Справа № К-2194/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Штульмана І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною скаргою Державної комісії з цінних
паперів та фондового ринку на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від
23 березня 2005 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2005
року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної комісії з цінних паперів
та фондового ринку про визнання недійсним рішення Державної комісії з цінних
паперів та фондового ринку від 16.03.2005 р. про анулювання ліцензії на
здійснення професійної діяльності на ринку цінних паперів Відкритого
акціонерного товариства "Фінансова компанія "Укрнафтогаз" і
визнання незаконними дій голови Державної комісії з цінних паперів та фондового
ринку щодо прийняття ним вказаного рішення, -

встановила:

В березні 2005 року ОСОБА_1. звернулася до суду із
зазначеним позовом. Посилаючись на порушення відповідачем при прийнятті
спірного рішення Порядку контролю за дотриманням ліцензійних умов провадження
професійної діяльності на ринку цінних паперів, затвердженого наказом
Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва
від 21.04.2003 р. №52 , рішення Державної комісії з цінних паперів та фондового
ринку від 17.04.2003 р. №162 та невиконання ухвали Голосіївського районного
суду м. Києва від 24.01.05 про заборону відповідачу проводити перевірки ВАТ
"ФК "Укрнафтогаз" і застосовувати до нього санкції позивачка
просила суд визнанти недійсним рішення Державної комісії з цінних паперів та
фондового ринку від 16.03.2005 р. про анулювання ліцензії на здійснення
професійної діяльності на ринку цінних паперів ВАТ "ФК
"Укрнафтогаз" й визнати незаконними дії голови Державної комісії з
цінних паперів та фондового ринку щодо прийняття ним вказаного рішення. Також,
в якості забезпечення позову, заявниця просила заборонити відповідачу та усім
його структурним підрозділам і іншим юридичним і фізичним особам виконувати
оскаржуване рішення й здійснювати повідомлення в засобах масової інформації про
анулювання ліцензії ВАТ "ФК "Укрнафтогаз" на здійснення
професійної діяльності на ринку цінних паперів та вносити відповідні зміни до
ліцензійного реєстру професійних учасників ринку цінних паперів.

В ході вирішення питання про забезпечення позову, ухвалою
Голосіївського районного суду м. Києва від 23 березня 2005 року, залишеною без
змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2005 року, було
задоволено заяву ОСОБА_1 та заборонено відповідачу і всім його структурним
підрозділам та іншим юридичним і фізичним особам виконувати рішення відповідача
від

16.03.2005 р. про анулювання ліцензії на здійснення
професійної діяльності на ринку цінних паперів ВАТ "ФК
"Укрнафтогаз", а також здійснювати повідомлення в ЗМІ та в інших
носіях інформації про анулювання ліцензії ВАТ "ФК "Укрнафтогаз"
та вносити відповідні зміни до ліцензійного реєстру професійних учасників ринку
цінних паперів.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями
Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку звернулася до Верховного Суду
України з касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК України 1963 року, в
якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила вказані
судові рішення скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду
першої інстанції.

Листом Верховного Суду України від 12.12.2005 р. на
підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного
судочинства України зазначену касаційну скаргу зі справою було передано до
Вищого адміністративного суду України для вирішення в порядку касаційного
провадження.

Перевіривши рішення судів першої й апеляційної інстанцій
на відповідність нормам процесуального права, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої
інстанції виходив з положень ст. 149 ЦПК України 1963 року, частиною 1 якої
визначено, що суд чи суддя на просьбу осіб, які беруть участь у справі, або за
своєю ініціативою може вжити заходів
до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в
усякій стадії справи,
якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Виходячи з положень ст. 152 ЦПК України 1963 року судом
було прийнято рішення про задоволення заяви про забезпечення позову та заборону
вчинення відповідачу певних дій.

За таких обставин, судом в межах повноважень та на
підставі закону було прийнято правомірне рішення, з чим вірно погодилась
колегія суддів апеляційного суду.

Доводи касаційної скарги про те, що до виключної
компетенції відповідача, як органу ліцензування, належить здійснення заходів,
пов'язаних з організацією діяльності та контролю за провадженням професійної
діяльності на ринку цінних паперів і рішення суду про заборону вчинення певних
дій є незаконним втручанням в діяльність державного органу, підпорядкованого
Президенту України та підзвітному
Верховній Раді України грунтуються на
помилковому розумінні норм чинного законодавства.

Так, статтею 14 ЦПК України 1963 року, чинного на момент
звернення зі скаргою, було визначено, що рішення, ухвала і постанова суду
або судді, що
набрали законної сили, є обов'язковими
для всіх органів,
підприємств, установ,
організацій, службових осіб
та громадян і підлягають
виконанню на всій території України.

Статтею 62
вказаного нормативного акту визначалось, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має
оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись законом.

Аналогічні положення закріплені у статтях 14, 86 нині
діючого Кодексу адміністративного судочинства України.

Встановлено і це
вбачається з матеріалів справи, що перевіривши доводи та давши їм належну правову
оцінку, суди першої й апеляційної інстанцій ухвалили рішення, що відповідають
вимогам закону. Приведені в касаційній скарзі доводи зазначені висновки судів
не спростовують і зводяться до незгоди з ними.

При вирішенні справи
судами порушень норм процесуального права, які б могли призвести до
неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст. 224
КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення,
а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при
ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу Державної комісії з цінних паперів та
фондового ринку - залишити без задоволення, а на ухвалу Голосіївського
районного суду м. Києва від 23 березня 2005 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 31 травня 2005 року - залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту підписання і оскарженню не підлягає, крім випадків,
передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: