Справа № 2-а-976/2007
Суддя: Шевчук С.М.
Дата ухвалення: 2007-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а- 976/07
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07»
грудня 2007 року 16 год.30 хв. м.Рівне

Рівненський
окружний адміністративний суд під головуванням судді Шевчук С.М. за участю
секретаря судового засідання Паршутич С.Л., сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача: Дочірнього
підприємства «Вілона -міжнародні перевезення» МПП фірми «Вілона» в особі
представників Чижевської Л.М.,Чучаліна В.І. (копії довіреностей в матеріалах справи);

відповідача: Державної
податкової інспекції у м. Рівне в особі представників: Банади Т.І., Скульбедіни
З.П., Прищепи О.С (довіреності в матеріалах справи).

розглянувши
у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Дочірнього
підприємства «Вілона -міжнародні перевезення» МПП фірми «Вілона» до Державної
податкової інспекції у м.Рівне про
визнання нечинними податкового
повідомлення -рішення №/1/23-121 від 17.10.2007року та рішення про
застосування штрафних (фінансових) санкцій № /1/22-514 від
12.10.2007року, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.Рівне про
визнання нечинними податкового
повідомлення -рішення №/1/23-121 від 17.10.2007року та рішення про
застосування штрафних (фінансових) санкцій № /1/22-514 від
12.10.2007року.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги
підтримали. Просять визнати нечинними
податкове повідомлення -рішення №/1/23-121 від 17.10.2007року
та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій № /1/22-514
від 12.10.2007року.

Позивач та його представник надали
пояснення, які повністю співпадають з позицією, яка викладена в позовній заяві, а зокрема вони
вказали, що основним видом діяльності
Дочірнього підприємства «Вілона-міжнародні перевезення» МПП фірма «Вілона» є
надання транспортних послуг по перевезенню вантажу на митній території України
та за її межами. Транспортна послуга - це перевезення вантажiв та комплекс
допомiжних операцiй, що пов'язанi з доставкою вантажiв автомобiльним
транспортом. В свою чергу перевiзник
зобов'язаний забезпечувати своєчасну подачу справного рухомого складу, придатного
для перевезення вантажiв вiдповiдно до заявки. Отже, подача автомобіля до місця завантаження (розвантаження) є
невід'ємною частиною виконання умов договору перевезення. Позивач вважає, що
подача транспортного засобу до місця завантаження відноситься до складу підготовчих робіт
підприємства направлених на реалізацію
(продаж) транспортних послуг по
перевезенню вантажів. На думку позивача, він правомірно відніс вартість
витраченого пального під час переміщення транспортного засобу до пункту
завантаження до складу валових витрат, оскільки пп. 5.2.1 Закону України “Про
оподаткування прибутку пiдприємств” передбачає, що до складу валових витрат
включаються суми будь-яких затрат, сплачених (нарахованих) протягом звiтного
перiоду у зв'язку з пiдготовкою, органiзацiєю, веденням виробництва, продажем
продукцiї (робiт, послуг) i охороною працi, утому числi витрати з придбання
електричної енергiї (включаючи реактивну).

Стосовно
оспорюваного рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій
№/1/22-514 від 12.10.2007року, то позивач обґрунтовуючи його
протиправність зазначає, що ДПІ у
м.Рівне приймаючи вказане рішення перевищила свої повноваження, адже жодним
Законом України державній податковій службі не надано право нараховувати та
стягувати штрафні санкції за порушення п.2 ст.16 Декрету Кабінету Міністрів
України “Про систему валютного регулювання та валютного контролю». В
підтвердження чого, посилається на ст.16 Декрету Кабінету Міністрів України
“Про систему валютного регулювання та валютного контролю” яка вказує, що
санкції, передбачені цим пунктом, застосовуються Національним банком України та
за його визначенням - підпорядкованими йому установами. Окрім обумовленого,
позивач зазначає, що за порушення встановлених законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосована
адміністративно-господарські санкції. Перелік видів
адміністративно-господарських санкцій наведено у ст.239 Господарського кодексу
України, до яких, зокрема, віднесено адміністративно-господарський штраф. В той же час, адміністративно-господарська
санкції може бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня
виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом
встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності
ст.250 Господарського кодексу України. Актом перевірки від 03 вересня
2007 року встановлені порушення позивачем господарської діяльності ст. 7 Декрету
Кабінету Міністрів України “Про систему валютного регулювання та валютного
контролю” за період з 4 жовтня 2004 року по 3 січня 2005 року включно, а рішення про застосування санкцій винесено
відповідачем більше ніж через один рік з
дня порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення
господарської діяльності, а саме 12
вересня 2007 року.

Відповідач проти позову
заперечує.

Обґрунтовуючи правомірність
винесеного податкового повідомлення
-рішення №/1/23-121 відповідач зокрема зазначає, що перевіркою
встановлено при розрахунках з замовником підприємство не враховувало вартість
дизпалива на автомобілі, які направлялись на місце завантаження (розвантаження)
вантажу по території України. Вартість такого дизпалива витраченого
автомобілями до місця навантаження (розвантаження) вантажу не компенсувалась
замовниками, при цьому така його вартість в супереч п.5.1 ст.5 Закону України
"Про оподаткування прибутку підприємств" №283/97-ВР від 22.05.1997р.
та п.1.32 ст.1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” відносилась до валових витрат підприємства. Таким чином,
відповідач вважає, що у податковому обліку
до валових витрат, із здійсненням
власної господарської діяльності, відносяться лише ті витрати, використані (направлені) платником податку на
отримання доходу. У
випадку, якщо витрати на придбання товарно - матеріальних цінностей використані
не на потреби власної господарської діяльності - отримання доходу, витрати
здійснені на придбання таких товарів, послуг не повинні відображатися по
податковому обліку у складі валових витрат платника податку на прибуток
підприємств.

Обґрунтовуючи правомірність винесення рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій № /1/22-514 відповідач зазначає, що актом перевірки від 03.09.2007р. встановлено факт порушення позивачем
ст.7 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання
і валютного контролю" від 19.02.1993р. № 15-93, а саме проведення
розрахунків з нерезидентами готівковими валютними коштами, минаючи
уповноважений банк на загальну суму 8850.00 EUR, 153.88 EUR, 408.00 EUR, 1024.64 USD, що по курсу НБУ становить
69929,32 грн. Відповідальність
за дане правопорушення встановлюється абз.6,
п. 2, ст.
16 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»,
згідно якого за порушення резидентами порядку розрахунків, установленого
статтею 7 цього Декрету застосовується штраф у розмірі, еквівалентному сумі
валютних цінностей, що використовувалися
при розрахунках, перерахованій у валюту України за обмінним курсом Національного
банку України на день здійснення таких розрахунків. При цьому відповідач
зазначає, що фінансовий контроль за валютними операціями, що провадяться
резидентами і нерезидентами на території України відповідно до п.3 ст. 13
Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і
валютного контролю" покладено на державні податкові інспекції України, які
відповідно до ст. 3 Указу Президента
України "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в
іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення
валютного законодавства " від 27 червня 1999 року № 734/99
наділені повноваженнями щодо застосування санкцій, передбачених статтею 2 цього Указу
та пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993
року № 15 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" до
резидентів та нерезидентів України (за винятком банків та інших
фінансово-кредитних установ).

Судом досліджені письмові докази,
наявні у матеріалах справи, які подані позивачем одночасно із позовною заявою
та докази, подані позивачем та відповідачем в ході судового розгляду справи.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення позивача, його представника, представників відповідача,
дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у
судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають
до задоволення в повному обсязі.

Суд
виходив з такого.

Державною податковою інспекцією у
м.Рівне була проведена планова комплексна документальна перевірка Дочірнього
підприємства «Вілона-міжнародні перевезення» МПП фірми «Вілона» з питань
дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.10.2004
року по 31.03.2007 року.

За результатам перевірки був складений акт № 23-100/31299567 від 03 вересня 2007 року ( в подальшому по
тексту постанови іменовано - акт перевірки). На підставі складеного акту було
прийняте податкове повідомлення - рішення №/1/23-121 від 17.10.2007
року, яким визначено позивачеві податкові зобов'язання за платежем податок на
прибуток ) всього на загальну суму 49527,50грн., з яких 33010,00грн.
-основний платіж та 16517,50грн.- фінансова санкція. Вказане податкове повідомлення-рішення
№/1/23-121 від 17.10.2007 року прийняте за порушення п.1.32, ст.1,
п.5.1., п.п.5.2.1., п.5.2., ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку
підприємств» зі змінами та доповненнями та відповідно до п.17.1.3. п.17.1.
ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків
перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 р. №2181-ІІІ.

З акту документальної перевірки (а.с. 16)
вбачається, що у перевіряємому періоді основним видом діяльності, яку
здійснював позивач були автомобільні
перевезення вантажу, як по території України, так як за її межами. В судовому
засіданні представники сторін підтвердили вказані обставини. У перевіряємому періоді позивач не
мав від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток. Так, за
даними особового рахунку позивачем
фактично сплачено до бюджету податок на прибуток, станом на 01.01.2006року -
25200,00грн., станом на 01.01.2007року - 41024,00грн., станом на
02.08.2007року- 15225,0грн. (п. 2.15, 2.15.2, 2.15.3 акту перевірки). Перевіркою правильності визначення валових
витрат у періоді, що перевірявся встановлено завищення валових витрат на суму
132243,21 грн. в т. ч. за : 2 кв. 2005р. - 12919,50 грн.; 3 кв. 2005р.-
14837,13 грн.; 4 кв. 2005р.- 11219,67 грн.; 1 кв.2006р.-18490,23 грн.; 2 кв.
2006р.- 19892,07грн.; 3 кв. 2006р.-19794,06 грн.; 4 кв. 2006р.-16596,36 грн.; 1
кв.2007р.-18494,19 грн. Завищення валових витрат встановлено податковим органом внаслідок того, що при розрахунках з
замовником підприємство (позивач) не враховувало вартість дизпалива на
автомобілі, які направлялись на місце завантаження (розвантаження) вантажу по
території України. В розділі 3.1.2 акту
перевірки (а.с.20) перевіряючими відображено, що в договорах на здійснення перевезення,
укладених позивачем, обумовлено, що оплата за транспортні послуги проводиться з
моменту навантаження (розвантаження) вантажу на митній території України.
Вартість дизпалива, витраченого автомобілями під час їх переміщення до місця
навантаження (розвантаження) вантажу не компенсувалась замовниками, однак така
вартість дизпалива відносилась
платником податку на валові витрати.

На думку відповідача, позивач, не мав
права відносити вартість витраченого пального під час переміщення транспортного
засобу до пункту завантаження до складу валових витрат, оскільки такі витрати
не оплачені замовником.

Згідно
до Наказу Міністерства транспорту України про затвердження
«Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні» від
14.10.1997р. № 363 із змінами та ст.47 Закону України «Про автомобільний
транспорт» № 2344-III від 05.04.2001р. із змінами, до внутрiшнiх перевезень
вантажiв вiдносяться перевезення вантажiв мiж пунктами вiдправлення та
призначення, розташованими в Українi, та комплекс допомiжних операцiй,
пов'язаних з цими перевезеннями. Транспортна послуга - перевезення вантажiв та
комплекс допомiжних операцiй, що пов'язанi з доставкою вантажiв автомобiльним
транспортом. В свою чергу перевiзник
зобов'язаний забезпечувати своєчасну подачу справного рухомого складу,
придатного для перевезення вантажiв вiдповiдно до заявки (разового замовлення)
та такого, що вiдповiдає санiтарним нормам. Отже, подача автомобіля до місця завантаження (розвантаження) є
невід'ємною частиною виконання умов договору.
Форма i порядок розрахункiв, а також випадки змiни розмiру оплати
за перевезення вантажiв i надання iнших послуг, пов'язаних з цим, визначаються
перевiзником з вантажовiдправником або вантажоодержувачем - замовником при
укладеннi ними Договору на перевезення вантажiв.

Відповідно до ст. 50 Закону «Про
автомобільний траспорт» договір про
перевезення вантажу укладається відповідно до цивільного законодавства між
замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

За договором
перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити
довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення
та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а
відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату
(ст. 909 Цивільного Кодексу України).

За
перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата
у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено
законом або іншими нормативно-правовими актами (ст. 916 ЦК України).

Перевізник зобов'язаний надати транспортні засоби під
завантаження у строк, встановлений договором (ст. 917 ЦК України). За ненадання транспортного засобу для перевезення вантажу перевізник несе
відповідальність (ст. 921 ЦК України).

З вказаного
слідує, що замовник зобов'язаний оплатити перевізнику провізну плату за перевезення вантажу, а не за доставку
перевізником транспортного засобу до завантаження. На перевізника в свою чергу покладається
обов'язок щодо надання транспортного засобу під завантаження. А відтак,
діяльність з надання транспортного засобу
(до місця здійснення) завантаження є господарською діяльністю,
направленою на виконання основного зобов'язання по перевезенню вантажу. Отже,
обумовлена діяльність надання транспортного засобу (до місця здійснення) завантаження пов'язана
з підготовкою перевізника до платного надання (продажу) ним транспортних послуг
по перевезенню вантажу.

Вiдповiдно
до п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку
пiдприємств" валовi витрати виробництва та обiгу - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовiй, матерiальнiй або нематерiальнiй формах,
здiйснюваних як компенсацiя вартостi товарiв (робiт, послуг), якi придбаваються
(виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у
власнiй господарськiй дiяльностi.

Господарська діяльність
- будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої
особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою
(п.1.32 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»)

Вiдповiдно до пп. 5.2.1 Закону
України “Про оподаткування прибутку пiдприємств” у редакцiї вiд 22.05.97 р. №
283/ 97-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких затрат, сплачених
(нарахованих) протягом звiтного перiоду у зв'язку з пiдготовкою, органiзацiєю,
веденням виробництва, продажем продукцiї (робiт, послуг) i охороною
працi, утому числi витрати з придбання електричної енергiї (включаючи
реактивну).

Установлення додаткових
обмежень щодо вiднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крiм
тих, що зазначенi у цьому Законi, не дозволяється (п. 5.10 ст. 5 Закону України
"Про оподаткування прибутку пiдприємств").

Згідно п.19 Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 16 “Витрати”, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України за № 318 від 31.12.1999 року до витрат, зокрема
віднесено витрати на збут які включають такi витрати, пов'язанi з реалiзацiєю (збутом) продукцiї (товарiв, робiт, послуг).

З акту перевірки (а.с.16) та з декларацій з
податку на прибуток за період І півріччя 2005року - І квартал 2007року
вбачається, що діяльність позивача за період, що перевірявся є прибутковою, у
всіх звітних періодах позивачем було нараховано до сплати податок на прибуток. Згідно до пояснень представників сторін, що
надані в судовому засіданні, задекларований позивачем дохід у вказаних періодах
отриманий від проведенням господарської діяльності по перевезенню вантажів. А відтак, господарська діяльність позивача з надання
транспортних послуг по перевезенню вантажу (з врахуванням понесених позивачем
затрат на переміщення транспортного засобу до місця завантаження) у
вищевказаних вказаних звітних періодах була прибутковою, а отже в цілому
така діяльність була направлена на отримання доходу позивачем.

Враховуючи вищевикладене, суд
вважає, позивач правомірно відніс вартість пального,
використаного під час переміщенням
транспортного засобу до місця здійснення
завантаження, до складу валових витрат, оскільки такі витрати відносяться до
складу витрат пов'язаних з підготовкою позивача
до продажу транспортних послуг.

Поряд з обумовленим, на підставі вищевказаного акту перевірки, відповідачем
прийняте рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №
/1/22-514 від 12 жовтня 2007 року за порушення ст.7 Декрету Кабінету
Міністрів України “Про систему валютного регулювання та валютного контролю ”.
Названим рішенням застосована штрафна санкція на суму 69929,00 грн.

Підставою для застосування обумовленої в рішенні санкції є п. 11 ст. 11
Закону «Про державну податкову службу в Україні» та п.2 ст.16 Декрету Кабінету Міністрів України
“Про систему валютного регулювання та валютного контролю”, п.п. 2.6. «Положення
про валютний контроль» (затв. Постановою Правління НБУ 08.02.2000року №49,
зареєстрованого в Мінюсті 04.04.2000року), ст.3 Указу Президента України
"Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в
іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення
валютного законодавства " від 27 червня 1999 року.

Перевіркою використання готівкових
валютних коштів встановлено (стор.84
акту перевірки, а.с. 93, 94) порушення вимог статті 7 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного
контролю" щодо проведення розрахунків в іноземній валюті ДП "Вілона - міжнародні
перевезення" МПП "Вілона" з нерезидентами У країни, а зокрема:

- авансовий звіт № 99 від
12.09.05р. директора - Гаврилюк В.О., який розрахувався

готівковими валютними коштами в сумі 408.00 EUR/2557.99грн., згідно рахунка № 255-150-02505 09.09.05р. на суму 408.00 EUR , що по курсу НБУ становить 2557.99грн за купівлю
автогуми;

- авансовий звіт № 96 від 10.09.05р. водія - ОСОБА_1..
який розрахувався готівковими валютними
коштами в сумі 153.88
EUR згідно рахунка №385/65 від
03.11.06р, на суму 603.00 Zt, що по
курсу НБУ становить 965.00грн за купівлю автогуми;

- отримання водіями позивача за
кордоном готівкових коштів на суму
1024,64 USD, що складає 5437,41 грн. та
8850,00 EUR, що складає 60968,92грн. за надані послуги по перевезенню ДП
"В1ЛОНА-М1ЖНАРОДНІ ПЕРЕВЕЗЕННЯ" МПП "ВІЛОНА» вантажів згідно
квитанцій на отримання валютної готівки які завірені печаткою фірми «Spedition
KUNOW» та підписами водіїв за період з
04.10.2004р. по 03.01.2005р.. В судовому засіданні позивач визнав фактичні
обставини, щодо отримання водіями вказаних готівкових коштів та вказав, що
вказані кошти були у встановленому порядку оприбутковані та включені до складу
валового доходу позивача.

Відповідно до статті 7 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання
та валютного контролю"від 19.02.1993р. №15-93 (із змінами та доповненнями) у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах
торговельного обороту використовується як засіб платежу іноземна валюта. Такі
розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки. Відповідно до ст. 16 вказаного вище
Декрету та п. 2.6 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою
правління Національного банку України від 08.02.2000р. № 49 та зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 04.04.2000р. за № 209/4430. за здійснення
розрахунків між резидентами і нерезидентами в межах торговельного оборот без
участі уповноваженого банку тягне за собою накладення штрафу на резидента в
розмірі, еквівалентному сумі валютних цінностей, що використовувались при
розрахунках, перерахованій у валюту України за обмінним курсом НБУ на день
здійснення таких операцій.

Пункт 3 ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" передбачає, що Державна податкова
інспекція України здійснює фінансовий контроль за валютними операціями, що
провадяться резидентами і нерезидентами на території України.

Ст.3 Указу Президента України "Про врегулювання порядку одержання
резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування
штрафних санкцій за порушення валютного законодавства " від 27 червня 1999
року вказує, що санкції, передбачені
статтею 2 цього Указу та пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України
від 19 лютого 1993 року № 15 "Про систему валютного регулювання і
валютного контролю", застосовуються Національним банком України до банків
та інших фінансово-кредитних установ, органами державної податкової служби
-до інших резидентів і нерезидентів України.

Все вищевикладене узгоджується з функціями податкових інспекції
передбачених п. 4 та п. 6, ст. 10 Закону України "Про державну податкову
службу в Україні" - здійснення у межах своїх повноважень контролю за законністю
валютних операцій та забезпечення застосування та своєчасного стягнення сум
фінансових санкцій, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами
України за порушення податкового законодавства, а також стягнення
адміністративних штрафів за порушення податкового законодавства, допущені
посадовими особами підприємств, установ, організацій та громадянами.

Таким чином, твердження позивача про, те що ДПІ у м. Рівне, застосовуючи
штрафні санкції за здійснення розрахунків ДП "Вілона - міжнародні перевезення"
МПП "Вілона" з нерезидентами минаючи уповноваженні банки, вийшла за
межі повноважень є безпідставними.

За порушення встановлених
законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру. Перелік видів
адміністративно-господарських санкцій наведено у ст.239 Господарського кодексу
України, до яких, зокрема, віднесено адміністративно-господарський штраф. В той
же час, адміністративно-господарської санкції можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш
як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення
господарської діяльності (ст.250
Господарського кодексу України). Вищевказаним актом документальної перевірки
(від 03 вересня 2007 року), встановлено, що позивачем порушено статтю 7 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання та валютного контролю" при проведенні
валютних операцій 10, 12 вересня
2005року та за період з 04.10.2004р. по 03.01.2005р, а
таким чином санкція передбачена рішенням про застосування
штрафних (фінансових) санкцій № /1/22-514 від 12.10.2007року застосована більше ніж через один рік з дня
порушення позивачем встановлених законодавчими актами правил здійснення
господарської діяльності.

За наведених обставин, суд прийшов до
висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати нечинними податкове повідомлення -рішення
№/1/23-121 від 17.10.2007року та рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій № /1/22-514 від 12.10.2007року винесені
Державною податковою інспекцією у м. Рівне.

3. Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо заяву про
апеляційне оскарження було подано, але апеляційна скарга не була подана у
встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього
строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Постанова
може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через
суд першої інстанції, який ухвалив постанову.

Заява про апеляційне оскарження подається
протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції подається протягом 20-ти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя С.М. Шевчук

Повний текс постанови складено та
підписано «10» грудня 2007року.