Справа № К-3954/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Сороки М.О., Горбатюка С.А.,
Штульмана І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною скаргою ОСОБА_1на ухвалу
апеляційного суду міста Києва від 01 липня 2004 року у справі за
скаргою ОСОБА_1на бездіяльність Міністерства оборони України, -

встановила:

В червні 2001 року ОСОБА_1
звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Міністерства оборони України, в
якій зазначав, що він є пенсіонером МО України і отримує пенсію як інвалід ІІІ
групи у зв'язку з інвалідністю, пов'язаною з проходженням військової служби.

Причинний зв'язок захворювання з
проходженням військової служби йому було встановлено на підставі п. 359
Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах
України, затвердженого наказом Міністра оборони України за №2 від 04.01.1994 р.
(далі - Положення).

01.01.1996 року до Законів України
"Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та
"Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницькою і рядового
складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб", були внесені зміни
якими, на думку заявника, розширено коло осіб, що можуть отримати статус
інвалідів війни та відповідно пенсію інвалідів війни відповідно до вимог п.а
ст. 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших
осіб". При цьому, Кабінет Міністрів України повинен був забезпечити перегляд Міністерством оборони
України власних нормативних актів, які суперечать внесеним змінам до законів.

Проте суб'єкт оскарження не привів
у відповідність з вимогами законів норми Положення про військово-лікарську
експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, на підставі якого
приймаються рішення військово-лікарськими комісіями про причинний зв'язок
захворювання з проходженням військової служби чи виконанням обов'язків
військової служби, що позбавило заявника можливості отримувати пенсію, як
інваліду війни.

Його звернення з цього приводу до
суб'єкта оскарження було залишено без задоволення.

Посилаючись на порушення суб'єктом
оскарження його прав, заявник просив визнати названу бездіяльність
неправомірною і такою, що перешкоджає йому отримати таке формулювання
причинного зв'язку його захворювання, яке б відповідало фактичним обставинам
його отримання та зобов'язати Міністерство привести норми пункту 359 Положення
у повну
відповідність до вимог Законів
України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"
та "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і
рядового складу органів внутрішніх, справ та деяких інших осіб".

Рішенням Солом'янського районного
суду м. Києва від 09 березня 2004 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного
суду міста Києва від 01 липня 2004 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 було
відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду
апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся
до Верховного Суду України з касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК
України 1963 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та
процесуального права, просив вказане судове рішення скасувати, а справу
направити на новий апеляційний розгляд.

Листом Верховного Суду України від
13.10.2005 р. на підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України зазначену касаційну скаргу зі справою
було передано до Вищого адміністративного суду України для вирішення в порядку
касаційного провадження.

Перевіривши зазначене рішення суду
апеляційної інстанції в межах доводів касаційної скарги на відповідність нормам
матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні
апеляційної скарги ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції виходив з положень ч.3
ст. 2487 ЦПК України 1963 року, якою визначено, що суд постановляє
рішення про відмову в задоволенні скарги якщо оскаржувані рішення чи дії було
вчинено відповідно до закону, в межах повноважень органу державної влади,
органу місцевого самоврядування, посадової або службової особи і права, свободи
чи законні інтереси заявника не було порушено.

Так, за наслідками перевірки
рішення суду першої інстанції колегією суддів апеляційного суду було
встановлено, що постановою №326 від 17.07.2000 р. військово-лікарською комісією
Одеського військового округу у заявника було виявлено захворювання та
встановлено у зв'язку з цим ІІІ групу інвалідності пов'язану з проходженням
військової служби на підставі п. 359 Положення.

12.03.2001 р. заявник направив до
суб'єкта оскарження звернення щодо приведення норм пункту 359 Положення у
відповідність до вимог Законів України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" та "Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх
справ та деяких інших осіб", яке листом від 24.04.2001 р. було залишено
без задоволення.

На обґрунтування правомірності дій
суб'єкта оскарження судом зазначено, що пунктом 359 Положення регламентовано
питання визначення формулювання постанови ВЛК про причинний зв'язок
захворювання з проходженням військової служби, а пунктом 360 цього Положення -
питання визначення формулювання постанови ВЛК про причинний зв'язок
захворювання з аварією на Чорнобильській АЕС та інших ядерних об'єктах, ядерних
випробуваннях і випробуваннях ядерної зброї.

Разом з цим, апеляційною інстанцією
на підставі аналізу положень п. 1 ст. 7 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ст. 20 Закону України
"Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і
рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" зроблено
обґрунтований висновок про відповідність змісту Положення наведеним нормам.

Доводи ОСОБА_1 в касаційній скарзі
є безпідставними, оскільки ґрунтуються на помилковому розумінні заявником
змісту законів, на які він посилається.

Встановлено і це
вбачається з матеріалів справи, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі
обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, суд
апеляційної інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки
суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи
письмовими доказами.

Приведені в касаційній
скарзі доводи зазначені висновки суду не спростовують і зводяться до незгоди з
ними.

Відповідно до ст. 86 КАС
України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

При вирішенні справи
судом правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм
процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи,
колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст. 224
КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення,
а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при
ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 2201,
224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1- залишити без задоволення, а
ухвалу апеляційного суду міста Києва від 01 липня 2004 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту підписання і оскарженню не підлягає, крім випадків,
передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: