Справа № 2-а-14718/2007
Суддя: Гонтарук В.М.
Дата ухвалення: 2007-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2007 року
м. Вінниця

Вінницький окружний
адміністративний суд

в складі:

головуючого судді Гонтарука
В.М.

при секретарі Буряк Л.А.

за участю:

представника позивача Черепахи Т.П.

представників
відповідача Малиновського О.М.

Валентьєва В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Вінниці адміністративну справу за позовом Вінницького обласного
відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства
з обмеженою відповідальністю «Еліт» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій, суд -

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов Фонду соціального захисту інвалідів до
товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт» про
стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 22505,68 грн. та пені в сумі 965,25 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідно до ст. 19 Закону
України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відповідачу
встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів
у розмірі 4% від загальної чисельності працюючих, що становить чотири робочих
місця, а відповідно до звіту про зайнятість інвалідів за 2006 р. відповідачем
не було створено 4 робочих місця для інваліда, чим самим не забезпечив
працевлаштування інвалідів в тій кількості, що передбачено Законом.

В разі не виконання відповідачем вищевказаних положень Закону,
відповідач повинен був самостійно нарахувати і сплатити Вінницькому обласному
відділенню Фонду соціального захисту інвалідів до 15 квітня 2007 р. кошти, у
розмірі середньої річної зарплати за 2006 рік за кожне робоче місце не зайняте
інвалідом. Вказані обставина, тобто несвоєчасна сплата
адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, що було
і здійснено позивачем.

Суми адміністративно - господарських санкцій
використовуються на фінансування заходів щодо соціальної, трудової,
фізкультурно-спортивної та професійної реабілітації інвалідів.

Позивачем на адресу Відповідача надіслано
повідомлення №01-08/-22 про порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій та пені станом на 11.07.2007р. Відповіді
від відповідача чи певного реагування, тобто оплати сум зазначених в
повідомленні, не отримано Вінницьким відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів станом 07.09.2007р.

Порушення Відповідачем вимог чинного
законодавства зачіпає інтереси держави у сфері соціального захисту інвалідів та
завдає матеріальної шкоди Фонду соціального захисту інвалідів, який є органом,
уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних
правовідносинах.

Враховуючи те, що у добровільному порядку
відповідач адміністративно-господарські санкцій та пені не сплатив, борг,
підлягає стягненню у судовому порядку.

Відповідно до ЗУ «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», з 16.04.2007 р. Вінницьке обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів має право звернутись до адміністративного
суду щодо стягнення адміністративно-господарської санкції.

Представник позивача в судовому засіданні
позов підтримала та просила його задоволити, обґрунтовуючи свої вимоги
обставинами, що викладені в позовній заяві.

Представники відповідача проти позову заперечували. В
обґрунтування заявленого суду пояснили, що відповідно
Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», ТОВ -
Компанія «Еліт» 20.04.2006 року надала інформацію необхідну для
працевлаштування інвалідів (чотири вакантних робочих місця) в Ленінський
районний центр зайнятості м. Вінниця, а саме звіт про наявність вакансій (Форма
№3-ПН). З 12.05.06 по 24.07.06. на посаді слюсар - складальник радіоелектронної
апаратури в ТОВ-Компанія «Еліт» працював інвалід (2 групи інвалідності)
ОСОБА_1., однак він звільнився з місця роботи за власним бажанням. Крім
вказаної особи Ленінський районний центр зайнятості м. Вінниці не направляв ТОВ
- Компанії «Еліт» осіб з інвалідністю для працевлаштування. Представник відповідача
зазначив, що ТОВ-Компанія «Еліт» подавала інформацію до місцевого органу
соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на
яких може використовуватися праця інвалідів. Однак, даний орган не надав йому
інвалідів для працевлаштування. Тому, представники відповідача вважають, що
компанія вжила всі заходи для забезпечення працевлаштування інвалідів в тій
кількості, що передбачено Законом.

На підставі вищенаведеного, представники відповідача
просили відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши
пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив
наступне

Відповідно до ст. 19
Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», із змінами внесеними станом на 03.05.2007 р., для
підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій,
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік.

Згідно рядка 02 Звіту Форми 10 ПІ чисельність
працюючих інвалідів штатних працівників обчислюється відповідно до п.3
Інструкції із статистики кількості працівників, затвердженої Наказом
Держкомстату України від 28.09.2005 року № 286
та Інструкції щодо заповнення форми ПІ поштова - річна «Звіт про зайнятість та працевлаштування
інвалідів», затвердженою Наказом Мінпраці України від 10.02.2007року №42,
шляхом підсумування середньооблікової чисельності працівників за
всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року
звітного місяця включно та діленням одержаної суми на кількість місяців за
період з початку року.

З урахуванням вищевказаних норм, відповідачу
встановлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів 4 робочих
місця.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів
України від 03.05.1995 року №314, на підприємства покладено обов'язок
розробляти заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включати їх до
колективного договору, інформувати центри зайнятості, місцеві органи
соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів
про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач подавав
звіт в Ленінський районний центр зайнятості м.
Вінниці про наявність вільних робочих місць та потребу в працівниках, а саме звіт про наявність вакансій (Форма №3-ПН). Крім
того, надавав інформацію до місцевого
органу соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні
посади, на яких може використовуватися праця інвалідів. Однак, даний орган не
надав йому інвалідів для працевлаштування.

В судовому засіданні було встановлено, що
виконував вимоги вищевказаних Закону та Постанови КМУ, а саме: було вжито
відповідачем заходи із створення робочих місць для інвалідів, надавались
звернення до відділення Фонду соціального захисту інвалідів з інформацією про
створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів та до
місцевого управління праці та соціального захисту населення. Тобто відповідач
виконав свій обов'язок по створенню робочих місць для інвалідів, згідно з
існуючою нормативно-правовою базою.

Відповідно до ст. 18 «Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», працевлаштування інвалідів здійснюється центральним
органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами
місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Отже, обов'язок підприємства із створення робочих місць
для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів
для працевлаштування. Такий обов'язок, згідно вищевказаних норм, покладено на
центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики,
органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Оскільки, відповідачем вжито всі передбачені чинним законодавством заходи
із забезпечення працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена
відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості
інвалідів для працевлаштування, відсутність інвалідів, які бажають
працевлаштування.

Відповідно
до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За
наведених вище обставин, суд приходить до висновку у відсутності підстав для
задоволення позову Вінницького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою
відповідальністю «Еліт» щодо стягнення
адміністративно-господарських санкцій.

Керуючись ст. ст. 70, 71,
79, 86, 94, 112, 136, 158, 163, 167, 254, 255, 257 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В позові Вінницького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою
відповідальністю «Еліт» про стягнення адміністративно-господарських
санкцій відмовити.

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути
оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови
у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному
обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на
постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга
подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.
Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду
апеляційної інстанції через суд , який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає
законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.
Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої
інстанції набирає сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо
його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду
справи.

Суддя: