Справа № К-25553/06
Суддя: Фадєєва Н.М.
Дата ухвалення: 2007-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2007 року м.Київ

Колегія
суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого:
судді Фадеєвої Н.М.

суддів: Бим
М.Є., Кравченко О.О., Леонтович К.Г.,
Шкляр Л.Т.

при
секретарі: Капустинському М.В.

за
участю представника ВАТ «Розівський елеватор» - Журавльова О.С.

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу
відкритого акціонерного товариства «Розівський елеватор» на постанову
Запорізького апеляційного господарського суду від 13 червня 2006 року, у справі
№27/237-АП за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального
захисту інвалідів до ВАТ «Розівський елеватор», про стягнення суми, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2005 року Запорізьке обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів звернулось до
суду із позовом до ВАТ «Розівський
елеватор» про стягнення штрафних санкцій в сумі 11798,08грн. за незайняті
інвалідами робочі місця у 2004 року .

Постановою господарського суду Запорізької області від 06
квітня 2006 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного господарського суду
від 13 червня 2006 року рішення суду першої інстанції скасовано, а позов
задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 5899,04грн.
штрафних санкцій за незайняті інвалідами робочі місця у 2004р.

В касаційній скарзі ВАТ «Розівський елеватор» просить
скасувати постанову Запорізького апеляційного господарського суду та залишити в
силі рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване. Свої вимоги
мотивує тим, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального права.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі,
обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов та
стягуючи з відповідача штрафні санкції, обґрунтував свої рішення тим, що на
підприємстві відповідача у 2004 році не було зайнято інвалідами 3 робочих
місця, а тому ВАТ «Розівський елеватор» повинно нести відповідальність у відповідності
до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Дійсно, згідно ст. 20 Закону
підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих
інвалідів менша, ніж встановлено нормативом,
передбаченим ч. 1 ст. 19
Закону, щороку сплачують відповідним
відділенням фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі
середньої річної заробітної плати на відповідному підприємства за кожне
робоче місце, не зайняте інвалідом.

Частина 1 ст. 19 Закону встановлює норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від
загальної чисельності працюючих, а якщо
працює від 15 до 25 чоловік - у кількості одного робоче якщо інше не
передбачено законом.

Згідно статистичного звіту
ВАТ «Розівський елеватор» про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2004 рік по формі №
10-ПІ, затвердженого наказом Держкомстату
України № 49 від 10.01.2002 р.
чисельність інвалідів -штатних працівників,
які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно 4% нормативу, складає 4 особи. Фактично на
підприємстві працювало 2 інваліда.

Крім того, в матеріалах справи
містяться дані, що підтверджуються копіями трудових книжок та посвідчень, про
те, що на підприємстві відповідача протягом зазначеного звітного періоду
працювало 3 інваліда - ОСОБА_1, ОСОБА_2. та ОСОБА_3, останній був
працевлаштований у грудні 2004 року.

Стосовно листа Розівського районного центру зайнятості
№451 від 02.06.05р., в якому зазначено, що ВАТ «Розівський елеватор» не надавав
інформацію про наявність вільних та вакантних посад, на яких використовується
праця інвалідів та на який посилається суд апеляційної інстанцій як на доказ обґрунтованості
позову, то слід зазначити, що наведені у названому листі відомості спростовується листом цього ж центру зайнятості про те, що
відповідачем надавався Звіт по формі №3-ПН, в якому було зазначено про потребу
в працівниках.

В матеріалах справи відсутні докази
направлення на підприємство відповідача відповідними органами інвалідів для працевлаштування, або
звернення самих інвалідів на підприємство, яким
було відмовлено в працевлаштуванні.

Пунктом 14 Положення про робоче
місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою КМУ від 03.05.95р.
№314 «Про організацію робочих місць, та
працевлаштування інвалідів» встановлено, що підприємства у межах доведеного нормативу за власні кошти створюють робочі місця для працевлаштування інвалідів:
щорічно до 1 лютого року, що настає за
звітнім, подають відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості
про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньо облікову чисельність штатних працівників облікового складу
та про кількість працюючих інвалідів: інформують державну службу зайнятості та
місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та
вакантні посади, на яких може використовуватися
праця інвалідів.

В матеріалах справи наявний витяг з
наказу № 3 від 19.01.2004р. про працевлаштування інвалідів на створені
13.08.2003р. 4 робочі міста відеоспостереження.

Також підприємство відповідача у
звітному періоді працювало збитково, що підтверджується балансом по формі №1
від 31.12.2004р.

Суд
апеляційної інстанції в своєму рішенні зазначає, що у разі відсутності коштів
штрафні санкції можуть бути застосовані шляхом звернення стягнення на майно
підприємства. Однак з таким висновком суду погодитись не можна виходячи з
наступного.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства
(об'єднання), установи і організації, де кількість працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі
середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні),
в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Частинами
3,4 цієї статті Закону встановлено, що сплату штрафних санкцій підприємства
(об'єднання), установи і організації провадять відповідно до закону за рахунок
прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і
зборів (обов'язкових платежів); у разі відсутності коштів штрафні санкції
можуть бути застосовані шляхом звернення стягнення на майно підприємства
(об'єднання), установи і організації в порядку, передбаченому законом.

Виходячи
з аналізу зазначених норм
Закону звернення стягнення на майно підприємства
може бути здійснено лише за наявності одночасно таких умов, а саме, коли у
цього підприємства відсутні кошти на поточних рахунках у банківських установах
станом на визначений законодавством строк сплати нарахованих штрафних санкцій
за звітний період та за даними податкової звітності обліковано наявність
прибутку після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів) у звітний
період.

Наведене дає підстави вважати, що в разі відсутності у
відповідача облікованого прибутку за звітний період стягнення штрафних санкцій
на підставі статті 20 Закону № 875 не допускається. Таку правову позицію
викладено в постановах Верховного Суду України від 15.01.2003 у справі №
4292/1-36 та Вищого господарського суду України від 15.04.2005р. у справі
№27/114.

Суд першої інстанції у повному обсязі з'ясував
обставини справи, правильно застосував
норми матеріального та процесуального
права, та дійшов вірного
висновку, що відповідач створив згідно нормативу робочі місця для
працевлаштування інвалідів та подавав до центру зайнятості щомісячно звіти про
наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках (за формою №3-ПН), але належними державними
органами не направлялися інваліди для працевлаштування на підприємство
відповідача та відповідач нікому з інвалідів не відмовив у працевлаштуванні, що
означає відсутність вини відповідача, тому позов є необґрунтованим.

Разом з тим апеляційний суд помилково
скасував правильне по суті рішення суду першої інстанції, не взявши до уваги, що обов'язок відповідача створити робочі місці
для працевлаштування інвалідів не супроводжується його обов'язком пошуку цих
інвалідів з метою їх працевлаштування.

Згідно
ч.1 ст.226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасовано помилково.

Оскільки апеляційний господарський суд під
час розгляду справи неправильно застосував норми матеріального права, що
регулюють спірні відносини, що призвело до ухвалення ним незаконного судового
рішення, а суд першої інстанції вирішив спір відповідно до вимог чинного
законодавства, тому зазначена обставина відповідно до ч.1ст.226
КАСУ є підставою для скасування ухваленої у справі постанови апеляційного суду,
та залишення в силі рішення суду першої
інстанції

Керуючись ст.ст. 220, 223, 226, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства
«Розівський елеватор» задовольнити.

Постанову Запорізького
апеляційного господарського суду від 13 червня 2006 року скасувати.

Постанову господарського суду
Запорізької області від 06 квітня 2006 року залишити в силі.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: