Справа № К-32723/06
Суддя: Фадєєва Н.М.
Дата ухвалення: 2007-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2007 року м.
Київ

Колегія
суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого -
судді Фадєєвої Н.М.

Суддів -
Бим М.Є., Васильченко О.О., Леонтович К.Г., Шкляр Л.Т.

розглянувши у
попередньому розгляді касаційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову господарського суду м. Севастополі
від 20.06.2006р. та постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від 14.09.2006р. у справі за
позовом ОСОБА_1 до ДПІ у Нахімовському районі м. Севастополя про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Справа №К-32723/06

Доповідач Фадєєва Н.М.

Позивач
звернувся до господарського суду міста Севастополя з позовом про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень: № 1/17-01/ від 26 липня 2005 року про визначення
податкових зобов'язань з податку на додану
вартість у сумі 7.644 грн. і штрафних санкцій 3.057,10 грн., № 2/17-01/ від 26 липня 2006 року про
визначення податкового зобов'язання з
доходів фізичних осіб у сумі 945,16 грн. і № 3/17-01/ від 20 грудня 2005 року про застосування штрафних
санкцій з податку на додану вартість
у сумі 2.481 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він не до-

пускав порушень, так як є платником
єдиного податку, який сплачував за максимальною ставкою. Підстав для застосування непрямих методів визначення суми податкового зобов'язання з
податку на додану вартість у відповідача не було, тому що внесення позивачем коштів, які
одержані раніше і з яких сплачені податки, на
власний банківський рахунок не є господарською операцією, а документів,
підтверджуючих її проведення у перевірений період відповідач не надав. Штрафні
санкції при заниженні податкових зобов'язань обчислюються виходячи з суми недоплати, я не з суми заниження.
Крім того, на момент прийняття
оскаржуваних рішень, закінчилися строки позовної давності, встановлені
для застосування штрафних санкцій та донарахування податку.

Постановою господарського суду м. Севастополя від
20.06.2006р. частково задоволені позовні
вимоги ОСОБА_1

Постановою Севастопольського апеляційного господарського
суду від 14.09.2006р. апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а
постанова господарського суду м. Севастополя від 20.06.2006р. - без змін.

Не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями,
ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду
України, у якій просить скасувати
вищезазначені судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким в повному обсязі задовольнити
позовні вимоги, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 26 липня 2005
року першим заступником керівника Державної податкової інспекції у
Нахімовському районі міста Севастополя на підставі акту перевірки № 6124/10/17-125 від 26 липня 2005 року прийняти
податкові повідомлення-рішення про визначення суб'єкту підприємницької діяльності
ОСОБА_1податкових зобов'язань:

1. №
1/17-01//0 з податку на додану вартість у сумі 7.644 грн. і штрафних санкцій 3.057,10 грн.,
усього 10.701,10 грн.

2. №
2/17-01//0 з прибуткового .податку у сумі 945,16 грн.

Вказані податкові
повідомлення-рішення були оскаржені
в порядку апеляційного
узгодження. Рішенням державної
податкової адміністрації у місті Севастополі
податкові повідомлення рішення № 1/17-01//0 і № 2/17-01//0 від 26.07.2006р. залишені без змін, однак збільшена сума штрафних санкцій за рішенням
№ 1/17-01//0 на 2.481 грн., у зв'язку з чим Державною податковою інспекцією у Нахімовському районі міста Севастополя 20 грудня 2005 року прийнято податкове повідомлення-рішення №
1/17001//0 на 2 481 грн., у
зв»язку з чим Державною податковою
інспекцією у Нахімовському районі м. Севастополя 20.12.2005р. прийнято
податкове повідомлення-рішення №
3/17-01//0 про визначення
позивачу податкового зобов'язання зі штрафних санкцій з податку на
додану вартість у сумі 2.481 грн., яке також є предметом спору. Рішенням Державної податкової адміністрації
України податкові повідомлення-рішення
залишені без змін, скарга платника
податків без задоволення..

Як слідує з акту перевірки, позивач
у 2004 році у податковому обліку не повністю
відображав зобов'язання від продажу за готівку, яку вносив на власний рахунок:

-18травня 2004 року сума 14.000 грн.,

-19 травня 2004 року сума 5.000 грн.,

-21 липня 2004 року сума 12.650 грн.,

-14 вересня 2004 року сума 5.000 грн.,

-16 вересня 2004 року сума 20.000 грн.,

-12 жовтня 2004 року сума 5.000 грн.,

-14 жовтня 2004 року сума 4.000 грн.,

що привело до заниження податкових
зобов'язань з податку на додану вартість за 2 квартал 2004 року у сумі 919 грн., за 3 квартал 2004 року у
сумі 5.801 грн., за 4 квартал 2004 року
у сумі 1.034 грн., всього 7.754 грн..

У 4 кварталі
2004 року податкові зобов'язання позивача були зменшені на 110
грн., у зв»язку з чим заниження
податкових зобов»язань склало 924 грн.

Відповідно до
підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість" в редакції Закону
України № 168/97-ВР від 3 квітня 1997 року (зі змінами) датою виникнення податкових зобов'язань з продажу товарів (робіт, послуг) вважається
дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу.

Суд апеляційної інстанції
вірно не прийняв до уваги доводи
позивача, так як у разі внесення до банку
коштів, які були отримані у іншому періоді, позивач повинен був вказати
як призначення платежу - виручка, отримана у такому-то періоді, однак цього не зробив, доказів сплати податків з
цих сум також не надав, і вірно вважає,
що податковий орган не допустив порушень при визначені позивачу суми заниження
податкових зобов'язань з податку на додану
вартість, а саме не вказав за якою операцією розрахована ставка податку та в якому
розмірі, тому що, як встановлено судом,
позивач здійснював

діяльність з торгівлі запчастинами, у 2004р.
був платником податку на додану вартість, яких-небудь зовнішньоекономічних
контрактів не укладав, пільг з податку не мав, тобто здійснював діяльність зі ставкою
оподаткування податком на додану вартість 20%.

Відповідно до
підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків
перед бюджетами та державними
цільовими фондами" № 2181-Ш від 21 грудня 2000 року (зі змінами) контролюючий орган
зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо
дані документальних перевірок
результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових
зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.

Як слідує з
податкових декларацій суми у розмірі 7.754 грн., які у 2004 році надані до банку як виручка, не знайшли відображення .

Підпунктом
4.2.3 пункту 4.2 статті 4 Закону України №2181-111 передбачено, що обов'язок доведення того, що
будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених
підпунктом 4.2.2 цього пункту, є помилковим, покладається на платника податків.

Посилання позивача на приписи
Кодексу адміністративного судочинства України
стосовно обов»язку доказування, апеляційний господарський суд обґрунтовано не прийняв
до уваги, тому що це є загальною нормою, а підпункт 4.2.3 Закону України №2181-111 є спеціальною нормою до правовідносин
по нарахуванню податкових зобов'язань.

Крім того,
відповідач надав докази, які стали підставами для донарахування - податкові декларації та витяг з банківського рахунку
позивача, позивач же не надав жодних доказів, які підтверджували б, що кошти
отримані від діяльності здійсненої раніше.

Згідно з
підпунктом 17.1.3. пункту 17.1 статті 17 Закону України № 2181-Ш у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує
суму податкового зобов'язання платника
податків за підставами, викладеними у підпункті "б" підпункту
4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов»язаний
сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від
суми недоплати ( заниження суми податкового зобов»язання) за кожний з
податкових періодів, починаючи з податкового періоду, на який припадає така
недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким
платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не
більше п»ятидесяти відсотків такої
суми та не менше десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати,
незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

При цьому пунктом 2.7 Інструкції
про порядок застосування та стягнення сум штрафних (фінансових) санкцій
органами державної податкової служби, затвердженої наказом Державної податкової
адміністрації України N110 від 17 березня
2001 року, зареєстрованої 23 березня 2001 року в Міністерстві юстиції України
за №2685459 (зі змінами на час застосування штрафних санкцій) під недоплатою розуміється заниження суми податкового
зобов'язання.

А тому
Державною податковою адміністрацією в місті Севастополі правомірно визначена сума штрафних санкцій виходячи
від суми заниженого податкового зобов'язання.

Таким чином,
суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що у частині визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень № 1/17-01/ від 26 липня 2005 року № 3/17-01/ від 20 грудня 2005 року постанова судом першої інстанції прийнята з
порушенням вказаних вище норм матеріального
права, у цій частині постанова суду підлягає скасуванню, у задоволенні
позову у цій частині слідує відмовити.

Актом
перевірки встановлено, що позивач у 2004 році отримав від ОСОБА_2. доход за
оренду приміщень у сумі 11.250 грн., які не
включив в сукупний оподаткуємий доход, що привело до заниження податку з доходів фізичних
осіб у сумі 914,06 грн., а також не
здійснив перерахунок прибуткового податку за 2002 рік, у зв'язку з чим донараховано податку у сумі 31.10 грн.,
всього за актом донараховано 945,16 грн.

Згідно з пунктом 19.1 (а) статті 19
Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" №889-ІУ від 22 травня
2003 року (зі змінами) платники податку зобов'язані
вести облік доходів і витрат у обсягах, достатніх для визначення суми
загального річного оподатковуваного доходу, у разі коли такий платник податку зобов'язаний цим Законом подавати
декларацію або має право на таке
подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податковий кредит.

Відповідно до
підпункту 4.3.25 пункту 4.3 статті 4 вказаного Закону України до складу загального місячного або річного
оподатковуваного доходу платника
податків не включається доход, отриманий самозайнятою особою від здіснення нею підприємницької або незалежної
професійної діяльності, якщо така
особа вибрала спеціальну (спрощену) систему оподаткування такого доходу відповідно до закону.

Як встановлено
матеріалами справи, позивач у 2004 році вибрав спеціальну систему оподаткування - отримав свідоцтво платника єдиного податку з видів
діяльності оптова торгівля, авторемонт зі ставкою 200 грн.

Апеляційна
інстанція згідна з висновком суду першої інстанції, що доход від діяльності, яка не вказана у свідоцтві про право
сплати єдиного податку, оподаткується на загальних підставах.

Відповідно до
пункту 4 Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №
727/98 від 3 липня 1998 року спрощена
система оподаткування, обліку та звітності для суб'єктов малого підприємництва може застосовуватися поряд з діючою системою оподаткування, обліку та звітності,
передбаченою законодавством, на вибір суб'єкта малого підприємництва.

Зміст Наказу Державної податкової
адміністрації України № 533 від 10 листопада
1998 року „Про затвердження Свідоцтва про сплату єдиного податку суб'єктом
малого підприємництва - фізичною особою та Порядку його видачі" передбачає, що свідоцтво надає право сплачувати
єдиний податок зі здійснення вказаних у ньому видів діяльності.

Як слідує зі
звітів за перший - третій квартали 2004 року (позивач звітувався тільки за торгівлю як вид
підприємницької діяльності, яку здійснював в звітному кварталі. Яких-небудь виказань на здійснення інших видів підприємницької діяльності -оренда, звіти не
містять, а сплата позивачем максимальної
ставки -200 грн., не надає йому можливості здійснювати діяльність за своїм бажанням.

Крім того, як вказано вище спрощена система може
застосовуватися поряд з діючою.

Таким чином,
позивач повинен був доход, отриманий від надання в оренду нежилих приміщень,
оподаткувати відповідно до вимог Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб", тому що не є
платником єдиного податку з цього виду діяльності, однак цього не зробив, чим допустив порушення
діючого законодавства, за що податковим
органом правомірно донараховано податкове зобов'язання.

У цій частині постанова суду прийнята судом при
правильному застосуванні норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної
інстанції підставно і обґрунтовано
змінив постанову господарського суду м. Севастополя від 20.06.2006р. ,
відмовивши у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 224 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального
права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 221, 224, 231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У
Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити
без задоволення, а постанову господарського суду м. Севастополі від
20.06.2006р. та постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від 14.09.2006р. - без змін.

Ухвала набирає чинності
з моменту проголошення
і оскарженню не підлягає.

Судді :