Справа № К-24500/06
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2007-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2007 року

м.
Київ

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в складі:

Головуючого

Цуркана М.І.

Суддів:

Лиски Т.О.

Панченка О.І.

Шульмана І.В.

Юрченка В.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Одеського обласного військового комісаріату (ОВК) про визнання права на пенсію та
відшкодування майнової шкоди, яка переглядається за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня
2006 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2006 року

у с т а н о в и л а :

У лютому 2006 року ОСОБА_1 звернувся
в суд з позовом до Одеського ОВК про визнання права на пенсію та
відшкодування майнової шкоди.

Зазначав, що з 2000 року відповідачем йому, як
інваліду ІІ групи, виплачується пенсія з
надбавкою у розмірі 58,17 грн. за участь у бойових діях.

Частиною 4 статті 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статтею 25 Закону України «Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів
внутрішніх справ та деяких інших осіб» для інвалідів війни ІІ групи передбачено
підвищення пенсії або щомісячного
довічного грошового забезпечення на 350 відсотків мінімальної пенсії за віком.

З 2000 року по 2004 рік законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком не визначався.

В той же час, за змістом частини 3 статті 46 Конституції України, пенсія, як основне джерело існування, повинна
забезпечувати рівень життя не нижче прожиткового мінімуму, встановленого
законом, а частиною 3 статті 2

Закону України «Про прожитковий
мінімум» запровадження прожиткового
мінімуму має на меті, серед іншого, встановлення мінімальної пенсії за віком.

Посилаючись на те, що відповідач
безпідставно не взяв до уваги зазначені нормативні акти - просив визнати право на отримання підвищеної пенсії розрахованої з розміру прожиткового
мінімуму встановленого на 2000 - 2005 р.р., зобов»язати ОВК здійснити
перерахунок пенсії та стягнути з відповідача 5 663, 06 грн. заборгованих
виплат.

Постановою Приморського районного
суду м. Одеси від 19 квітня 2006 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 20 червня 2006 року, в задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, з посиланням на порушення
судами норм матеріального та процесуального права, просить судові рішення
скасувати та постановити нове, про задоволення позову у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає,
що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
спірні правовідносини виникли щодо визначення розміру підвищення пенсії
передбаченого Законами України «Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» та «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Судами встановлено, що
ОСОБА_1, як військовослужбовцю, інваліду війни ІІ групи, з 2000 року
призначена пенсія відповідно до Закону
України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших
осіб» ( в новій редакції - Закон «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших осіб»).

Також встановлено, що з часу призначення
до 01.10.2003 року пенсія ОСОБА_1
підвищена на 58,17 гривень, а з 01.10.2003 року - на 69,68 гривень.

За змістом статті
пункту «б» статті 25 Закону «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів
внутрішніх справ та деяких інших осіб» ( у редакції
Закону України від 25.03.96 р. N 103/96-ВР) пенсії по інвалідності інвалідам ІІ
групи підвищуються на 350 процентів мінімальної пенсії за віком.

Пільги інвалідам війни
визначені також частиною 4 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту» ( із змінами внесеними згідно із Законами України від 23.11.95 р. N
458/95-ВР, від 22.12.95 р. N 488/95-ВР), відповідно якої пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання, що виплачується замість пенсії, підвищуються для інвалідів ІІ групи
на 350 процентів мінімальної пенсії за
віком.

На час призначення
позивачу пенсії мінімальний її розмір за віком визначався за правилами частини 3
статті 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення», тобто встановлювався у
розмірі мінімального споживчого бюджету, а питання пов»язані з реалізацією
цього Закону (стаття 11) відносились до
відання Кабінету Міністрів України.

За змістом постанови Уряду України від 19
березня 1996 року №342 «Про підвищення розмірів пенсій, призначених до 1
березня 1996 р., та порядок обчислення пенсій, що призначаються після 1 березня
1996 року» (з наступними змінами) розрахунок підвищення пенсії позивачу мав здійснюватись розміру 16, 62 грн., а відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України від 3 січня 2002 року №1 «Про підвищення
розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів,
фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету» ( з
наступними змінами) з розміру у 19,91
грн.

Оскільки підвищення пенсії позивачу здійснено відповідно до наведених постанов Кабінету
Міністрів України, то суди дійшли правильного висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову.

При цьому суди обґрунтовано відхилили вимоги
про визначення додаткової пенсії з розміру прожиткового мінімуму, так як
загальна пенсія позивача перевищувала встановлені мінімуми та правильно не
взяли до уваги правила частини 1 статті 28 Закону України «Про
загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» щодо визначення мінімального
розміру пенсії, оскільки такий розмір застосовується для призначення пенсій
згідно з цим, а не іншими законами.

За таких обставин доводи скарги стосовно
порушення судами норм матеріального та процесуального права є непереконливими і
касаційним судом відхиляються.

Відповідно до частини 3 статті 220,
частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України, якщо суди не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права при
ухваленні оскаржуваних судових рішень, то суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 КАС України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Приморського
районного суду м. Одеси від 19 квітня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 20 червня 2006 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не
підлягає, крім як з підстав, у строк та у порядку визначеними статтями 237 - 239 КАС України.

Головуючий
М.І. Цуркан

Судді:
Т.О. Лиска

О.І. Панченко

І.В. Штульман

В.В. Юрченко