Справа № 2/28
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2007-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

вул. Десятинна, 4/6
№ 2/28
Державного комітету України у справах національностей та релігій
скасування рішення та зобов'язання вчинення дій
суддя Келеберда В.І.
Судді
Представники сторін:
Від позивача ОСОБА_2- представник
Від відповідача Гармаш К.Г. -пред.
справи:
Позов заявлено про скасування
рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції № 427
від 21.04.05р. та про зобов'язання Державного комітету України у справах
національностей та релігій прийняти рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця.

В ході розгляду справи позивач
уточнив свої вимоги та виклав пункт 2 позовної заяви у наступному змісті:
зобов'язати Державний комітет України у справах національностей та релігій
повторно розглянути скаргу на рішення Управління у справах національностей та
міграції Київської міської державної адміністрації про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, викладене в
повідомленні № 407 від 19.04.04р.

Відповідно до ст. 51 КАС України
позивач наділений правом змінити підставу або предмет адміністративного позову,
збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від
адміністративного позову в будь-який час до закінчення судового розгляду.

В обгрунтування позовних вимог
представник позивача посилався на порушення відповідачем ст. 3 Європейської
конвенції «Про захист прав людини та основних свобод»та зазначив про
відсутність докладного вивчення
обставин, які змусили позивача залишити територію Анголи, а саме не було
прийнято до уваги що він є прихильником організації УНІТА та належить до
етнічної групи «баконго», яка переслідується представниками керуючої партії
МПЛА.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечувала та вказала на ті обставини, що позивач
неодноразово звертався із заявою про надання йому статусу біженця, але при
цьому він приховав інформацію щодо прийнятих попередніх рішень по його заяві.
Крім того, доказів належності до етнічної групи «баконго»та його переслідування
відповідачу не пред'явив, а відповідно до інформації, яка викладена у Позиції
УВКБ ООН відносно повернення в Анголу осіб, яким було відмовлено в наданні
притулку, будь-яка погроза життю цим особам не загрожує.

Також представник відповідача
зазначила про пропуск строків позовної давності та просила застосувати наслідки
такого пропуску у відповідності до положень КАС України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується
позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, 1967 року народження,
громадянин Анголи, прибув на територію України в 1993 році, при цьому кордон
перетнув нелегально.

10.07.97р. позивач звернувся до
Управління у справах національностей та міграції КМДА із заявою про надання
статусу біженця.

Правовий статус біженця в Україні,
порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, державні гарантії
захисту біженців регулюються Конституцією України, Законом України від
21.06.01р. № 2557-ІІІ «Про біженців»(далі-Закон), іншими нормативно-правовими
актами, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Зокрема до міжнародних норм права відносяться
Конвенція про статус біженців 1951 року та Протокол про статус біженців 1967
року (ратифіковані Законом України від 10.01.02р. № 2942-ІІІ), якими визначено
загальні принципи щодо захисту біженців.

Відповідно до ст. 1 Закону біженець
-це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної
групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього
постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок
зазначених побоювань.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону особи, які
з наміром набути статус біженця намагалися незаконно перетнути або незаконно
перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до
відповідного органу міграційної служби через уповноваженого цього органу чи
посадову особу Державної прикордонної служби України або органу внутрішніх
справ із заявами про надання їм статусу біженця, а також надати посадовим
особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини спроби
незаконно перетнути або незаконного перетинання державного кордону України.

Як вбачається з матеріалів особової
справи позивача, він звернувся до компетентного органу тільки за направленням
приймальника-розподільника ГУВС м. Києва через 4 роки нелегального перебування
на території України.

Статтею 6 Закону встановлено
повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у
справах міграції, зокрема прийняття рішень про надання, втрату і позбавлення
статусу біженця; координація взаємодії інших органів виконавчої влади з питань,
що стосуються біженців; збір та аналіз інформації щодо наявності у країнах
походження біженців умов, зазначених у абзаці другому статті 1 цього Закону.

Стаття 7 Закону визначає
повноваження органів міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі. Органи міграційної служби в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві та Севастополі підпорядковуються спеціально
уповноваженому центральному органу виконавчої влади у справах міграції. До
компетенції органів належить: прийняття заяв від іноземців та осіб без
громадянства про надання їм статусу біженця у порядку, передбаченому цим
Законом; прийняття рішень про оформлення документів для вирішення питання щодо
надання, втрати або позбавлення статусу біженця; розгляд заяв про надання
статусу біженця та підготовка письмового висновку щодо надання або відмови у
наданні статусу біженця; видача довідок про подання особою заяви про надання їй
статусу біженця; про особу, стосовно якої прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця; про звернення
до суду; сприяння у працевлаштуванні особам, стосовно яких прийнято рішення про
оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця та
яким надано такий статус; ведення обліку та особових справ осіб, які звернулися
із заявами про надання їм статусу біженця, стосовно яких прийнято рішення про
оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця та
яким надано статус біженця тощо.

За результатами розгляду заяви,
рішенням ДКУ у справах національностей та міграцій від 08.04.98р. позивачу було
відмовлено у наданні статусу біженця.

Позивач вдруге звернувся до
Управління у справах національностей та міграції КМДА 28.11.2002р., але про те,
що вже звертався за наданням статусу біженця на території України, не
повідомив, тим самим надав своїм діям характер зловживання, згідно ч.6 ст. 12
Закону України «Про біженців», в якій чітко зазначено що в тому випадку, коли
заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу
біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов,
передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим ст. 1 цього Закону,
якщо зазначені умови не змінилися.

З матеріалів особової справи
позивача вбачається наступні обставини.

Причиною виїзду з Анголи позивач
вказав громадянську війну на території країни та його належність до етнічної
групи «баконго». В анкеті від 10.07.1997р. позивач зазначив, що його батьки
належали до союзу УНІТА, який перебуває під переслідуванням на батьківщині.
Проте документальних підтверджень наведеним обставинам не надав.

У відповідності до абзацу 7 ст. 11
Закону до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які
посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

У відповідності до Позиції ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців»факти, в підтвердження заяв
біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Обов'язок
надання доказів на користь повідомлених фактів покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, заявник повинен доказувати достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Розділ ІІІ Закону встановлює
порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця. Рішення про відмову у
прийнятті заяви про надання статусу біженця приймається відповідним органом
міграційної служби. Про прийняття такого рішення орган міграційної служби
повідомляє особу письмово із зазначенням причин відмови.

Також Законом України від
21.10.99р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного
Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4
Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено
Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців,
відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік).

Так, однієї з основних причин
залишення Анголи позивач вказує громадянську війну та побоювання його
переслідування та фізичної страти.

Відповідно до зазначеного
Керівництва надано загальний аналіз поняття «внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань». Так, до елементу «побоювання»відносять
суб'єктивний стан особи -її психічний стан, який пов'язаний із характеристикою
особистості заявника, а тому зазначається, що висновок про стан у
країні-походження не є визначальним. Суб'єктивний стан особи встановлюється при
особистому спілкуванні із представниками державного органу.

Зазначеним керівництвом встановлені
й інші критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо
надання їй статусу біженця.

Позивачем не було надано будь-яких
документів, які би засвідчили про наявність його особистих переслідувань або
утисків за ознаками, які б відповідали умовам, визначеним абзацом другим статті
1 Закону.

Після проходження встановлених
процедур, наказом № 167 від 10.12.02р. начальником управління ДКУ у справах
національностей та міграції КМДА було відмовлено позивачу у дозволі на
прийняття заяви про надання статусу біженця.

20.03.03р. ДКУ у справах
національностей та міграції було прийнято рішення № 187/167 про відхилення
скарги громадянина Анголи на рішення про відмову у прийняття заяви про надання
статусу біженця, яке Шевченківським районним судом м. Києва було визнано
неправомірним (рішення суду від 04.12.03р. у справі № 2-6551/03).

19.01.04р. наказом № 8 позивачу
було дозволено прийняти заяву про надання статусу біженця. За висновком
головного спеціаліста Управління у справах національностей та міграції, було
прийнято наказ № 407 від 19.04.04р. про відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Не погодившись із прийнятим
рішенням позивач звернувся із скаргою до Голови ДКУ у справах національностей
та міграції. Рішенням № 427 від 21.04.05р. відхилено скаргу позивача.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 08.11.06р. № 1575 Державний комітет України у справах
національностей та міграції реорганізовано у Державний комітет України у
справах національностей та релігій.

До суду ОСОБА_1 звернувся із
позовом до ДКУ у справах національностей та релігій 24.07.07р. (штамп вхідної
кореспонденції Голосіївського районного суду м. Києва).

Відповідно до ст. 99 КАС України
для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється
з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів. Якщо законом встановлена можливість досудового
порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то обчислення
строку звернення до адміністративного суду починається з дня, коли позивач дізнався
про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги
на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Відповідь на адресу позивача була
надіслана 21.04.2005 року, а з відповідним позовом позивач звернувся до Голосіївського
районного суду м. Києва лише у липні 2007 року, тобто із пропуском строків
звернення до адміністративного суду.

Стаття 100 КАС України встановлює
наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду: пропущення
строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із
сторін.

Враховуючи, що факт пропуску строку
звернення до адміністративного суду є встановленим та клопотання відповідача
про застосування вимог закону щодо пропущення таких строків, то суд приходить
до висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, судом враховуються ті
обставини, що згідно Позиції УВКБ ООН відносно повернення в Анголу осіб, яким
було відмовлено в наданні притулку, 4 квітня 2002 р. Урядом
Республіки Ангола та Національним союзом за повну незалежність Анголи (УНІТА)
було підписано Меморандум про розуміння, яким покладено край громадянської
війни, що тривала 26 років.

Як зазначено в Позиції УВКБ ООН, з
часу підписання Меморандуму було досягнуто певного успіху, і не повідомлялось
про жодне порушення підписаного договору про мирне врегулювання.

Виходячи з викладеного та
відповідно до абзацу п'ятого ст.10 Закону України «Про біженців», статус
біженця не надається особі, у зв'язку з відсутністю обгрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних
переконань, визначених абзацом другим цього Закону, враховуючи, що заявник
звернувся із відповідною заявою з єдиною метою - легалізації на території
України.

Таким чином, суд приходить до
висновку про відсутність порушень прав та охоронюваних законом інтересів
позивача, а тому позов визнається таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись п. 1 ст. 100, ст.ст.
161-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Постанова суду набирає законної
сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження (ст.254
КАС України).

Заява про апеляційне оскарження
постанови суду подається протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України -з
дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду подається
протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий суддя
В.І. Келеберда

Судді П.О.
Ковзель

О.В. Кротюк