Справа № 4-2868/05/06
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2007-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
складі:

Головуючого, судді

Смоковича М.І.

суддів
Горбатюка С.А., Мироненка О.В., Сороки М.О., Штульмана І.В.,

провівши
в порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи за
скаргою ОСОБА_1 на протиправні дії начальника Державної податкової
інспекції у м. Сєвєродонецьку Луганської області (далі - ДПІ у м.
Сєвєродонецьку) за касаційною скаргою ДПІ у м. Сєвєродонецьку на рішення
Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 листопада 2004 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської області від 26 січня 2005 року,

встановила:

У липні 2004 року ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою на рішення
ДПІ у м. Сєвєродонецьку.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що податковим
повідомленням ДПІ у м. Сєвєродонецьку від 13 травня 2004 року № /0/0
йому донараховано зобов'язання з прибуткового податку в сумі 1133,00 грн. за
прибутки отримані ним за основним та не основним місцем роботи у період з 01
січня 2003 року по 31 січня 2004 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 оскаржив
це податкове повідомлення в адміністративному порядку.

Рішенням начальника ДПІ у м. Сєвєродонецьку від 07 липня
2004 року № 5654/17-176
скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення.

Вважає, що повідомлення рішення, яким йому визначено
додаткове зобов'язання зі сплати прибуткового податку суперечить положенням
пункту 3 статті 7 та статей 11, 12 Декрету Кабінету Міністрів від 26 грудня 1992 року № 13-92 “Про прибутковий податок з
громадян” (далі - Декрет КМУ № 13-92), який діяв до 31 грудня 20003 року, та
пункту 1 статті 7 чинному Закону України від 22 травня 2003 року № 889-1V “Про
прибутковий податок з доходів фізичних осіб” (далі - Закон № 889).

Просив податкове повідомлення ДПІ у м. Сєвєродонецьку від
13 травня 2004 року № /0/0 та
рішення начальника ДПІ у м. Сєвєродонецьку від 07 липня 2004 року № 5654/17-176
визнати неправомірними та зобов'язати суб'єкт оскарження скасувати їх.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду від 04 листопада
2004 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Податкове повідомлення ДПІ у м. Сєвєродонецьку
від 13 травня 2004 року № /0/0 та рішення начальника ДПІ у м.
Сєвєродонецьку від 07 липня 2004 року №
5654/17-176 визнано неправомірними та зобов'язано ДПІ у м. Сєвєродонецьку
скасувати їх.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 26 січня
2005 року апеляційну скаргу ДПІ у м. Сєвєродонецьку відхилено, рішення суду
першої інстанції залишено без зміни.

У поданій касаційній скарзі ДПІ у м. Сєвєродонецьку
просить постановлені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій
скасувати як такі, що постановлені з порушенням норм матеріального права, та
постановити нове рішення, яким в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи
та доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції, задовольняючи скаргу ОСОБА_1
виходив з того, що ДПІ у м. Сєвєродонецьку в порушення пункту 3 статті 7,
статей 11, 12 Декрету КМУ № 13-92 не вірно обчислила суму прибуткового податку
від сукупної суми доходів, отриманих ОСОБА_1 у 2003 році та у січні 2004 року
за основним та не за основним місцем роботи, застосувавши ставку оподаткування
у розмірі 40 відсотків замість 20 відсотків.

З цим погодився й суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів
вважає, що такий висновок є правильним, оскільки він ґрунтується на фактичних
обставинах справи та відповідає вимогам чинного законодавства, яким регулюються
спірні правовідносини.

Відповідно до статті 2 Декрету № 13-92 об'єктом
оподаткування громадян, які мають постійне
місце проживання в Україні, є сукупний оподатковуваний доход за календарний рік (що складається з
місячних сукупних оподатковуваних
доходів), одержаний з різних джерел, як на території України, так і за її межами. Проте це не дає
підстав вважати, що прибутковий податок
з сукупного річного доходу повинен розраховуватися на підставі пункту 1
статті 7 цього Декрету з підтвердженням даного положення підпунктом 7.3
Інструкції "Про прибутковий податок з громадян", оскільки в пункті 1
статті 7 Декрету вказано, що за цим пунктом розраховується податок з доходів, отриманих громадянином за місцем основної
роботи.

Згідно зі статтею 9 Декрету № 13-92
перерахування до бюджету прибуткового податку
здійснюється підприємствами всіх форм власності та фізичними особами -
суб'єктами підприємницької діяльності, які провадять виплати доходів.

Відповідно до статті 12 Декрету, яка
встановлює порядок нарахування та сплати
прибуткового податку не за місцем основної роботи, податок обчислюється
за ставками, наведеними у пунктах 2, 3 і 4 статті 7, утримується у джерела
виплати і перераховується до бюджету в порядку, встановленому статтею 10 цього
Декрету.

Статтею 67 Конституції України визначено, що
кожен зобов'язаний сплачувати податки і
збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Ставки і механізм справляння податків і
зборів згідно з положеннями статті 92 Конституції України та статей 1, 17
Закону України від 25 червня 1991 року "Про систему оподаткування"
встановлюється тільки Законами України.

Оподаткування доходу
громадян, одержаних до 01
січня 2004 року, встановлювалось Декретом КМ України № 13-92, який мав силу
Закону, а не відомчим нормативно-правовим актом, яким
є інструкція "Про прибутковий податок з
громадян".

Жодною нормою Декрету КМ
України не передбачено право податкового органу донараховувати громадянину суми
прибуткового податку
за підсумками звітного року.

Отже ДШ у м.
Сєвєродонецьку
перерахунок та донарахування прибуткового
податку ОСОБА_1, провела на підставі Інструкції "Про прибутковий податок з громадян",
неправомірно, а тому, податкове повідомлення, яким останньому визначено
податкове зобов'язання зі сплати прибуткового податку, є незаконним.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність
висновку судів першої та апеляційної інстанції, оскільки ґрунтуються на
невірному розумінні чинного законодавства.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень
чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки суд першої інстанції та
апеляційний суд не допустили порушень норм матеріального і процесуального права
при ухваленні оскаржуваних судових рішень, підстав для їх скасування чи зміни
немає.

На підставі викладеного,
керуючись статтями 210, 220, 222, 230 Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л
а :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м.
Сєвєродонецьку Луганської області залишити без задоволення, а оскаржувані
рішення Сєвєродонецького міського суду від 04 листопада 2004 року та ухвалу
апеляційного суду Луганської області від 26 січня 2005 року - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення,
оскарженню не підлягає.

Судді
Смокович М.І.

Горбатюк
С.А.

Мироненко
О.В.

Сорока
М.О.

Штульман
І.В.