Суддя: Савранська Т.І.
Дата ухвалення: 2007-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЯЛТИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
У Х В А Л А

І м е н е м У к р
а ї н и

“15” червня 2007 року м. Ялта

Колегія суддів Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим як адміністративного суду у складі :

головуючого, судді - Савранської
Т.І.,

суддів - Прищепи О.І.,

Романенко В.В.,

при секретарі - Дибець О.М.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Заступника прокурора Автономної Республіки Крим Домнікова Олександра
Михайловича про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання вчинити
певні дії, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до Ялтинського міського суду АРК як адміністративного
суду із зазначеною позовною заявою в порядку адміністративного судочинства і
просить суд:

- визнати
бездіяльність відповідача щодо розгляду скарги від 15 квітня 2007 року
неправомірною і такою, що вчинена на порушення п. 4 ч. 1 статті 5 Закону
України „Про прокуратуру”, статті 235 Кримінально-процесуального кодексу
України, ст. ст. 4, 8 Закону України „Про боротьбу з корупцією”;

- Зобов'язати
відповідача розглянути зазначену скаргу відповідно до вимог статті 235
Кримінально-процесуального кодексу України, ст. ст. 5, 8 Закону України „Про
боротьбу з корупцією”, забезпечивши поновлення права позивача на інформацію;

- Стягнути
на його користь з державного бюджету у відшкодування моральної шкоди 18 900
гривень.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що протягом
тривалого часу стосовно нього здійснюється кримінальне переслідування за ст.
207 КК України 1960 року. Провадження у кримінальній справі неодноразово
закривалося за статтею 6 п. 2 КПК України, але відповідні постанови
скасовувались в порядку нагляду за додержанням законів органами, які проводять
досудове слідство.

Згідно повідомлення Заступника прокурора АРК Домнікова
О.М. зазначена кримінальна справа вкотре була закрита постановою слідчого СО 2
відділу ЯМУ ГУ МВС України в АРК від 3 квітня 2007 року. У зв'язку з цим 18
квітня 2007 року Прокуратурою Автономної Республіки Крим була одержана скарга
ОСОБА_1 від 15 квітня 2007 року, в якій він скаржився на несвоєчасне
відправлення листа заступника прокурора за № 04/2-402/05 від 6 квітня 2007
року, на порушення слідчим міліції вимог статті 214 ч. 3 КПК України, що
пов'язане із ненаправленням на адресу позивача копії постанови про закриття
кримінальної справи № 10422; на порушення слідчім міліції місячного терміну
додаткового розслідування кримінальної справи № 10422, встановленого статтею
120 ч. 4 КПК України; про направлення копії постанови про закриття зазначеної
кримінальної справи від 3 квітня 2007 року і наступних процесуальних рішень
щодо можливого чергового поновлення досудового слідства за зазначеною
кримінальною справою.

На думку ОСОБА_1,
відповідач своїх повноважень, що встановлені у статті 235 КПК України, не виконав, належним чином зазначену скаргу
не розглянув, не притягнув слідчого, в провадженні якого перебувала кримінальна
справа, до адміністративної відповідальності у відповідності до норм Закону
України „Про боротьбу з корупцією”.

Представник відповідача заперечувала проти позову,
наголошуючи на його необґрунтованості.

За відповідним клопотанням позивача та на підставі частини 2 статті 24 КАС
України суд ухвалив здійснювати розгляд і вирішення даної адміністративної
справи колегією у складі трьох суддів, зважаючи на неоднаковість практики
правозастосування при вирішенні питань розмежування компетенції
адміністративних судів, що обумовлює складність цієї справи.

Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи,
зміст адміністративної позовної заяви і викладені в заяві вимоги, колегія
суддів дійшла висновку, що ухвалення постанови за наслідками розгляду справи є
неможливим, а провадження у справі підлягає закриттю, виходячи з такого.

У відповідності до ст. 157 ч. 1 п. 1 КАС України суд своєю ухвалою закриває
провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Компетенція адміністративних судів, відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України, поширюється на спори фізичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (актів індивідуальної
дії), дій чи бездіяльності тощо.

Частиною 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України
чітко визначено, що компетенція
адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить
вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Призначенням Кримінально-процесуального кодексу України є визначення
порядку провадження у кримінальних справах (стаття 1 КПК України).

В своєму Рішенні від 23 травня 2001 року за № 6-рп/2001 Конституційний Суд
України навів визначення кримінального судочинство як врегульованого нормами
КПК України порядку діяльності органів дізнання, попереднього слідства,
прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення
кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу -
підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і
відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних справ, свобод та законних
інтересів.

Колегією суддів встановлено, що 2 вересня 1996 року за фактом знищення
пам'яток історії та культури була порушена кримінальна справа за ст. 207 КК
України 1960 року. 8 травня 1998 року обвинувачення по цій справі було
пред'явлене ОСОБА_1

Кримінальна справа неодноразово закривалася з підстав, що передбачені ст. 6
п. 2 КПК України, але відповідні постанови скасовувались в порядку нагляду за
додержанням законів органами досудового слідства.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до Прокуратури АРК зі скаргами щодо
неналежного розслідування кримінальної справи, необґрунтованого скасування
постанов про закриття провадження у кримінальній справі тощо.

Постановою Слідчого 2 відділу ЯМУ ГУ МВС України в АРК від 3 квітня 2007
року провадження у кримінальній справі закрито востаннє, про що він
повідомлявся згідно листа слідчого за № 31857 від 3 квітня 2007 року і окремо
листом Заступника прокурора АРК Домнікова О.М. від 6 квітня 2007 року за
вихідним № 04/02-402/05.

18 квітня 2007 року Прокуратурою АРК була одержана скарга ОСОБА_1 в порядку
статті 234 КПК України, в якій він скаржився на несвоєчасне відправлення листа
заступника прокурора за № 04/2-402/05 від 6 квітня 2007 року, на порушення
слідчим міліції вимог статті 214 ч. 3 КПК України, що пов'язане із
ненаправленням на адресу позивача копії постанови про закриття кримінальної
справи № 10422; на порушення слідчім міліції місячного терміну додаткового
розслідування кримінальної справи № 10422, встановленого статтею 120 ч. 4 КПК
України; про направлення копії постанови про закриття зазначеної кримінальної
справи від 3 квітня 2007 року і наступних процесуальних рішень щодо можливого
чергового поновлення досудового слідства за зазначеною кримінальною справою.

Позивач вважає і стверджує, що така скарга не була розглянута і вирішена
відповідачем з дотриманням вимог кримінально-процесуального законодавства, на
порушення ст. 235 КПК України скарга не була приєднана до кримінальної справи,
порушено строки її розв'язання тощо, а тому він звернувся до суду адміністративної
юрисдикції з адміністративною позовною заявою, в якій просить визнати
бездіяльність відповідача щодо розгляду скарги від 15 квітня 2007 року
неправомірною і такою, що вчинена на порушення п. 4 ч. 1 статті 5 Закону
України „Про прокуратуру”, статті 235 Кримінально-процесуального кодексу
України, ст. ст. 4, 8 Закону України „Про боротьбу з корупцією”; зобов'язати
відповідача розглянути зазначену скаргу відповідно до вимог статті 235
Кримінально-процесуального кодексу України, ст. ст. 5, 8 Закону України „Про
боротьбу з корупцією”, забезпечивши поновлення права позивача на інформацію;
стягнути на його користь з державного бюджету у відшкодування моральної шкоди
18 900 гривень.

Статтею 235 КПК України встановлений порядок розв'язання прокурором скарг
на дії слідчого при розслідуванні кримінальної справи. Такий порядок є
складовою частиною кримінального судочинства, що пов'язана з діяльністю
прокурора по забезпеченню належного розслідування кримінальних справ,
дотримання законності, а також забезпечення права інших учасників кримінального
процесу на захист своїх конституційних
справ, свобод та законних інтересів.

У відповідності до статті 236 КПК України дії прокурора можуть бути
оскаржені до суду.

Таким чином, позивач просить суд розглянути публічно-правовий спір, що
належить вирішувати в порядку кримінального судочинства, тому провадження по
цих позовних вимогах підлягає закриттю.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів застерігає, що вимога про визнання
бездіяльності відповідача такою, що вчинена на порушення ст. 5 ч. 1 Закону
України „Про прокуратуру” розглядається у взаємозв'язку з вимогою про визнання
такої бездіяльності вчиненою на порушення ст. 235 КПК України, беручи до уваги,
що повноваження прокурора з нагляду за виконанням законів органами дізнання і
досудового слідства здійснюються в порядку, встановленому статтею 227 КПК
України, відповідні норми Закону України „Про прокуратуру” і
Кримінально-процесуального кодексу України мають тотожний предмет правового
регулювання.

Твердження позивача щодо неможливості вирішення заявлених ним вимог в
порядку кримінального судочинства за відсутності відповідної процедури для
такої форми судового контролю є безпідставними, зважаючи на зміст правових
позицій Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним
поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності
Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого,
п'ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за
конституційними зверненнями громадян ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо офіційного
тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального
кодексу України 1963 року.

Так, в § 4.2 зазначеного Рішення Конституційний Суд України встановив, що
захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при
розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти,
дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але
таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому
Кримінально-процесуальним кодексом України, оскільки діяльність посадових осіб,
як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської
і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному главою 31-А ЦПК України
1963 року.

Зважаючи на вимоги п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства, правові позиції Конституційного Суду України
слід застосовувати і щодо визначення юрисдикції за нормами КАС України.

Наведені правові позиції Конституційного Суду України є обов'язковими для
суду і не можуть бути спростовані посиланням на висновки інших юрисдикційних
органів при вирішенні ними конкретних справ.

Недосконалість інституту судового контролю за досудовим слідством не може
бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб
зазначених органів (§ 4.2 Рішення Конституційного Суду України від 23 травня
2001 року № 6-рп/2001), з чого, на думку колегії суддів, випливає, що скарги на
рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, що пов'язані зі здійсненням
процесуальних дій у кримінальній справі, підлягають розгляду тільки у
відповідності до норм Кримінально-процесуального кодексу України, а в разі якщо
такий порядок судового контролю цим нормативно-правовим актом не визначений чи
визначений неповно, суд під час вирішення таких скарг повинен керуватися
загальними засадами кримінального судочинства і дотримуватися встановленої
форми здійснення судового контролю, а також положень статті 55 Конституції
України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи, що провадження у кримінальній справі, в якій позивач мав статус
обвинуваченого, закрито, таку скаргу належить вирішувати суду з посиланням на
статтю 236 КПК України, але в окремому судовому засіданні, що має самостійну
процесуальну форму.

Висновки за Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2003 р. від 30
січня 2003 року не суперечать вищенаведеним правовим позиціям, норма частини 3
статті 236 КПК України не визнана неконституційною у цілому, а лише щодо
положень, які унеможливлюють здійснення судового контролю на стадії досудового
слідства стосовно приводів, підстав і порядку порушення кримінальної справи
щодо певної особи.

Вирішуючи питання щодо можливості розгляду за правилами адміністративного
судочинства позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача такою, що
вчинена на порушення ст. ст. 4, 8 Закону України „Про боротьбу з корупцією” та
зобов'язання його розглянути зазначену скаргу у відповідності до ст. ст. 5, 8
Закону України „Про боротьбу з корупцією”, колегія суддів виходила з
наступного.

Статтею 4 Закону України „Про боротьбу з корупцією” встановлено, що
боротьбу з корупцією ведуть відповідні підрозділи органів прокуратури.
Спеціальні обмеження щодо державних службовців та інших осіб, уповноважених на
виконання функцій держави, спрямовані на попередження корупції, містяться у
статті 5 цього закону, а статтею 8 встановлено санкція за порушення таких обмежень.

Позивач вважає, що відповідач вчиняє неправомірну бездіяльність тим,
що не застосовує положень Закону України
„Про боротьбу з корупцією” щодо слідчого, в провадженні якого перебувала
кримінальна справа за його обвинуваченням.

Проте, позовні вимоги в цій частині сформульовані таким чином, що їх
вирішення фактично буде втручанням у спеціальні функції державних органів,
уповноважених на боротьбу з корупцією, оскільки суд заздалегідь встановить наявність чи відсутність складу
адміністративного правопорушення в діях чи бездіяльності певної особи.

Зокрема, обговорюючи питання про обґрунтованість позовної вимоги про
визнання бездіяльності прокурора такою, що вчинена на порушення статті 5 Закону
України „Про боротьбу з корупцією”, суд увійде в обговорення того, чи є
суб'єктом відповідальності за порушення вимог спеціальних обмежень слідчій
органів внутрішніх справ, а вирішуючи позовну вимогу про порушення
бездіяльністю відповідача статті 8 Закону України „Про боротьбу з корупцією”,
суд обґрунтує відповідні висновки щодо підстав накладення адміністративного
стягнення.

Позивач не виявив наміру змінити предмет адміністративного позову та зміст
позовних вимог.

Таким чином, зважаючи на положення статті 12 Закону України „Про боротьбу з
корупцією”, відповідні норми Кодексу України про адміністративні
правопорушення, такі позовні вимоги безперечно є зверненням про накладення
адміністративного стягнення, і відповідно до п. 3 ч. 2 статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства не можуть вирішуватись адміністративним судом.

Оскільки дія Закону України „Про інформацію”, а так саме і дія Закону
України „Про звернення громадян” не поширюється на порядок розгляду і вирішення
скарг громадян, встановлений кримінально-процесуальним законодавством, а
інформаційні правовідносини у кримінальному судочинстві щодо повідомлення
учасників процесу про вчинення процесуальних дій, розв'язання скарг на такі
процесуальні дії, доступу до матеріалів кримінальної справи тощо
регламентуються спеціальними нормами КПК України, позов ОСОБА_1 в частині вимоги про поновлення його
права на інформацію шляхом зобов'язання відповідача розглянути скаргу
відповідно до вимог статті 235 Кримінально-процесуального кодексу України, ст.
ст. 5, 8 Закону України „Про боротьбу з корупцією”, також слід розглядати лише
як спір з приводу неналежного здійснення учасниками кримінального судочинства
своїх повноважень, який і належить вирішувати за правилами саме кримінального
процесу.

Вимога про відшкодування моральної шкоди, з огляду на наведені висновки
суду про відсутність компетенції Ялтинського міського суду АРК у вирішенні публічно-правового спору, і на підставі
положень ст. 21 ч. 2 КАС України - також не підлягає розгляду за правилами
адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, провадження в адміністративній справі підлягає
закриттю за всіма позовними вимогами.

Підстав для вирішення питання про повернення або розподіл судового збору
згідно ст. 89 КАС України немає.

На підставі викладеного і керуючись ст. 2, 17, 157 КАС України, колегія
судів

У Х В А Л И Л А :

Провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1
до Заступника прокурора Автономної Республіки Крим Домнікова Олександра
Михайловича про визнання неправомірною бездіяльність, зобов'язання вчинити
певні дії, відшкодування моральної шкоди - закрити.

Роз'яснити позивачу, що повторне звернення до суду з тією самою позовною
заявою, провадження у справі за якою закрито, не допускається.

Розгляд вимог, провадження по справі за якими закрито, а саме про визнання
неправомірною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії - можливе за
правилами кримінального судочинства.

Розгляд позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди можливий за
правилами цивільного судочинства.

Питання про повернення суми судового збору - залишити без розгляду.

Заява про апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції подається до
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим через Ялтинський міський суд як
адміністративний суд протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом десяти
днів після подання заяви про апеляційне оскарження, а також може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Ухвала набирає законної сили у строки та порядку, що передбачені ст. ст.
186, 254 ЦПК України.

Головуючий, суддя -

Судді -