Справа № 22а-1003/2007
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2007-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а - 1003/2007 р. Головуючий
суддя у 1-ій
Категорія статобліку - 49 інстанції
№ 13/104/07-АП
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2007 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого
судді - Туркіної Л.П., (доповідач)

суддів
-
Коршуна А.О., Проценко О.А.

при секретарі - Серьогіній О.В.

за участю представників сторін:

позивача
- Благодір Р.В. (довіреність №
22351/10-014 від 21.05.2007 р.)

відповідача 1 -
Саржинська О.А. (довіреність № 26/20-19 від 02.01.2007 р.)

відповідача 2 - не
прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційні скарги Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, м. Запоріжжя та Концерну «Міські теплові мережі», м. Запоріжжя

на постанову Господарського суду Запорізької області від 20.04.2007 р. по справі № 13/104/07-АП

за позовом Державної
податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, м. Запоріжжя

до відповідача 1 - Концерну
«Міські теплові мережі», м. Запоріжжя,

до відповідача 2 - Приватного підприємства «Інтер-груп», м. Запоріжжя

про визнання угоди недійсною, стягнення грошових коштів та товарів, -

в
с т а н о в и л а :

У лютому
2007 року Державна
податкова інспекція у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя звернулася до Господарського суду Запорізької
області із позовом до Концерну
«Міські теплові мережі», Приватного
підприємства «Інтер-груп», у якому просила на підставі ст.207, 208 ГК України, п.11
ст.10 Закону України «Про державну податкову службу України» визнати недійсною
угоду, укладену між Концерном «Міські
теплові мережі», та Приватним підприємством «Інтер-груп» 06.09.2004 р. відносно
купівлі-продажу товарі на загальну суму 4 116,00 грн., стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» у дохід держави товар, отриманий від ПП
«Інтер-груп» за угодою, а саме: засувки 30ч 6бр ду50 в кількості 10 шт.,
засувки 30ч 6бр ду100 в кількості 10 шт., а
також стягнути з ПП «Інтер-груп» на користь Концерну «Міські теплові мережі» 4 116,00
грн.

Позивач зазначав, що 17.06.2004 р. Концерном «Міські теплові
мережі» укладено з Приватним підприємством «Інтер-груп» угоду купівлі-продажу. Документами,
які свідчать про наявність угоди, є рахунок №
2112/4 від 21.12.2004 р. та видаткова накладна № РН-0609-4 від 06.09.2004 р.,
згідно яких Концерном «Міські теплові мережі» отримано від ПП «Інтер-груп»
засувки в кількості 20 шт., за що перераховано останньому грошові кошти в сумі
4 116,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 08.11.2004р. установчі документи ПП «Інтер-груп» визнані недійсними з моменту реєстрації, а саме з
27.02.2004 р.; визнано не дійсним свідоцтво платника податку на додану вартість
№ 11851505 з дня його видачі, тобто з 15.03.2004 р., також визнано недійсним
бухгалтерські документи з моменту складання з реквізитами ПП «Інтер-груп» та підписом ОСОБА_1 в якості
директора, як такі, що суперечать вимогам чинного законодавства;

- в рішенні суду встановлено, що підприємницька
діяльність ПП «Інтер-груп» здійснюється
без відповідного рішення особи, яка зазначена засновником підприємства ОСОБА_1.
Названа особа є підставною, фактично діяльність здійснюють інші - невстановлені
особи. Здійснюючи підприємницьку діяльність, ПП «Інтер-груп» за місцем реєстрації не перебуває, достовірну
податкову звітність не надає.

Сукупність зазначених
обставин свідчить, що діяльність ПП«Інтер-груп»
направлена на безпідставне безконтрольне отримання прибутків, несплату
податків. Необхідними умовами для визнання угоди недійсною відповідно до ст.207
Господарського кодексу України є її укладання з метою завідома суперечною
інтересам суспільства та держави.

Відповідач 1 проти позову заперечував, вважає позовні
вимоги не обґрунтованими і такими, що суперечать нормам чинного законодавства,
вказуючи наступне:

Державною податковою інспекцією у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя відповідно до ст.70, ч.2
ст.71 КАС України, не надано необхідних доказів, які б підтверджували, що
угода, яка оспорюється, була недійсною.

Відповідно до ч.2 ст.328
ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає
із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За
оскарженою угодою відповідач 2 передав відповідачу 1 товар, за який останній
сплатив за нього гроші в сумі 4116, 00 грн., відповідачу 2, тому правомірно
набув право власності на предмет купівлі-продажу.

Вимагаючи визнання угоди
недійсною на підставі ст.ст.207, 208 Господарського кодексу України, позивач
вважає, що достатнім доказом наявності умислу у відповідача 2 для укладання
угоди з метою, що суперечать інтересам держави та суспільству є рішення
Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2004 р., яким
установчі документи ПП «Інтер-груп» визнані
недійсними, що засновник підприємства ОСОБА_1 ніякого відношення до
господарської діяльності не має, ніяких документів він не підписував. Отже, ким
були підписані документи і чи має особа, яка їх підписала, повноваження на
вчинення таких дій від імені відповідача 2 не встановлено і доказів позивачем
суду не надано. На підставі цього вважає не можливим встановити наявність
умислу у відповідача для укладання угоди з метою, що суперечать інтересам
держави та суспільству.

Згідно ч.1 ст.72 КАС
України обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких бере участь
особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідач 2 проти позову не заперечив. Його представник
у судове засідання не з'явився.

Постановою господарського
суду Запорізької області від 20.04.2007 р. позовні вимоги задоволенні частково
в частині визнання угоди недійсною, оскільки позивач, на думку суду, довів факт
укладення угоди ПП «Інтер-груп» з метою, що суперечить інтересам держави та
суспільства.

Вимоги щодо стягнення з Концерну
«Міські теплові мережі» у дохід держави товару, отриманого за угодою, та з ПП
«Інтер-груп» грошових коштів на користь Концерну «Міські теплові мережі»
відхилені судом з наступних підстав.

У відповідності до ст.129
Конституції України, однією з основ судочинства є забезпечення доведеності
вини. Відповідач 1 під час укладання угоди та її виконання не допускав порушень
законодавства, не ухилявся від сплати податків. Притягнення до відповідальності
Концерну «Міські теплові мережі» у вигляді стягнення з нього майна є порушенням
приписів Конституції України. Наслідки, передбачені ст. 208 Господарського
кодексу України, не можуть бути застосовані до відповідача 1, оскільки товари,
отримані ним від ПП «Інтер-груп», були використані ним в господарській
діяльності.

Згідно ст.250 Господарського
кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до
суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але
не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків,
передбачених законом. У той час, як зазначає позивач і підтверджено матеріалами
справи, операції з купівлі-продажу здійснювалися у 2004 році, це означає, що
адміністративно-господарські санкції не можуть бути застосовані до
відповідачів.

У апеляційній скарзі позивач просить скасувати постанову
господарського суду, позов задовольнити у повному обсязі. В підтвердження своїх
вимог посилався на невірне застосування судом норм ст.208 ГК України та ст.216
ЦК України.

До суду надійшла
апеляційна скарга відповідача 1, в якій він просить скасувати постанову
господарського суду Запорізької області від 20.04.2007 р. та прийняти нову
постанову, якою відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.

Відповідач 1 посилається на те, що
він сплатив повну вартість отриманого від ПП «Інтер-груп»
товару, в тому числі і всі нараховані податки. Позивач, який являється
суб'єктом владних повноважень, не зазначив у позовній заяві доказів
приховування від оподаткування доходів та ненадходження до державного бюджету
від ПП «Інтер-груп» податків, ці
обставини не були доведені позивачем у суді.

У зв'язку із тим, що не доведено факт ненадходження
до бюджету податків, для держави та суспільства не настали негативні наслідки,
а отже і не доказано суперечності угоди інтересам держави і суспільства. Суд в
оскаржуваній постанові вказує, що інтерес держави і суспільства випливає з
обов'язку кожного сплачувати податки і збори, закріпленому в ст.67 Конституції
України. Докази невиконання покладеного Конституцією на ПП «Інтер-груп» обов'язку сплачувати податки
відсутні.

Також зазначає, що наявність
умислу у сторони угоди означає, що вона прагнула або свідомо допускала настання протиправних наслідків. В даному
випадку протиправних наслідків взагалі не настало.

Відповідач 2 до суду не прибув, пояснень та заперечень
щодо апеляційної скарги не надав.

У судовому засіданні Державна
податкова інспекція у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя подала заяву про
уточнення апеляційної скарги, зазначивши, що просить скасувати постанову
господарського суду Запорізької області в частині відмови у задоволенні
стягнення з Концерну «Міські теплові мережі» товару, отриманого від ПП «Інтер-груп»,
у дохід держави та стягнення з ПП «Інтер-груп» на користь Концерну «Міські теплові
мережі» 4 116,00 грн., та винести нову постанову, якою задовольнити вказані
вимоги.

Заява про уточнення апеляційної
скарги прийнята судом.

У судовому засіданні представник
Концерну «Міські теплові мережі» також зазначив, що просить скасувати постанову
господарського суду в частині задоволення позовних вимог, про що зазначено в
його запереченнях на апеляційну скаргу ДПІ у Орджонікідзевському районі м.
Запоріжжя.

Заслухавши представника позивача, відповідача 1,
дослідивши доводи апеляційних скарг та заперечень до них, розглянувши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку, що подані апеляційні скарги не
підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Між Концерном «Міські
теплові мережі» (відповідач 1) та Приватним
підприємством «Інтер-груп»
(відповідач 2) укладено угоду купівлі-продажу, за якою відповідач 2
передав відповідачу 1 товар (засувки),
за який останній сплатив кошти в сумі 4116,00 грн. Документами, які свідчать про наявність угоди, є рахунок № 2112/4 від 21.12.2004 р. та видаткова
накладна № РН-0609 від 06.09.2004 р.

Такі дії відповідачів підпадають під норми діючих на
момент виникнення спірних відносин Цивільного та Господарських кодексів, і
свідчать про існування між сторонами угоди купівлі-продажу. Наявність у
відповідачів інших правовідносин останніми не доведена, матеріалами справи не
підтверджена.

Відповідно
до ст. 207 Господарського кодексу України, діючого під час укладання угоди,
може бути визнано недійсним господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б
одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

В
даному випадку відповідна мета визначена позивачем в діях ПП «Інтер-груп» - відповідача-2.

Приватне
підприємство «Інтер-груп» зареєстровано Орджонікідзевською районною державною
адміністрацією 27.02.2004 р.

На
момент вирішення спору із Єдиного Державного Реєстру Підприємств та Організацій
України ПП «Інтер-груп» не виключено.

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від
08.11.2004 р. по справі № 2-3702/04 визнана недійсною
державна реєстрація ПП «Інтер-груп», визнані недійсними установчі та бухгалтерські документи ПП «Інтер-груп» та реєстрацію платника податку на додану вартість.

При розгляді справи судом
встановлено наступні обставини:

«27.02.2004 р. Орджонікідзевською
районною державною адміністрацією в м. Запоріжжя було зареєстровано ПП «Інтер-груп» засновником якого був
ОСОБА_1 та видано свідоцтво про державну реєстрацію.

Фактично ОСОБА_1 ніякого
відношення до господарської діяльності ПП «Інтер-груп»
не має, документів для реєстрації підприємства та відкриття рахунків він не
підписував, що підтверджується його поясненнями від 31.08.2004 р.»

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС
України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді
інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої
встановлено ці обставини.

Виходячи
з обставин, встановлених судовим рішенням, а також приймаючи до уваги, що ПП «Інтер-груп» оформлювало документи
податкової звітності за підписом зазначеного у якості засновника ОСОБА_1, слід дійти висновку, що діяльність ПП «Інтер-груп», складовою частиною якої є також укладання та виконання
угод (господарських договорів, зобов'язань, правочинів), була направлена на
отримання доходу особами, що не бажали легалізувати свою діяльність та
здійснювати її відповідно до правових засад, визначених законодавством України,
тобто під власним ім'ям, відповідно до норм законодавства, що регулює порядок
реєстрації, подання звітності та здійснення господарської діяльності суб'єктами
підприємництва.

Отримання
доходу шляхом здійснення такої діяльності за межами контролю уповноважених
органів держави є діями, що суперечать як інтересам держави, так і інтересам
суспільства.

Згідно
п.11 ст.10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» державні
податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах,
міжрайонні та об'єднані державні податкові інспекції виконують такі функції:

«...11) подають до судів позови до
підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і
стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших
випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про
стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна.»

Матеріали
справи свідчать, що договір купівлі-продажу від 17.06.2004 р., який оспорює
податкова, було укладено та виконано у 2004 р., під час дії ЦК України та ГК
України, згідно з якими поряд з терміном «угода» з'явилися терміни
«господарське зобов'язання», «правочин».

Відповідно
до ст.207 ГК України, якщо господарське зобов'язання укладено з метою, завідомо
суперечною інтересам держави та суспільства, на що посилається позивач, та факт
чого встановлено судом, воно може бути визнане судом недійсним.

Що
стосується вимог про стягнення грошових коштів, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне:

Податковою
заявлено вимогу про стягнення з ПП «Інтер-груп» на користь Концерну «Міські теплові мережі» 4116, 00 грн. грошових коштів
за отриманий товар.

У
задоволенні зазначених вимог слід відмовити, виходячи з наступного:

Відповідно
до ст.19 Конституції України «…органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Діюче
законодавство України, зокрема, КАС України не передбачає прав органів
державної податкової служби на звернення до суду з вимогами щодо захисту прав
суб'єктів підприємницької діяльності, у т. ч. з вимогами щодо захисту їх
майнових прав.

Відповідно
до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у
тому числі, іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта
підприємницької діяльності , мають право звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених
цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Саме такий
спосіб захисту майнових прав Концерну
«Міські теплові мережі» передбачено діючим
законодавством.

Таким
чином, вимоги податкової про стягнення з ПП «Інтер-груп» на користь Концерну
«Міські теплові мережі» грошових
коштів суперечать Конституції України та діючому законодавству, у зв'язку з чим
не підлягають задоволенню судом.

Вимоги
щодо стягнення з Концерну
«Міські теплові мережі» товару,
також не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п.11 ст.10 Закону України «Про державну
податкову службу в Україні», органи податкової служби можуть звертатися до суду
з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих за недійсними
угодами.

Відповідно до ст.208 ГК України за наявності наміру, що
суперечить інтересам держави та суспільства, в доход держави підлягає стягненню
усе, одержане суб'єктом підприємницької діяльності. Про вартість одержаного у ст.208
ГК України не йдеться. Вимоги органу державної податкової служби не можуть
виходити за межі визначеного діючим законодавством, зокрема ст.208 ГК України.

Норми Цивільного кодексу України, передбачені у
ст.ст.1212, 1213 названого Кодексу, не можуть бути застосовані судом, оскільки
відносини, урегульовані ст.ст.207, 208 ГК України, застосовуються судом в сфері
господарської діяльності за поданням контролюючого органу та носять
конфіскаційний характер, їх слід віднести до адміністративно-господарських санкцій,
на які дія Цивільного кодексу України не поширюється.

Посилання апелянта-позивача на відповідність його
майнових вимог чинному законодавству не можуть бути прийняті до уваги, виходячи
із викладеного вище.

Посилання апелянта-відповідача на ту обставину, що факт
наявності угоди не є доведеним, не може бути прийнятий судом, оскільки він
суперечить матеріалам справи.

Посилання відповідача на відсутність у справі достатніх
доказів наявності наміру щодо вчинення противоправної угоди, не може бути
прийнятий судом, оскільки у даному випадку судом при дослідженні обставин
справи застосовано також норми ч.1 ст.72 КАС України.

Посилання відповідача на те, що доведеними можуть
визнаватись лише факти, встановлені вироком суду у кримінальній справі, а отже
належним доказом може визнаватися тільки вирок, а не рішення суду, не можуть
бути прийняті до уваги, як такі, що суперечать ч. 1 ст. 72 КАС України.

Посилання відповідача на ту обставину, що на момент
здійснення провадження по справі, в т. ч. апеляційного, підприємство не є
ліквідованим, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки поняття угоди, що
суперечить інтересам держави та суспільства, не є ідентичним поняттю угоди,
укладеної недієздатною (ліквідованою) особою.

Посилання позивача на ту обставину, що відповідно до ч.1
ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України правочини, що суперечать моральним засадам
суспільства, на що посилається податкова, не можуть визнаватися судом
недійсними, не приймаються до уваги, виходячи з наступного:

- цивільний кодекс України не регулює публічно-правові
відносини та застосовується при вирішенні спорів між суб'єктами, що діють на
засадах юридичної рівності та вільного волевиявлення, зокрема між сторонами за
угодою (правочином);

- господарський кодекс України регулює у т. ч. відносини,
що виникають між суб'єктом підприємницької діяльності та державою, як суб'єктом
публічно-правових відносин (розд.23, 26 та інші).

Отже відносини, що виникають між органом державної
податкової служби та учасниками угоди (господарського зобов'язання),
регулюються нормами ст.207 ГК України, яка передбачає, що господарське
зобов'язання, вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та
суспільства, на вимогу відповідного органу державної влади може бути визнано
судом недійсним повністю або в частині: Зазначені норми ст.207 ГК
кореспондуються з нормами ст.10 Закону України «Про державну податкову службу в
Україні» та відносять угоди, передбачені ст.ст.207, 208 ГК України, до
категорії оспорюваних.

Відповідно до ст. 202 КАС України підставами для
скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є
невідповідність рішення суду обставинам справи, або порушення норм чинного
законодавства.

На підставі викладеного вище, колегія суддів не
вбачає підстав для скасування постанови господарського суду від 20.04.2007 р.
по справі № 13/144/07-АП.

Керуючись статями 195, 196, 198,
200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у
х в а л и л а :

Апеляційні скарги Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя та Концерну «Міські теплові мережі», м.
Запоріжжя - залишити без задоволення.

Постанову господарського суду
Запорізької області від 20.04.2007 р. по адміністративній справі № 13/104/07-АП
- без змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідності до ст.254 КАС України з моменту проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено
відповідно до ст.212 КАС України.

Ухвалу складено у повному обсязі
07.12.2007 р.

Головуючий суддя: Л.П.Туркіна

Судді: А.О.Коршун

О.А.Проценко