Справа № 22-а-662/2007
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2007-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
м.Харків, вул.Володарського, 46 (1 корпус)
Справа №22-а- 66207 Головуючий 1
інстанції:Безрук Т.М.
Категорія : визнання Доповідач: Подобайло З.Г.
недійсним господарського зобов'язання
Ухвала

Іменем України

15 листопада 2007 року

м. Харків

Колегія суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючого судді - Мельнікової Л.В.

Суддів - Подобайло З.Г.,
Сіренко О.І.

за участю
секретаря судового засідання - Спесивцевої О.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лубенської об'єднаної державної
податкової інспекції на постанову господарського суду Полтавської області від
10.04.2007року по справі № 19/323

за
позовом Лубенської
об'єднаної державної податкової інспекції

до Приватного підприємця
ОСОБА_1,

м. Лубни,

Товариства з обмеженою відповідальністю
«Аскольд Великий»,

м.
Фастів

про визнання
недійсним господарського зобов'язання

встановила
:

Позивач,
Лубенська об'єднана державна податкова інспекція звернулась до господарського
суду Полтавської області з адміністративним
позовом до приватного підприємця ОСОБА_1
та товариства з обмеженою відповідальністю «Аскольд Великий» та просить визнати недійсним господарське
зобов'язання, яке виникло на підставі усної угоди, укладеній між ПП ОСОБА_1 та
ТОВ «Аскольд Великий» та в підтвердження укладення якої наявні податкова
накладна № 431 від 03.06.2005 р. на суму 57967,21 грн., в тому числі ПДВ -
9661,20 грн., накладна № 431 від 03.06.2005 р. з посиланням на ст.207 ГК
України, оскільки воно не відповідає вимогам законодавства, а саме вчинено на
підставі правочину, укладеного з порушенням вимог, п .3 та п.5 ст.203 ЦК
України (не відповідає внутрішній волі учасника правочину, не спрямоване на
реальне настання правових наслідків, що обумовлене ним), а також ст.207 ЦК України
(підписано невстановленою особою).

Вимоги про
стягнення в доход держави одержаних за угодою коштів позивачем не ставляться.

Постановою
господарського суду Полтавської області від 10.04.2007р. по справі №
19/323 у задоволенні позовних вимог
Лубенській об'єднаної державної податкової інспекції до приватного підприємця
ОСОБА_1, до товариства з обмеженою відповідальністю «Аскольд Великий» про
визнання недійсним господарського зобов'язання
відмовлено.

Лубенська
ОДПІ, будучи не згодною з постановою суду першої інстанції, надіслала
апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову господарського суду
Полтавської області від 10.04.2007 року по справі № 19/323 та прийняти нове
рішення, яким визнати господарське зобов'язання , що виникло на підставі усної угоди
між ПП ОСОБА_1 та ТОВ «Аскольд Великий» згідно податкової накладної №431 від
03.06.2005р. на суму 57967, 21грн. та накладної №431 від 03.06.2005р., оскільки
вважає, що зазначена постанова господарського суду Полтавської області не відповідає фактичним обставинам справи та
прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В
апеляційні скарзі зазначає, що повноваження органів ДПС передбачені ст.11 ЗУ
«Про державну податкову службу в Україні». З метою протидії укладенню
незаконних угод Закон надає податковим органам право звертатися до судів з
позовами щодо визнання недійсними угод та стягнення отриманого за такими
угодами в порядку реституції та вважає, що ДПІ має право на звернення до суду з
позовом про визнання недійсними і господарських зобов'язань , які виникають на
підставі неправомірних угод. Даний висновок ґрунтується з посиланням на ст. 124
Конституції України щодо юрисдикції судів , яка поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі, на ст.2, ст.3, ст.6 ЗУ «Про судоустрій»
щодо здійснення судом правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення
захисту гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів
юридичних осіб, забезпечення судовою системою доступністю правосуддя для кожної
особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами, гарантій усім
суб'єктам правовідносин захисту їх прав
і законних інтересів незалежним і неупередженим судом та те, що ніхто не може
бути позбавлений права на розгляд його справи, до підсудності якого вона віднесена,
а також з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р.
по справі №1-2/2002, яким визначено, що частина 2 ст.124 Конституції України
передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює
юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість
кожному захищати права будь-якими не забороненими засобами. Кожна особа має
право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі
судовий захист. Право на судовий захист своїх прав не може бути обмежене.

Представник
ОДПІ в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник
відповідача приватного підприємця - фізичної особи ОСОБА_1 проти апеляційної
скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а постанову суду без
змін.

Представник відповідача , «Аскольд Великий» в судове
засідання явився.

Відповідно
до вимог ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства

України,
- неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про
дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.

Заслухавши
суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, розглянувши надані
письмові докази в їх сукупності, вислухавши прибувших у судове засідання
представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню , виходячи з наступного.

При прийнятті оскаржуваної постанови, відмовляючи у
задоволенні позовних позивачу, суд першої інстанції виходив з того, згідно
відомостей, зазначених в накладній № 431
від 03.06.2005 р. та податковій накладній № 431 від 03.06.2005 р. ТОВ «Аскольд
Великий» передав ПП ОСОБА_1 товар на загальну суму 57967,21 грн.

В обґрунтування
позову (в редакції заяви від 06.12.2006р. №7579/10/10-019) позивач посилається
на те, що в ході перевірки податковою встановлено, що ТОВ «Аскольд Великий» не
мало господарських відносин з ПП ОСОБА_1, керівник ТОВ «Аскольд Великий» надав
пояснення, що вказаних накладних він не підписував.

Позивач
посилається на те, що вказані обставини свідчать про те, що невстановлені особи
незаконно використали реквізити ТОВ «Аскольд Великий» для здійснення
господарських операцій, спірне господарське зобов'язання слід визнати недійсним
на підставі ст.207 ГК України, оскільки воно не відповідає вимогам
законодавства, а саме вчинено на підставі правочину, укладеного з порушенням
вимог, п.3 та п.5 ст.203 ЦК України (не відповідає внутрішній волі учасника
правочину, не спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлене
ним), а також ст.207 ЦК України (підписано невстановленою особою).

З посиланням на
статтю 207 Господарського кодексу України , суд першої інстанції зазначає, що
позивачем ставляться вимоги (згідно заяви про зміну позовних вимог) про
визнання господарського зобов'язання недійсним з підстав саме невідповідності
вимогам закону.

З посиланням на
статтю 19 Конституції України , якою передбачено, що органи державної влади та
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, Закон України «Про
державну податкову службу в Україні» щодо статусу державної податкової служби в
Україні, її функцій та правових основ діяльності , суд першої інстанції вказує,
що в розумінні пункту 11 ст.10 Закону України «Про державну податкову службу»
на державну податкову інспекцію, крім інших, покладено функцію подавати до
господарських судів позови до підприємств, установ, організацій про визнання
угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими
угодами, суд першої інстанції приходить до висновку, що органи державної
податкової служби мають право звертатися до господарського суду з позовами про
визнання угод, укладених між суб'єктами підприємницької діяльності, недійсними
з підстав, за яких чинне законодавство передбачає, як наслідок, стягнення в доход
держави коштів, одержаних за такими угодами.

Але, як вказує суд першої інстанції, позовні
вимоги були заявлені про визнання зобов'язання недійсним з тих підстав, що
спірна угода не відповідає вимогам закону (ч. 1 ст.207 ГК України). Відповідно
до частини 2 статті 208 ГК України наслідками визнання зобов'язання недійсним з
зазначених підстав є зобов'язання судом сторін зобов'язання повернути одна
одній все одержане за угодою .

Тобто за змістом
ч. 1 ст.207 ГК України та ч.2 ст. 208 ГК України дані правові норми не
передбачають, як результат визнання недійсними зобов'язань, які не відповідають
вимогам закону, такого наслідку як стягнення в доход держави коштів, одержаних
за такими зобов'язаннями.

Натомість, ч. 1
ст. 208 ГК України передбачено випадки стягнення в доход держави одержаного за
зобов'язанням у разі визнання такого зобов'язання недійсним з підстав вчинення
його з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, але
дані підстави позивачем в обґрунтування позову (в редакції заяви від
06.12.2006р. №7579/10/10-019) не ставляться.

З підстав
вказаних вище, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у
податкового органу повноваження щодо
подачі позову про визнання недійсним спірного зобов'язання з заявлених підстав
(невідповідності вимогам законодавства), оскільки норми ч. 1 ст.207 ГК України
та ч.2 ст. 208 ГК України не передбачають стягнення в доход держави коштів,
одержаних за угодою, яка суперечить вимогам законодавства та те, що статтею 104
КАС України передбачено, що суб'єкт владних повноважень має право звернутися до
адміністративного суду у випадках, встановлених законом, відмовивши у
задоволенні позовних вимог.

Колегія
суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом першої
інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що згідно відомостей, зазначених в накладній № 431 від 03.06.2005
р. та податковій накладній № 431 від 03.06.2005 р. ТОВ «Аскольд Великий»
передав ПП ОСОБА_1 товар на загальну суму 57967,21 грн.

Керівником ТОВ
«Аскольд Великий» Наливайко - Ляховичем Р.О. до Господарського суду надано
заяву, де вказано що усну угоду, в підтвердження укладення якої наявні
податкова накладної №431 від 03.06.2005р. на суму 57967, 21грн. та накладна №
431 від 03.06.2005р. він не укладав, податкову накладну №431 від 03.06.2005р.
на суму 57967.21 грн. та накладну № 431 від 03.06.2005р. не підписував,
печаткою не завіряв. Наймані працівники в товаристві відсутні, інших осіб на
дані дії він не уповноважував. Хто ставив підписи на накладній від його імені і
завіряв підпис печаткою він не знає, вважає, що більш за все вони були
підроблені. З громадянином ОСОБА_1 незнайомий взагалі. Просить суд визнати
недійсним господарське зобов'язання, яке виникло на підставі усної угоди,
укладеної між ПП ОСОБА_1 та невідомою особою та в підтвердження укладення якої
наявні податкова накладна №431 від 03.06.2005р. на суму 57967.21 грн. та
накладна № 431 від 03.06.2005р.

В результаті
проведення перевірки ТОВ «Аскольд Великий» по фінансово -господарським відносинам
з ПП ОСОБА_1 було встановлено, що податкова накладна №431 від 03.06.2005р. не
була відображена ТОВ «Аскольд Великий» у бухгалтерському обліку , що
підтверджується копіями оборотно - сальдових відомостей по 361 рахунку -
розрахунки з вітчизняними покупцями) та взагалі будь-якої фінансово -
господарської діяльності з ПП ОСОБА_1 ТОВ «Аскольд Великий» не проводив.

Суд першої
інстанції вірно визначивши вид та документи по угоді, не надав оцінку та дійшов
помилкового висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог з підстав відсутності у податкового органу повноваження щодо подачі позову про визнання
недійсним спірного зобов'язання з заявлених підстав (невідповідності вимогам
законодавства).

Суд апеляційної
інстанції зазначає, що договори та інші правочини в силу ст.11 ЦК України є
однією з підстав для виникнення цивільних прав та обов'язків, які утворюють
зміст зобов'язань.

Зобов'язанням
згідно зі ст.509 ЦК України є правовідношеннями, в якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію - передати
майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо, або утриматися
від певних дій, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Аналогічно наведеному поняттю зобов'язання Господарський кодекс
України (ст.173) наводить визначення господарського зобов'язання. Зі змісту
ст.207 ГК України випливає, що господарське зобов'язання це не просто права і
обов'язки сторін, які виникають із попередніх дій - правочинів, а і безпосередні дії - вчинення та укладання
.

Частиною 1 ст.626
ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Спірні
господарські зобов'язання за своєю правовою природою мали виникнути на підставі
договорів (ст.174 Господарського кодексу України).

У
матеріалах справи наявні докази, що з боку посадової особи - керівника ТОВ
«Аскольд Великий» Наливайко - Ляховича Р.О. угода не укладалася. Договір ,
бухгалтерські та податкові документи він
не підписував, що підтверджують його пояснення , надані господарському суду.

Відповідно
до положень ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, може бути на вимогу однієї із
сторін, або відповідного органу державної влади визнане судом недійсним
повністю або в частині.

Тобто, не
може вважатися дійсним господарське зобов'язання, яке існує без укладання
угоди. Воно має бути визнане недійсним. З боку підприємства ТОВ «Аскольд
Великий» не діяла повноважна особа на укладання будь - яких зобов'язань від
імені підприємства. Підписи на документах по угодах від імені ТОВ «Аскольд
Великий» ставила не особа яка в них зазначена, тобто відсутнє волевиявлення ТОВ
«Аскольд Великий» на укладання та виконання спірних правочинів.

Таким
чином, спірний правочин не відповідають
вимогам закону, а саме ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України і відповідно ст.
207 ГК України.

Колегія
суддів зазначає, оскільки по правочину видана податкова накладна та інші документи,
які визначають право на податковий кредит та віднесення сум до валових витрат,
суми по податковому кредиту, як встановлено в ході перевірки податковим
органом, відповідачем СПДФО ОСОБА_1 включені до податкового кредиту, то це
впливає на суми податків і зборів, контроль за сплатою яких належить до
компетенції позивача відповідно до Закону України «Про державну податкову
службу в Україні» та у разі встановлення таких фактів дає підстави податковому органу для звернення до суду з таким позовом.

Враховуючи
наведене, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення справи, тому постанова суду першої
інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення
позову.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, п. 4 ст. 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

постановила
:

Апеляційну скаргу
Лубенської об'єднаної державної податкової інспекції задовольнити.

Постанову господарського суду Полтавської області від
10.04.2007р. по справі № 19/323 скасувати.

Позов задовольнити.
Визнати господарське зобов'язання , що виникло на підставі усної угоди
між ПП ОСОБА_1 та ТОВ «Аскольд Великий» згідно податкової накладної №431 від
03.06.2005р. на суму 57967, 21грн. в
тому числі ПДВ 9661,20 грн. та накладної №431 від 03.06.2005р. недійсним.

Постанова набирає
законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом місяця, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний
текст виготовлено та підписано 20 листопада
2007 року

Головуючий Мельнікова
Л.В.

Судді
Подобайло З.Г.

Сіренко О.І.