Справа № 2а-333/2007
Суддя: Копичинський О.В.
Дата ухвалення: 2007-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-333, 2007р.
ПОСТАНОВА

И М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26
листопада 2007 р.
м. Саки

Сакський міськрайонний суд Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого судді: О.В.
Копичинського

При
секретарі:
Є.Ф. Кузьменко

розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Військового комісаріату АР Крим і Сакського об'єднаного міського військового
комісаріату про стягнення заборгованості по виплаті грошових сум при звільненні
та моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним
позовом до ВК АРК. і Сакського ОМВК АРК., який згідно ч.1 ст.51 КАС України,
а.с.73, було доповнено вимогами про стягнення заборгованості: по виплаті
недоплаченої грошової надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах
України в сумі 3.308гр.20коп. за період з 01.05.03р. по 16.07.04р.; по виплаті
недоплаченої суми грошового забезпечення за період з 1 по 16.07.04р. в сумі
652гр.; по виплаті недоплаченої грошової допомоги на оздоровлення в сумі
583гр.06коп. за період з 2003р. по 2004р.; по виплаті витрат на відрядження в
сумі 216р. за 2001р. і за 2004р.; про стягнення середнього заробітку за час
затримки виплати зазначених грошових сум за період з 16.07.04р. по день
фактичної виплати, про стягнення моральної шкоди в сумі 5.000гр. та судових
витрат в сумі 3гр.65коп.

Позов мотивований тим, що він проходив
дійсну військову службу в Сакському об'єднаному міському військовому
комісаріаті, з якої був звільнений наказом від 16.07.04р. №91. В 2001р. і в
2004р. його направляли у відрядження, але до теперішнього часу не компенсували
йому ці витрати незважаючи на неодноразові усні і письмові звернення з підстав
відсутності коштів, у зв'язку з чим фін служба відмовлялася і приймати у нього
посвідчення про відрядження. На період 2003р. його безперервний стаж складав
понад 19 років, у зв'язку з чим він мав право на отримання щомісячної надбавка
за безперервну військову службу в ЗСУ у розмірі 50% згідно Указу Президента
України від 05.05.03р. №389. Але з 01.05.03р. ця надбавка сплачувалася йому
тільки в розмірі 10%. Також, заниження розміру виплати цієї надбавки привело до
виплати у зниженому розмірі грошової допомоги на оздоровлення при вибутті у
відпустки в 2003р. і 2004р., яка була нарахована з розрахунку тої відсоткової ставки надбавки,
яка була йому нарахована в сумі 10% замість 50%, а також грошового забезпечення
за 16 відслужених днів 2004р.

Але його звернення про виплату зазначених
сум були залишені без задоволення, що заподіяло моральну шкоду.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні
вимоги, які просив задовольнити.

Представник відповідачів проти позову
заперечувала з тих підстав, що РК АРК., через який здійснюється фінансування
службовців Сакського військового комісаріату, не має заборгованості перед
позивачем по виплаті грошової надбавки за безперервну службу в ЗСУ, тому що
вона щомісячно сплачувалася йому в період з 01.05.03р. по день звільнення у
розмірі 10%, який було встановлено наказами Міністра оборони України та в межах
фінансування, про що було доведено до відома службовців Сакського ВК
телеграмами Міністра оборони України. У зв'язку з цим грошове забезпечення за
період з 1 по 16.07.04р. та грошова допомога на оздоровлення за 2003р. і 2004р.
були нараховані і виплачені позивачу з урахуванням цих 10% надбавки за безперервну
службу. Витрати на відрядження не були компенсовані позивачу через те, що
позивач не здав до фін служби РК АРК. фінансові звіти та посвідчення про
відрядження. Все це підтверджує відсутність підстав для стягання моральної
шкоди.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши і
дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність позов
задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.248' ЦПК України (в
редакції 1963р.) - військовослужбовець має право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважає, що рішенням, дією, бездіяльністю органу державної влади, органу
місцевого самоврядування, посадовою і службової особи порушено його права,
свободи чи законні інтереси.

Згідно ч.1 ст.248-5 цього Кодексу - скаргу
може бути подано в суд:

-у двомісячний строк, обчислений з дня,
коли особі стало відомо або їй повинно було стати відомо про порушення її прав,
свобод чи законних інтересів;

-у місячний строк з дня одержання особою
письмової відповіді про відмову у задоволенні скарги органом, службовою особою,
вищого рівня по відношенню до того органу, посадової, службової особи, що
постановили рішення чи здійснили дії або допустили бездіяльність, або з дня
закінчення місячного строку після подання скарги, якщо особою не було одержано
на неї письмової відповіді.

Також, відповідно до ч.2 ст.99 КАС України
(який набрав чинності з 01.09.05р.) - для звернення до адміністративного суду
за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який,
якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що позивач проходив
дійсну військову службу в Сакському об'єднаному міському військовому комісаріаті,
з якої був звільнений наказом від 16.07.04р. №91, а.с.4.

Одними з позовних вимог є стягнення
заборгованості по виплаті витрат на відрядження за період з 2001р. і грошової
надбавки за безперервну військову службу в ЗСУ за період з 01.05.03р. по 16.07.04р.

З позовом до суду про стягнення спірних
грошових сум грошового забезпечення позивач звернувся тільки 08.02.06р., а.с.2
цивільної справи №2-1372/2006р., тобто з пропуском процесуального строку.

Але ухвалою колегії судів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду АРК. від 18.07.07р. було визначено, що
процесуальні строки звернення до суду, які передбачені ч.1 ст.248' ЦПК України
(в редакції 1963р.) і ч.2 ст.99 КАС України, не розповсюджуються на позовні
вимоги позивача у теперішній справі, а.с.56.

*

Згідно до ч.5 ст.17 Конституції України -
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які знаходяться на
службі у Збройних Силах України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.14 Закону України
“Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх родин” від
20.12.1991р. за № 2011 - при виконанні службових обов'язків,
пов'язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям
оплачуються витрати по відрядженню у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Пунктом 1 постанови КМ України „Про
порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців
Збройних Сил, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів
внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань, відряджених до органів
виконавчої влади та інших цивільних установ” від 07.02.01р. №104
установлено, щовійськовослужбовцям, особам
начальницького складу органів внутрішніх справ та органів і установ виконання
покарань, відрядженим до органів виконавчої влади та інших цивільних установ,
виплачується грошове та здійснюється матеріальне забезпечення, передбачене
законодавством для військовослужбовців Збройних Сил, інших військових
формувань, особового складу органів внутрішніх справ та органів і установ виконання
покарань.

При цьому грошове
забезпечення виплачується виходячи з окладів за посадами, займаними зазначеними
особами в органах та установах, до яких вони відряджені, окладів за військовими
званнями та інших видів грошового забезпечення у розмірах і порядку, визначених
законодавством для військовослужбовців, осіб начальницького складу органів
внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань.

З пояснень сторін і матеріалів справи
№2-1372/06р., яка оглядалася в судовому засіданні, судом встановлено, що
позивач, який проходив дійсну військову службу в Сакському об'єднаному міському
військовому комісаріаті, в 2001р. і в період 2004р. направлявся у відрядження,
а.с.28-30.

Загальна сума витрат на відрядження склала
216гр. виходячи з суми його посадового окладу в 120гр. щомісячно, а.с.8, і
18гр. добових.

Але до теперішнього часу ці витрати
позивачеві не компенсовані незважаючи на неодноразові усні і письмові
звернення, а.с.13,14,15-27.

Приймаючи до уваги зазначене вище суд
дійшов висновку про неправомірність зазначених дій ВК АРК., який здійснює
зазначені виплати.

У зв'язку з цим суд вважає за необхідне
стягнути з ВК АРК. на користь позивача зазначену суму заборгованості по
витратам на відрядження.

*

Відповідно до п.1 Указу Президента України
«Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх
справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та
Управління державної охорони України за безперервну службу» від 05.05.03р. №389
та п.1.2 Інструкції «Про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за
безперервну військову службу в Збройних Силах України», затвердженої наказом
Міністра Оборони України від 25.06.03р. №149, - Міністрові оборони України
надане право встановлювати військовослужбовцям Збройних Сил України щомісячні
надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України, у відсотках
до грошового забезпечення, які мають високі результати у службовій діяльності,
залежно від стажу служби в таких розмірах:

-понад 5 років - до 10; понад 10 років -
до 30; понад 15 років - до 50; понад 20 років - до 70; понад 25 років - до 90
відсотків.

Згідно п.2 виплату надбавок відповідно до
цього Указу здійснювати з 1 травня 2003 року за рахунок коштів, передбачених у
Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України.

З пояснень представника відповідача і
матеріалів справи №2-1372/2006р., які оглядалися в судовому засіданні, а.с.27,
судом встановлено, що реалізуючі надане зазначеним Указом право встановлювати
військовослужбовцям щомісячні надбавки, визначати порядок і умови її виплати,
Міністром оборони України було встановлені її розміри в межах граничних
розмірів, передбачених Указом, виходячи з наявного фонду грошового
забезпечення, збільшення якого можливе лише шляхом внесення змін до Законів
України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Виділені Міністерству оборони України на
2003 і на 2004 роки кошти (82% від потреби) дозволяли виплачувати
військовослужбовцям зазначену надбавку за травень-жовтень 2003р. і за
січень-серпень 2004р. у відсотках до грошового забезпечення залежно від стажу
служби в таких розмірах: понад 5 років - 3; понад 10 років - 5; понад 15 років
- 10; понад 20 років - 15; понад 25 років - 20 відсотків, згідно рішення
Міністра оборони України, доведеного до військ телеграмами від 26.05.03р.
№146/2095 і від 16.01.04р. №146/1/11/26.

Внаслідок проведення у Збройних Силах
України організаційних заходів у Міністерстві оборони України вівильнялися
кошти за іншими видами видатків, які встановленим порядком були спрямовані на
виплату цієї надбавки особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам), які
проходять військову службу за контрактом:

-за листопад-грудень 2003р. у максимальних
розмірах, згідно розпорядження Міністра оборони від 13.11.03р. №146/1/11/463,
яке було доведено до військ телеграмою;

-за вересень-грудень 2004р. в розмірах:
понад 5 років - 10; понад 10 років - 30; понад 15 років - 40; понад 20 років -
50; понад 25 років - 70 відсотків, згідно розпорядження Міністра оборони
України від 08.10.04р. №220/2098, доведеного до військ телеграмою.

Так з пояснень сторін і матеріалів справи
судом встановлено, що на період 2003р. безперервний стаж військової служби
позивача складав понад 19 років, а.с.4,5,6,7.

За період з 01.05.03р. по день звільнення,
а саме по 16.07.04р., фінансовою службою ВК АРК. позивачеві була нарахована і
сплачена грошова надбавка за безперервну військову службу в Збройних Силах
України в розмірах, зазначених вище розпоряджень Міністра оборони України, а
саме в розмірі 10%, а.с.5,6,7,8.

Також позивач не довів той факт, що
фінансова служба ВК АРК. нарахувала та виплатила йому грошову надбавку за
безперервну військову службу в ЗСУ у зниженому розмірі в супереч нормам діючого
законодавства України, чим
не
виконав вимоги ст.11 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна
довести переконливість тих доказів, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень. Судом зазначені докази не встановлені при розгляді
справи.

Приймаючи до уваги зазначене вище, суд
дійшов висновку, що ВК АРК. не має заборгованості перед позивачем по виплаті
грошової надбавки за безперервну службу в ЗСУ, тому що вона щомісячно
сплачувалася йому у розмірах, встановлених наказами Міністра оборони України та
в межах фінансування.

*

Згідно п.33.1 Положення про порядок виплати грошового забезпечення
військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністра
оборони України від 05.03.01р. №75 - військовослужбовцям (крім
військовослужбовців строкової військової служби) у разі вибуття
в щорічну чергову
відпустку виплачується грошова
допомога на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

З пояснень сторін і матеріалів справи судом встановлено, що в 2003р. і
2004р. позивач відбував з Сакського ВК у чергову відпустку.

При цьому йому була нарахована і сплачена грошова допомога у
відсотковому відношенні до загальної суми грошового забезпечення, яка була
нарахована відповідно до вимог діючого законодавства України і зазначених віще
наказів (розпоряджень) Міністра оборони України про встановлення щомісячного
розміру надбавки за безперервну військову службу в
ЗСУ, згідно вимог вищезазначеної Інструкції «Про порядок і умови виплати
щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України»,
а саме в розмірі 10%, а.с.4,8.

Приймаючи до уваги зазначене вище, а також
той факт, що позовні вимоги про стягнення недоплаченої суми грошової допомоги
на оздоровлення та грошового забезпечення за період з 1 по 16.07.04р. є
похідної від висновку суду про необґрунтованість позову в частині стягнення
заборгованості по виплаті надбавки за безперервну військову службу в ЗС України
в розмірі 50%, суд дійшов висновку, що ВК АРК. не має заборгованості перед
позивачем по виплаті грошової допомоги на оздоровлення.

У зв'язку з цим суд визнає безпідставним і
протиправним вимоги позивача про нарахування та виплату йому цієї допомоги у
розмірі, який повинен нараховуватися із відсоткової ставки максимального розміру надбавки, передбаченого
п.1 зазначеного вище Указу Президента України.

*

Вирішуючи позов в частині відшкодування
моральної шкоди, суд дійшов наступного.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.2 постанови №4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - спори про відшкодування
заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у
випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним
законодавством, зокрема ст.17 Закону України “Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців і членів їх сімей”.

Відповідно до ст.17 цього Закону - відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди
провадиться у встановленому
законодавством порядку.

Так згідно ст.237' КЗпП України - відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого
життя.

Суд вважає за можливе застосувати вимоги ст.237' КЗпП України при
вирішень спору у теперішній справі з наступних підстав:

-як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у ч.2 п.2 постанови «Про
практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99р. №13
-на військовослужбовців не поширюються передбачені законодавством про працю
лише норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню;

-так позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, на думку суду, не
відноситься до категорії спорів відносно норм і оплати праці;

-згідно ст.56 Конституції України - кожен
має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої
незаконними діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень;

-аналізуючи зазначені правові норми суд
дійшов висновку, що питання про право позивача на відшкодування грошової
компенсації у відшкодування моральної шкоди підлягає розгляду по суті у
теперішній справі.

При розгляді теперішньої справи суд дійшов висновку про неправомірність
відмови ВК АРК. сплатити позивачеві витрати на відрядження.

Ці витрати не були виплачені позивачу іще з 2001р.

На період звільнення з військової служби у сім'я позивача перебувала у
тяжкому майновому стані, що підтверджено документально, а.с.44-47.

На підставі зазначеного суд вважає за
можливе визнати, що зазначені неправомірні дії посадових осіб РК АРК. стали
причиною нервових переживань у позивача, а факт відсутності грошових засобів
привело до втрати нормальних життєвих зв'язків
і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв'язку з цим суд дійшов висновку, що
позивач випробував моральних страждань у зв'язку з вищезазначеними
неправомірними діями відповідача, і тому має право на отримання грошової
компенсації у відшкодування моральної шкоди тому, що згідно ст.23 ГК України -
особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті
порушення його прав. Моральна шкода полягає: в душевних стражданнях, які
фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відносно його самої і
у зв'язку із знищенням або пошкодженням його майна.

Але, приймаючи до уваги обставини справи
суд вважає за необхідне визначити суму моральної шкоди, заподіяної позивачу, у
500гр., яка, на думку суду, відповідна моральним переживанням позивача і
ступені провини відповідача, які фактично мали місце і знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні.

*

Із змісту законів України і нормативних
актів вбачається, що військова служба у Збройних Силах України є особою формою
публічної служби і тому питання прийняття громадян на публічну службу, про її
проходження, про звільнення з публічної служби регулюються Конституцією України
та спеціальними нормами відповідних Законів та нормативно-правових актів про ці
органи.

Скарги осіб, яки проходять військову
службу в ЗСУ (колишніх службовців) на незаконність їх звільнення зі служби, про
її проходження, вирішуються в порядку, встановленому для розгляду скарг на
неправомірні рішення, дії або бездіяльність державних органів, юридичних
органів, чи службових осіб у сфері управлінської діяльності, а саме КАС
України, Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців
і членів їх родин”, Положенням про порядок виплати
грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, та іншими актами законодавства
про ЗСУ.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у ч.2 п.2 постанови «Про
практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99р. №13
- передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення
спорів про останню не поширюються на військовослужбовців.

З зазначеного виходить, що до
правовідносин у теперішній справі не можуть застосовуватися норми КЗпП України.

Приймаючи до уваги зазначене вище суд
дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення компенсації за час затримки
розрахунку при звільнені на підставі ст. 117 КЗпП України не ґрунтується на
Законі і тому не підлягає задоволенню.

*

Приймаючи до уваги зазначене вище, а також
вимоги ч.1 ст.94 КАС України і п.2 постанови КМ України «Про граничний розмір
компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ,
і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27.04.06р. №590, суд вважає за
необхідне компенсувати позивачеві за рахунок Державного бюджету України витрати
по оплаті поштового повідомлення в сумі 3гр.65коп., згідно квитанції, а.с.66.

Також, відповідно до ч.5 ст.94 КАС України
суд вважає за необхідне компенсувати судові витрати у справі за рахунок
Державного бюджету України.

*

На підставі ст. 17 Конституції України,
ст. 14 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і
членів їх родин” від 20.12.1991р. за № 2011, п. 1 постанови КМ України „Про порядок і норми
грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, інших
військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ,
органів і установ виконання покарань, відряджених до органів виконавчої влади
та інших цивільних установ” від 07.02.01р. №104, п. 33.1 Положення про
порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил
України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 05.03.01р. №75, п. 1 Указу Президента України «Про надбавки військовослужбовцям
Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації
Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України
за безперервну службу» від 05.05.03р. №389 та п. 1.2 Інструкції «Про порядок і
умови виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних
Силах України», затвердженої наказом Міністра Оборони України від 25.06.03р.
№149, п. 2 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.95р. і
керуючись ст.ст. 11,71,94,160-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Стягнути з Військового комісаріату АР Крим
на користь ОСОБА_1:

- заборгованості
по витратах на відрядження в сумі 216гр.;

- компенсацію у
відшкодування моральної шкоди в сумі 500гр.;

- всього - 716гр.

*

Компенсувати ОСОБА_1 витрати по сплаті
поштового повідомлення у справі в сумі 3гр.65коп. за рахунок Державного бюджету
України.

Роз'яснити позивачеві його право
звернутися до Управління Державної судової адміністрації України у АР Крим з
питання перерахування на його особистий банківській рахунок зазначеної суми
судових витрати у справі.

Судові витрати у справі компенсувати за
рахунок Державного бюджету України.

Позов в іншій його частині - залишити без
задоволення.

*

Справу №2-1372/2006р. повернути до архіву
Сакського міськрайсуду після набрання законної сили судової постанови у
теперішній справі.

Постанова може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного адміністративного суду АР Крим шляхом
подачі до Сакського міськрайсуду АРК заяви про апеляційне оскарження у
10-денний строк з дня проголошення рішення і подання після цього протягом 20
днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційного адміністративного
суду або в порядку ч.5 ст.186 КАС України.

Суддя: