Справа № К-16199/06
Суддя: Леонтович К.Г.
Дата ухвалення: 2007-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
______________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в складі

суддів: Фадєєвої Н.М., Бим М.Є., Леонтович К.Г., Харченка
В.В.,

Чалого С.Я.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду касаційну скаргу Одеського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на ухвалу Одеського апеляційного
господарського суду від 14 лютого 2006 року по справі №11/319-05-8973 за
позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до
Комінтернівського районного бюро технічної інвентаризації про стягнення
штрафних санкцій у розмірі 12245,45 грн., -

в с т а н о в и л а :

В жовні 2005 року Одеське обласне
відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом до
Комінтернівського районного бюро технічної інвентаризації, в якому просило
стягнути суму штрафних санкцій за недотримання нормативу робочих місць для
забезпечення працевлаштування інвалідів у 2004 році у розмірі 12245,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що згідно ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в
Україні” у 2004 році відповідач повинен був створити 1 робоче місце для
працевлаштування інвалідів але фактично останнім не було створено жодного, як
це випливає зі звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів, поданого
відповідачем. Дана обставина, на думку позивача, є підставою для накладення
штрафних санкцій на підприємство.

_________________________________________________________________________________________________________________

Справа №
К-16199/06
Доповідач: Леонтович К.Г.

Рішенням господарського суду
Одеської області від 13 грудня 2005 року, залишеним без змін ухвалою Одеського
апеляційного господарського суду від 14 лютого 2006 року, в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою
апеляційного суду Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту
інвалідів подало до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в
якій просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 14
лютого 2006 року та прийняти нове рішення про задоволення вимог позивача,
посилаючись на порушення норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону
України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (в редакції на
момент виникнення спору) для підприємств (об'єднань), установ і організацій
незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих
місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих.

Відповідно до ст.20 вказаного
Закону підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми
власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів
штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за
кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Сплату штрафних санкцій
підприємства (об'єднання), установи і організації провадять відповідно до
закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати
всіх податків і зборів (обов'язкових платежів).

Разом з тим, ст.18
вищезазначеного Закону передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється
центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики,
органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Підбір робочого місця
здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням
побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також
рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства (об'єднання),
установи і організації (незалежно від форм власності і господарювання), які
використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Згідно Положення про робоче місце
інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів (затверджено постановою
Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року N 314) робоче місце інваліда -
це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві
(об'єднанні), в установі та організації (далі - підприємство) незалежно від
форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці
інваліда.

Робочим місцем інваліда може
бути:

звичайне робоче місце, якщо за
умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути
використано для його працевлаштування;

спеціалізоване робоче місце
інваліда - робоче місце, обладнане спеціальним технічним оснащенням,
пристосуваннями і пристроями для праці інваліда залежно від анатомічних
дефектів чи нозологічних форм захворювання та з урахуванням рекомендації
медико-соціальної експертної комісії (МСЕК), професійних навичок і знань
інваліда. Це робоче місце може бути створено як на виробництві, так і вдома.

Робоче місце інваліда вважається
створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для
інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства
за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських
організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому
інваліда.

Місцеві органи соціального
захисту населення разом із громадськими організаціями інвалідів з урахуванням
рекомендацій МСЕК, побажань інвалідів, їхніх професійних навичок і знань
готують пропозиції щодо створення нових робочих місць, у тому числі для роботи
з гнучкими формами зайнятості, і передають їх відділенням Фонду соціального
захисту інвалідів і центрам зайнятості.

Підприємства розробляють заходи
щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного
договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення
та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування)
робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Пунктом 10 вказаного Положення
передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою
зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів,
громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я
інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Таким чином, оскільки створення
робочого місця здійснюється при наявності особи відповідної категорії, так як
конкретні вимоги відносно робочого місця встановлені в його індивідуальній
програмі реабілітації, робоче місце є створеним, якщо воно введено в дію шляхом
працевлаштування інваліда, а не утворено фізично.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону
України “Про зайнятість населення” підприємства, установи і організації,
незалежно від форм власності, їх службові особи зобов'язані сприяти проведенню
державної політики зайнятості на основі: працевлаштування визначеної місцевими
державними адміністраціями, виконавчими органами відповідних рад кількості
осіб, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах
конкурувати на ринку праці; інформування працівників про наявність вакантних
робочих місць (посад), у тому числі з неповним робочим часом.

Частиною 4 статті 20 даного
Закону передбачено, що підприємства, установи і організації незалежно від форми
власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як
платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального
страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам
адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць
(вакансій) та про працівників, які працюють неповний робочий день (тиждень),
якщо це не передбачено трудовим договором, або не працюють у зв'язку з простоєм
виробництва з не залежних від них причин, і в десятиденний строк - про всіх
прийнятих працівників у порядку, встановленому законодавством. Несвоєчасна
реєстрація або відмова від неї, порушення порядку подання адміністративних
даних тягне за собою відповідальність, передбачену законодавством.

Згідно п.1.2. Інструкції щодо
заповнення державної статистичної звітності за формами N 3-ПН “Звіт про
наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках” і N
4-ПН “Звіт про вивільнення працівників” (затверджено наказом Державного
комітету статистики України від 6 липня 1998 р. N 244 Зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 17 липня 1998 р. за N 464/2904) підприємства,
установи і організації (надалі - підприємства), розташовані на території
відповідного регіону, незалежно від форм власності і господарювання та відомчої
підпорядкованості, щомісячно в повному обсязі подають державній службі
зайнятості інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) за
формою N 3-ПН “Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та
потребу в працівниках”.

Відповідно до п.2.1. звіт за
формою N 3-ПН подається підприємствами, незалежно від форм власності і
господарювання, місцевому центру зайнятості 28 числа щомісячно.

У графі 4 (з графи 2)
проставляється наявність вільних робочих місць (вакантних посад) в рахунок
річної броні, встановленої місцевими державними адміністраціями відповідно до
статті 5 Закону України “Про внесення змін до Закону України “Про зайнятість
населення”, для працевлаштування громадян, які потребують соціального захисту і
не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, а також для пенсіонерів,
учнів, студентів, інвалідів.

Як встановлено господарськими
судами відповідач надавав позивачу та Комінтернівському районному центру
зайнятості звіт за формою 3-ПН про наявність вільних робочих місць (вакантних
посад) та потребу в працівниках, де вказував про наявність однієї вільної
посади двірника, проте уповноваженими органами не здійснено жодних заходів щодо
направлення інвалідів для здійснення відповідного працевлаштування на
підприємстві.

Окрім того, господарським судом
встановлено, що ОСОБА_1 - інвалід ІІ групи за ініціативою відповідача була
прийнята на названу посаду та пропрацювала в 2004 році повних два місяці.

Аналіз положень Закону України
“Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” дає підстави зробити
висновок про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для
інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати
інвалідів на створені робочі місця.

Згідно ст.19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Отже, сам факт відсутності на
підприємстві працевлаштованих інвалідів, ще не є безспірною ознакою наявності
відповідальності підприємства, яка могла настати лише у випадку, не вчинення
останнім прямо передбачених законодавством заходів.

Оскільки відповідачем було вжито
всі передбачені чинним на момент виникнення спору законодавством заходи
спрямовані на працевлаштування інвалідів на своєму підприємстві, а обов'язок
щодо безпосереднього пошуку інвалідів на підприємство не покладено, відсутні
підстави накладення на Комінтернівське районне бюро технічної інвентаризації
штрафних санкцій за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів.

Таким чином, судами першої і
апеляційної інстанцій було вірно відхилено доводи позивача про наявність вини з
боку Комінтернівського районного бюро технічної інвентаризації за
незабезпечення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2004
році та щодо неповідомлення Фонд соціального захисту інвалідів і управління
праці та соціального захисту населення про створення робочого місця.

Відповідно до ст. 224 КАС України
суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції
не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, судом
апеляційної інстанції винесено законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і
підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.220, 220-1, 223,
224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Одеського
обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - відхилити.

Рішення господарського суду
Одеської області від 13 грудня 2005 року та ухвалу Одеського апеляційного
господарського суду від 14 лютого 2006 року по справі №11/319-05-8973 - залишити
без змін.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно: