Справа № к-18004/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2007 року м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді
Бутенка В.І.,

суддів: Лиски Т.О., Панченка
О.І., Горбатюка С.А., Штульмана І.В.,

при секретарі Мацюк Т.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в порядку касаційного провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 листопада 2003 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської області від 14 січня 2004 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира про
стягнення щорічної допомоги на оздоровлення, -

в
с т а н о в и л а :

В серпні 2003 року ОСОБА_1.
звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Управління праці та соціального
захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира (далі - УПСЗН Корольовської
районної ради, відповідач) на його користь недонараховану допомогу на
оздоровлення за період з

1999
р. по 2002 р. у розмірі передбаченому ст. 48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які
постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 р.
№796-ХІІ (далі - Закон №796-ХІІ).

В обґрунтування позовних вимог
заявник вказував на те, що він має статус учасника ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 1 категорії, є інвалідом ІІ групи через захворювання,
пов'язане із роботами по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і, у зв'язку з
цим, відповідно до ст. 48 Закону №796-ХІІ, відноситься до числа осіб, які мають
право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 5-ти мінімальних
заробітних плат, проте відповідачем виплати здійснювались відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України "Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 26.07.1996 р. №836 в
розмірі лише 26,70 грн.

Заявник вважав, що дії відповідача
носять неправомірний характер і просив суд стягнути з УПСЗН Корольовської
районної ради на його користь недовиплачену щорічну допомогу на оздоровлення за
1999 - 2002 роки у розмірі 3619,90 грн.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 18 листопада 2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного
суду Житомирської області від 14 січня 2004 року, частково задоволено позовні
вимоги ОСОБА_1. та стягнуто на його користь з відповідача 26,70 грн.
невиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2002 рік. В решті позову -
щодо стягнення коштів в сумі 3619,90 грн. за період з 1999 року по 2002 рік
включно відповідно до ст. 48 Закону №796-ХІІ - заявнику відмовлено.

При цьому суди як першої так і
апеляційної інстанцій, виходили з тих міркувань, що положеннями законів України
"Про встановлення величини вартості межі малозабезпеченості та розміру
мінімальної заробітної плати на 1999 рік" від

25.12.1998 р., "Про
встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік" від
01.06.2000 р. та "Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на
2002 рік" від 13.12.2001 р. було визначено, що до прийняття Верховною
Радою України змін до законів, у нормах яких для розрахунків застосовується
мінімальна заробітна плата, Кабінету Міністрів України було надано повноваження
на застосування цих норм, виходячи з реальних можливостей видаткової частини
Державного бюджету України, на підставі чого суди дійшли висновку, що
компенсаційні виплати на оздоровлення належить виплачувати у порядку,
передбаченому ч.1 п. "є" постанови Кабінету Міністрів України
"Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" від 26.07.1996 р. №836 (далі - Постанова КМУ
№836)

Не погоджуючись із постановленими
по справі судовими рішеннями, ОСОБА_1. звернувся до Верховного Суду України з
касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК України 1963 року, в якій,
посилаючись на порушення норм матеріального права, просив вказані судові
рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвалою Верховного Суду України від
06.03.2006 р. на підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України касаційну скаргу було передано до Вищого
адміністративного суду України для вирішення в порядку касаційного провадження.

Заслухавши доповідача, перевіривши
правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних
підстав.

При розгляді справи судом першої
інстанції встановлено, що позивач є учасником ліквідації аварії на
Чорнобильській АЕС 1 категорії має ІІ групу інвалідності з числа осіб, що
приймали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до абзацу 1 частини 4
статті 48 Закону №796-ХІІ, щорічна допомога інвалідам ІІ групи виплачується у
розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. При цьому, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати (абзац 7 частини 4 статті 48
Закону № 796-ХІІ).

Статтею 3 Конституції України
встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність
і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх
гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава
відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком держави.

Постановою Кабінету Міністрів
України від №836 від 26.07.1996 року, якою керувались суди першої та
апеляційної інстанції, відмовляючи ОСОБА_1. в частині позову, встановлено
конкретні розміри виплат у визначеній сумі, що суперечить вимогам Закону
України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи". Цим Законом встановлено розмір таких
виплат, як кратну відносно розміру мінімальної заробітної плати величину на час
виплати.

У період, за який заявлені вимоги
про стягнення виплат на оздоровлення, розміри мінімальної заробітної плати були
такими:

74 грн. 01.01.1999-31.03.2000 Закон
України №366-ХІV від 25.12.1998

90 грн.
01.04.2000-30.06.2000 Закон України N1766-III від 01.06.2000

118 грн. 01.07.2000-31.12.01 Закон
України N1766-III від 01.06.2000

140 грн. 01.01.2002-30.06.02 Закон
України N2896-III від 13.12.2001

165 грн. 01.07.2002-31.12.02 Закон
України N2896-III від 13.12.2001

Як вбачається зі змісту Законів
України (№366-ХІV від 25.12.1998 р., №1766-ІІІ від 01.06.2000р., № 2896-ІІІ від
13.12.2001р.), що приймались у період 1998-2001 років стосовно розмірів
заробітної плати за вказані періоди, ними не встановлювались обмеження щодо
застосування розмірів заробітної плати, встановлених цими нормативними актами,
зокрема, для реалізації положень ст. 48 Закону №796-ХІІ.

З моменту прийняття постанови КМУ
№836 від 26.07.1996 року встановлені нею розміри виплат залишались незмінними,
в той час як Верховною Радою України неодноразово змінювався розмір мінімальної
заробітної плати.

Однак, Законом України "Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" визначено вказані виплати в кратному розмірі від мінімальної
заробітної плати в Україні. Даним Законом (статті 62 та 67) Кабінету Міністрів
надано право проводити лише роз'яснення порядку застосування цього Закону,
якою, зокрема, є постанова Кабінету Міністрів України №987 від 20.06.2000 року
"Про затвердження Порядку використання коштів Фонду для здійснення заходів
щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту
населення", та підвищувати розміри доплат, пенсій і компенсацій, передбачених
цим Законом, відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної
заробітної плати, але не зменшення їх та встановлення їх у твердій сумі, яка не
відповідає Закону.

Іншими Законами в зазначений період
Кабінету Міністрів України також не надавалось право на зменшення гарантованих
державою виплат.

Слід зазначити, що згідно із ст. 8
КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями
та визначають зміст і спрямованість, діяльності держави.

Колегія суддів наголошує, що
відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, виключно
законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а статтею 75
Конституції встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є
парламент - Верховна Рада України. Конституція не надавала права парламенту
делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім - своїми
нормативно-правовими актами змінювати положення законів. Верховною Радою
України дія статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" протягом
1999-2002 років не призупинялась.

Враховуючи викладене та виходячи із
загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами,
колегія суддів відзначає, що в даному
випадку підлягають застосуванню саме норми ст. 48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" та норми відповідних Законів України, якими встановлювався
розмір мінімальної заробітної плати за час, що сплив після прийняття постанови
КМУ №836 від 26.07.1996 року.

За таких обставин та з урахуванням
вимог статті 48 Закону №796-ХІІ, Управління праці та соціального захисту
населення Корольовської районної ради повинно було виплатити позивачу щорічну
допомогу на оздоровлення за зазначений період, виходячи із суми мінімальної
заробітної плати на момент здійснення виплат.

Зважаючи на те, що судом першої та
апеляційної інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, а
також те, що даних про моменти проведених відповідачем фактичних виплат в
матеріалах справи не міститься, що унеможливлює розрахунок судом касаційної
інстанції заборгованості, яка склалася між Управлінням праці та соціального
захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира та ОСОБА_1., колегія
суддів вважає за необхідне відповідно до ст. 227 КАС України скасувати всі
ухвалені в справі судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду
першої інстанції, під час якого суду слід врахувати вищевикладене та у
відповідності із вимогами закону вирішити даний спір.

Керуючись статтями 220, 221, 223,
227, 230 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 18 листопада 2003 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 14 січня 2004 року, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Ухвала оскарженню не підлягає, за
винятком випадків, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий:

Судді: