Справа № К-1492/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
вересня 2007 року м. Київ
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :
суддів - Бутенка
розглянувши в порядку письмового касаційного провадження справу за скаргою
ОСОБА_1на дії начальника управління по реалізації та розрахунках за природній
газ Відкритого акціонерного товариства “Чернігівгаз” Максимова В.В., -
У лютому 2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною скаргою.
В обґрунтування скарги зазначав, що він та члени його сім'ї відповідно до
ст. 22 Закону України “Про міліцію” мають право на 50% знижку по оплаті
житлової площі, комунальних послуг, а також палива. Однак суб'єкт оскарження
відмовив йому у наданні пільги за користування природнім газом за 2003-2004
роки, посилаючись на те, що Законами України “Про державний бюджет на 2003 рік”
та “Про державний бюджет на 2004 рік” не передбачено субвенцію з державного
бюджету місцевим бюджетам на надання пільг такій категорії населення, як
працівникам міліції, звільнених зі служби за віком, хворобою або вислугою
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 травня 2004 року
скаргу задоволено.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 09 серпня 2004 року це
рішення скасовано, скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав наявності у
справі спору про право.

Не погоджуючись із ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 подав
касаційну скаргу, в якій просить скасувати це судове рішення та залишити в силі
рішення суду першої інстанції. В скарзі
він посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи скаргу ОСОБА_1 без
розгляду, апеляційний суд виходив з того, що між сторонам у справі існує спір
про розмір абонентської плати за спожитий природній газ, тобто наявний спір про
право.

Однак цей висновок не узгоджується як із матеріалами справи, так і з
нормами чинного на той час законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 2481 ЦПК України (в редакції 1963 року),
громадянин має право звернутися до суду (військовослужбовець - до військового
суду) із скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю органу
державної влади, органу місцевого самоврядування, посадової і службової особи
порушено його права, свободи чи законні інтереси.

Згідно ж із ст. 2482 вказаного Кодексу до рішень, дій або
бездіяльності, що підлягають оскарженню, належать колегіальні і одноособові
рішення, дії або бездіяльність, у зв'язку з якими особа вважає, що:

порушено або порушуються її права, свободи чи законні інтереси;

створено або створюються перепони для реалізації нею своїх прав, свобод чи
законних інтересів або що вжиті заходи щодо реалізації її прав є недостатніми;

покладено на неї обов'язки, не передбачені законом або передбачені законом,
але без урахування конкретних обставин, за яких ці обов'язки повинні
покладатися, або що вони покладені не уповноваженими на це особою чи органом;

її притягнено до відповідальності, яку не передбачено законом, або до неї
застосовано стягнення за відсутності передбачених законом підстав, або
неправомочною службовою особою чи органом.

При цьому у абз.2 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03
грудня 1997 року N 13 "Про практику розгляду судами справ за скаргами на
рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого
самоврядування, юридичних, посадових і службових осіб у сфері управлінської
діяльності, які порушують права та свободи громадян" зазначено, що суди при
розгляді справ за правилами гл. 31-А ЦПК мають виходити з того, що в таких
випадках вирішуються питання не про захист суб'єктивних прав, що виникли з
цивільних, трудових, сімейних та інших правовідносин шляхом їх встановлення
і визнання, а про поновлення прав чи свобод громадян, закріплених
Конституцією України, законами та іншими нормативно-правовими актами й
порушених суб'єктами оскарження під час здійснення ними управлінських функцій.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не ставилось питання щодо
визнання за ним права на пільги по оплаті за спожитий природній газ, оскільки
таке право встановлено ч.4 ст. 22 Закону України “Про міліцію” і воно було
порушено суб'єктом оскарження, який відмовив скаржнику у його реалізації.

Виходячи з цього, судом першої інстанції обґрунтовано визнано, що положення
ст. 22 Закону України “Про міліцію” на час розгляду справи є чинними і їх дія
іншими законодавчими актами не зупинялась, в зв'язку з чим правильно
задовольнив вимоги скарги ОСОБА_1

Однак це законне і обґрунтоване рішення місцевого суду було помилково
скасовано судом апеляційної інстанції, що відповідно до ст. 226 КАС України є
підставою для його скасування та залишення в силі рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 12 травня 2004 року.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 222, 223, 226, 230 КАС України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 09 серпня 2004 року
скасувати, залишивши в силі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова
від 12 травня 2004 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не
підлягає.

Згідно ст. ст. 236, 237 КАС України рішення суду касаційної інстанції може
бути оскаржено до Верховного Суду України лише за винятковими обставинами
протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

С у д д і :