випливає, що норми
міжнародного договору України, які передбачають інші правила, ніж ті, що
передбачені законодавством про страхування від нещасного випадку підлягають
застосуванню лише тоді, коли згода на обов'язковість даного договору надана
Верховною Радою
України.

Тому, суди обґрунтовано не взяли до уваги ні Угоду
про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від
13.03.1992 р., ні Угоду про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди,
заподіяної працівникам каліцтвом, професійним захворюванням або іншим
ушкодженням здоров»я., які пов»язані з виконанням ними трудових обов»язків від
09.09.1994р., оскільки вони не ратифіковані
Верховною Радою України і не регулюють
спірного між сторонами питання взагалі. Вказані вище угоди
не регулюють спірні питання щодо відшкодування виплачених пенсій
позивачем за рахунок відповідача. Вказані угоди передбачають лише виплату
пенсій державою - Україна.

Посилання
позивача на ч. 2 ст. 2 Закону № 1105 є невірним, оскільки ч. 2 ст. 2 Закону
України № 1105, як і ст.. 2 в цілому, стосується виплат пенсій фізичним особам
і не регулює порядку відшкодування Пенсійному фонду України витрат здійснених
фізичним особам по відшкодуванню пенсій за рахунок ФССНВ.

Вказана норма закону стосується лише
фізичних oci6, яким заподіяно шкоду на території України за часів СРСР,
оскільки, Закон № 1105 відноситься до
національного законодавства i регулює питання
загальнообов"язкового державного соціального страхування в просторі та чaci
на території України.

Згідно ст. 38 Закону № 1105-ХГУ страхові
виплати та надання соціальних послуг може бути припинено на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо
інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України (ратифікація).

Потерпілі , які отримали каліцтво поза
межами України i
переїхали в Україну на постійне місце
проживання не є застрахованими в Україні
i
за них не сплачувались страхові внески до
Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України, а
тому, у Фонду немає підстав відшкодовувати виплачені пенсії управлінню Пенсійного
фонду України.

Зобов'язань ФССНВ з відшкодування
виплачених пенсій ПФУ фізичним особам діючим законодавством не передбачено.

Hi міжнародним
договором від 13.03.92 p., нi іншими
законодавчими актами України
не врегульовано питання покриття вказаних витрат Пенсійному фонду на виплату
пенсій по інвалідності, заподіяно внаслідок трудового каліцтва за межами України,
за рахунок коштів ФССНВ
України.

Враховуючи те, що на час завдання
шкоди потерпілому, діяло законодавство, яке передбачало право позивача
звернутися з регресною вимогою до страхувальника, міжнародні угоди не ратифіковані, а відповідно до вимог ст. 4 Закону України № 1105 норми цього Закону не застосовуються, якщо
міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною
радою України встановлено інше, обов'язковість відшкодування відповідачем виплачених пенсій позивачем потерпілим, які
отримали ушкодження здоров'я за
межами України діючим законодавством не передбачено, тому, відсутні підстави для спонукання відповідача
прийняти до заліку виплачені суми пенсії та включити до щомісячних актів звірок, про що скласти акт звірки та
подати його вищестоящій організації.

Kpiм цього, між Фондами розроблено
Порядок відшкодування витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання від 04.03.2003 р. № 5-4/4, яким передбачено
здійснення розрахунків на централізованому piвнi i тих виплат, що
здійснюються за національним законодавством.

Таким чином, суди підставно дійшли
обґрунтованого висновку, що позовні вимоги заявлені без достатнього нормативного
обґрунтування та документально не обґрунтовані.

Крім того, суд апеляційної інстанції зробив правильний
висновок про те, що суд першої інстанції помилково не застосував положення
Кодексу адміністративного судочинства
України і змінив рішення господарського суду Львівської області від
05.04.2005р. в частині застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, застосувавши норми Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 224 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального
права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 221, 224, 231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу УПФУ в Галицькому районі м. Львова залишити без
задоволення, а постанову господарського суду Львівської області від
05.04.2006р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від
04.07.2006р. без змін.

Ухвала набирає
чинності з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді :