Справа № К-2966/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2007 року
м.
Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Горбатюка С.А., Сороки М.О.,
Штульмана І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2003 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2004 року у справі за скаргою
ОСОБА_1 на бездіяльність Міністерства фінансів України та його посадових осіб,
-

встановила:

В серпні 2003 року ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеною скаргою на бездіяльність Міністерства фінансів України та його
посадових осіб, яка на його думку, полягала у відмові суб'єкта оскарження
надати йому розрахунковий рахунок, з якого виконавча служба повинна списати
присуджені на його користь грошові суми.

Вказував, що 19.05.2003 року звернувся до суб'єкта
оскарження із заявою щодо повідомлення йому про розрахунковий рахунок
Міністерства фінансів, оскільки 24.04.2003 року державним виконавцем прийнята
постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження по виконавчому листу
про стягнення коштів на його користь в зв'язку з відсутністю в ньому даних про
розрахунковий рахунок боржника.

25.07.2003 року Міністерство фінансів надало відповідь, в
якій відмовило заявнику в наданні зазначеної інформації з посиланням на ст. 5
Закону України "Про виконавче провадження", а саме, що в ході
примусового виконання судових рішень право на витребування розрахункових рахунків надано в межах компетенції державному виконавцю.

Вважав, що відповідь суб'єкта оскарження про відмову
надати йому інформацію не ґрунтується на законі й просив визнати дії щодо
відмови повідомити розрахункові рахунки боржника незаконними та зобов'язати
суб'єкта оскарження надати йому таку інформацію.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16
жовтня 2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12
січня 2004 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись із постановленими по справі судовими
рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до
Верховного Суду України з касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК України
1963 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив
вказані судові рішення змінити по суті, задовольнивши його скаргу.

Листом Верховного Суду України від 27.09.2005 р. на
підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного
судочинства України зазначену касаційну скаргу зі справою було передано до
Вищого адміністративного суду України для вирішення в порядку касаційного
провадження.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судами встановлено, що своє звернення до Міністерства
фінансів України про повідомлення
розрахункових рахунків заявник обґрунтовував необхідністю примусового виконання
судового рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2002 року
про стягнення на його користь 1404,00 грн. витрат на придбання путівки. При
цьому, він посилався на те, що виконавчий лист знаходився на виконанні у ВДВС
Печерського РУЮ м. Києва.

17.04.2003 року державним виконавцем була винесена
постанова про відкладання виконавчого провадження згідно ст.ст. 19, 27 Закону
України "Про виконавче провадження", а виконавчий документ направлено
до органу, який його видав, для належного оформлення.

29.04.2003 року, в зв'язку з тим, що судом не було надано
належно оформленого виконавчого листа, державним виконавцем була прийнята
постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що надаючи
оцінку діям суб'єкта оскарження, суди попередніх інстанцій підставно виходили з
положень, закріплених у ст. 5 Закону України "Про державну виконавчу
службу", якою до обов'язків і прав державного виконавця віднесено
зобов'язання вживати заходи примусового виконання рішень, встановлених цим
Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії, і зокрема,
здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб і порядок,
визначені виконавчим документом .

Для цього, державному виконавцю при здійсненні
виконавчого провадження надано право: звертатися до органу, який видав
виконавчий документ, за роз'ясненням рішення, з заявою про видачу дубліката
виконавчого документа, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку
і способу виконання, відстрочку та розстрочку виконання рішення та ін.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з
висновками судів про відсутність порушень закону в діях Міністерства фінансів
України, оскільки заявник не був позбавлений права звернутись із заявою про
витребування відповідної інформації через виконавчу службу, або, в протилежному
разі, оскаржити дії державного виконавця до суду.

Встановлено і це
вбачається з матеріалів справи, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі
обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, суди
першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення, що відповідають вимогам
закону. Висновки судів достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в касаційній
скарзі доводи зазначені висновки судів не спростовують, зводяться до незгоди з
ними.

Відповідно до ст. 86 КАС
України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

При вирішенні справи
судами правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм
процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи,
колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.3 ст. 2201 КАС України, суд
касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а
рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2003 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2004 року - залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту підписання і оскарженню не підлягає, крім випадків,
передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: