Справа № К-6380/07
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2007-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
Справа № К-6380/07
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2007 року
м.
Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є.
- головуючий,

Кобилянського М.Г.,

Ліпського Д.В.,

Леонтович К.Г.,

Харченка В.В.,

при
секретарі Замезі Ю.І.,

з
участю позивача ОСОБА_1, представників відповідача Врублевської Наталії
Павлівни, Черноволова В'ячеслава Андрійовича

розглянувши
у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою
Вінницького обласного управління юстиції на ухвалу судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Вінницької області від 19 лютого 2007 року в справі
за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного управління юстиції, Міністерства
юстиції України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У червні 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд з
адміністративним позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що працював на посаді заступника начальника
відділу державної виконавчої служби Вінницького обласного управління юстиції.
Наказом начальника Вінницького обласного управління юстиції від 06 січня 2005
року №7-к за заявою позивача був
переведений на посаду старшого державного виконавця відділу державної
виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції, з якої наказом начальника
Вінницького обласного управління юстиції від 28 березня 2005 року №128-к
звільнений згідно пункту 1 частини 1 статті 36 (за угодою сторін) Кодексу
законів про працю України.

Постановою Ленінського районного суду міста Вінниці від
07 лютого 2006 року, залишеною без змін ухвалою судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Вінницької області від 17 квітня 2006 року, наказ
начальника Вінницького обласного управління юстиції від 06 січня 2005 року №7-к
про переведення на іншу роботу визнаний неправомірним та скасований.

Посилаючись на встановлене судами незаконне переведення
на іншу роботу, просив скасувати наказ начальника Вінницького обласного
управління юстиції від 28 березня 2005 року №128-к про звільнення з посади
старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Вінницького
районного управління юстиції за угодою сторін, поновити на посаді у
новостворену державну виконавчу службу Вінницької області, стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоди.

Постановою Ленінського районного суду міста Вінниці від
24 листопада 2006 року позов задоволено частково - ОСОБА_1 визнано звільненим з
посади заступника начальника відділу Державної виконавчої служби Вінницького
районного управління юстиції за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю
України, стягнуто з Вінницького обласного управління юстиції на користь
позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік в сумі 16
661,35 грн., в задоволенні інших вимог відмовлено.

Ухвалою судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду Вінницької області від 19 лютого 2007 року рішення районного суду змінено.
Визнано протиправним звільнення, скасовано наказ Вінницького обласного
управління юстиції від 28 березня 2005 року №128-к та поновлено ОСОБА_1 на
посаді першого заступника начальника державної виконавчої служби Вінницької
області, стягнуто з Вінницького обласного управління юстиції середній заробіток
за час вимушеного прогулу в сумі 34 118,90 грн., в решті постанова районного
суду залишена без змін.

В касаційній скарзі відповідач Вінницьке обласне
управління юстиції зазначає, зокрема, що суди не врахували те, що позивач
власноручно написав заяву про звільнення, тому його правомірно було звільнено
за згодою сторін. Просить скасувати судове рішення та постановити нове про
відмову в задоволенні позову.

В касаційній інстанції представники відповідача
підтримали доводи касаційної скарги.

Позивач касаційну скаргу не визнав, просив її відхилити
посилаючись на те, що судове рішення відповідає вимогам законодавства.

Перевіривши правильність застосування судом норм
матеріального й процесуального права колегія суддів приходить до висновку про
те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 09 грудня
2003 року ОСОБА_1 проходив державну службу на посаді заступника начальника
відділу державної виконавчої служби Вінницького обласного управління юстиції.

29 грудня 2004 року атестаційною комісією прийнято
рішення про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді, що відображено того ж дня
у протоколі №22. Результати атестації затверджені наказом начальника
Вінницького обласного управління юстиції 30 грудня 2004 року №513-к.

Наказом начальника Вінницького обласного управління
юстиції від 06 січня 2005 року №7-к позивача за його заявою переведено на
посаду старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби
Вінницького районного управління юстиції.

25 березня 2005 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з
роботи за угодою сторін. Наказом начальника Вінницького обласного управління
юстиції від 28 березня 2005 року №128-к його звільнено з посади старшого
державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Вінницького районного
управління юстиції з 31 березня 2005 року згідно пункту 1 статті 36 (за угодою
сторін) Кодексу законів про працю України.

Наказом Міністра юстиції України від 19 серпня 2005 року
№1482/к ліквідовано відділи державної виконавчої служби територіальних
управлінь юстиції, в тому числі обласні, районні, районні у містах.

Постановою Ленінського районного суду міста Вінниці від
07 лютого 2006 року, яка набрала законної сили, визнані нечинними рішення та
протокол атестаційної комісії від 29 грудня 2004 року, а також наказ
Вінницького обласного управління юстиції від 06 січня 2005 року №7-к про
переведення ОСОБА_1 на іншу роботу.

Вирішуючи спір по даній справі суд першої інстанції
виходив з того, що позивач незаконно звільнений з посади заступника начальника
відділу Державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції,
але не може бути поновлений на роботі у зв'язку з ліквідацією установи, тому
підлягає звільненню за пунктом 1 статті 40 (ліквідація підприємства, установи,
організації) Кодексу законів про працю України з виплатою середнього заробітку
за час вимушеного прогулу в межах одного року.

Змінюючи рішення районного суду апеляційний суд виходив з
того, що після скасування рішення атестаційної комісії та наказу про
переведення ОСОБА_1 на іншу роботу, позивач підлягає поновленню на посаді
першого заступника начальника державної виконавчої служби Вінницької області зі
стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З такими висновками судів погодитися не можна виходячи з
наступного.

Кодексом законів про працю України встановлені строки
звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Зокрема, статтею 233 Кодексу встановлено, що працівник
може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо суду в
тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З обставин справи вбачається, що про порушення трудових
прав, пов'язаних з переводом з посади заступника начальника відділу державної
виконавчої служби Вінницького обласного управління юстиції на іншу роботу,
позивачу стало відомо в січні 2005 року, але з позовом про поновлення на посаді
звернувся лише червні 2006 року.

Вирішуючи питання
про поновлення строку звернення до суду районний суд з достатньою повнотою не
з'ясував причини його пропуску, не дав їм належної оцінки, у рішенні не навів
поважних обставин, які б перешкоджали ОСОБА_1 вчасно звернутися в суд з
вимогами про поновлення на роботі.

Вирішення вказаного питання має суттєве значення для
вирішення спору, оскільки пропуск строку звернення до суду без поважних причин
може бути підставою для відмові в позові.

Неможна погодитися і з висновком районного суду щодо
вимушеного прогулу позивача.

Як вбачається зі справи після видання наказу про
переведення позивач працював на посаді старшого державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції до 31
березня 2005 року, з якої звільнився з власної ініціативи. Таке звільнення районним
судом було визнано законним.

Районний суд у рішенні не вказав на підставі яких
досліджених ним обставин позивач перебував у вимушеному прогулі і з якої дати.

При визначенні розміру середнього заробітку районний суд
у рішенні не навів розрахунків і не застосував до вирішення вказаного питання
Порядок обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Вказані порушення вимог процесуального і матеріального
права були залишені без уваги і відповідної правової оцінки апеляційного суду.

В той же час апеляційний суд припустив і власні помилки
застосування законодавства при розгляді справи.

Фактично апеляційний суд скасував рішення районного суду
і ухвалив нове, а не змінив його.

Так, на відміну від районного суду, апеляційний суд
прийняв рішення про незаконність звільнення позивача за його ініціативою з
посади старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби
Вінницького районного управління юстиції.

Однак з ухвали не вбачається, що апеляційний суд
досліджував це питання, відсутні будь які обґрунтування такого рішення, й
невідомо на яких підставах суд дійшов висновку про незаконність звільнення
позивача з підстав передбачених пунктом 1 статті 36 (за угодою сторін) Кодексу законів
про працю України.

Апеляційний суд ухилився від дослідження доводів
відповідача щодо відсутності посади заступника начальника відділу державної
виконавчої служби Вінницького обласного управління юстиції у зв'язку з
ліквідацією установи.

Задовольняючи вимоги й призначаючи позивача на посаду
першого заступника начальника новоствореної ДВС Вінницької області, яку він не
займав і де не працював до звільнення, апеляційний суд не обґрунтував з
посиланням на закон причини прийняття такого рішення. Не зазначив в ухвалі мотиви незастосування до спірних
правовідносин статті 240-1 Кодексу законів про працю України, якою встановлений
порядок прийняття рішень органом, що розглядає трудові спори, у разі
неможливості поновлення працівника на роботі внаслідок припинення діяльності
підприємства, установи, організації.

Як і суд першої інстанції апеляційний суд не встановив
розмір середнього заробітку з урахуванням вимог, визначених Порядком обчислення
середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів
України від 8 лютого 1995 року №100, та не навів в ухвалі відповідні
розрахунки.

Порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального
і процесуального права призвели до неправильного вирішення справи і не можуть
бути усунені судом касаційної інстанції, що відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування
судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Вінницького обласного управління юстиції
задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду міста Вінниці від 24
листопада 2006 року та ухвалу судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду Вінницької області від 19 лютого 2007 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Верховного Суду України за винятковими обставинами
протягом одного місяця з дня їх відкриття.

Судді:

С.Є. Амєлін М.Г. Кобилянський Д.В. Ліпський К.Г. Леонтович В.В. Харченко