Справа № 22а-3768/2007
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2007-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №22а-3768/07

15
жовтня 2007 року
м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Бєлової Л.В.,

Суддів:
Межевича М.В.,

Маслія В.І.

при
секретарі
Кожокар М.Ю.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві на
постанову Печерського районного суду міста Києва від 26 квітня 2007 року по
справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 до Головного управління Державної
судової адміністрації України у м. Києві, до Головного Управління Державного
Казначейства України при Міністерстві Фінансів України у м. Києві, Державної судової адміністрації України про
відшкодування втрати частини заробітної плати, пов'язаної з утриманням
прибуткового податку з фізичних осіб та витрат на санаторно-курортне лікування,
-

В С Т А
Н О В И В :

У березні 2007 року позивачі звернулись до Печерського
районного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної судової
адміністрації України у м. Києві, Державної судової адміністрації України про
відшкодування втрати частини заробітної плати, пов'язаної з утриманням
прибуткового податку з фізичних осіб. Крім того, позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_12
просять стягнути 1000,0 грн та 10610 грн відповідно з Територіального
управління ДСА України у м. Києві, як компенсацію вартості путівок на
санаторно-курортне лікування у 2006 році, що залишилася невідшкодованою.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 26 квітня 2007 року адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2
та інших до Головного управління Державного казначейства України при
Міністерстві фінансів України у м.
Києві, Територіального управління Державної судової адміністрації України у м. Києві, Державної судової адміністрації
України про відшкодування втрати частини заробітної плати, пов'язаної з
утриманням прибуткового податку з фізичних осіб та витрат на санаторно-курортне
лікування - задоволено:

Стягнуто з Територіального управління Державної судової
адміністрації у м. Києві і зобов'язано Управління Державного Казначейства
України у м. Києві провести видатки

Суддя-доповідач - Бєлова Л.В.

Справа в апеляційній інстанції
№22а-3768/07

Головуючий в першій інстанції -
Гримич М.К.

Справа в першій інстанції №
2-а-1358/07р

з державного бюджету, які передбачені в ньому Державній
судовій адміністрації України на користь:

- ОСОБА_1 - 13587,05 гривень компенсації
сплаченого податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексу
інфляції;

- ОСОБА_2 - 14874. 05 гривень компенсації
сплаченого податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексу
інфляції;

- ОСОБА_3 - 13865,09 гривень компенсації сплаченого
податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексу інфляції;

- ОСОБА_4 - 13518,01 гривень компенсації
сплаченого податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексу інфляції;

- ОСОБА_5 - 14263,15 гривень компенсації
сплаченого податку з осіб з доходів фізичних осіб з урахуванням індексу
інфляції;

-
ОСОБА_6 - 13148.40 гривень компенсації сплаченого податку з доходів
фізичних осіб з урахуванням індексу інфляції;

- ОСОБА_7 -15074,39 гривень компенсації
сплаченого податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексу інфляції,
1000,0 гривень компенсації витрат на санаторно-курортне
лікування, а всього стягнути 16074,39 гривень ;

- ОСОБА_8 - 12812,08 гривень компенсації
сплаченого податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексу
інфляції;

- ОСОБА_9 - 14098,70 гривень компенсації сплаченого податку з
доходів фізичних осіб з урахуванням індексу інфляції;

-
ОСОБА_10 - 16910,80 гривень компенсації сплаченого податку з доходів
фізичних осіб з урахуванням індексу інфляції;

- ОСОБА_11 - 14268,09 гривень компенсації
сплаченого податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексу
інфляції;

- ОСОБА_12 - 14431,95 гривень компенсації
сплаченого податку з доходів фізичних осіб
з урахуванням індексу інфляції, 10610,0 гривень компенсації витрат на
санаторно-курортне лікування, а всього стягнути 25041,95 гривень;

- ОСОБА_13 - 17495,61 гривень компенсації
сплаченого податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексу
інфляції;

- ОСОБА_14 -11833,01 гривень компенсації
сплаченого податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексу
інфляції;

- ОСОБА_15 - 11955,57 гривень компенсації
сплаченого податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексу
інфляції;

-
ОСОБА_16 - 13197,47 гривень компенсації сплаченого податку з доходів
фізичних осіб з урахуванням індексу інфляції:

- ОСОБА_17 - 20032,88 гривень компенсації
сплаченого податку з доходів фізичних осіб з урахуванням індексу
інфляції.

Не
погоджуючись із зазначеною постановою представник відповідача - Територіального
управління Державної судової адміністрації України у м. Києві подав апеляційну скаргу, в якій
зазначає що оскаржувана постанова постановлена судом першої інстанції з
порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить її
скасувати і прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Заперечень
на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Заслухавши в судовому засіданні
суддю доповідача‚ пояснення з'явившихся учасників процесу перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено що позивачі
станом на 01.01.2004
року і до
цього часу працюють суддями
Оболонського районного суду м. Києва,
позивач ОСОБА_12 з 22.12.2004 року
(переведена з посади судді Солом'янського районного суду м. Києва), позивач
ОСОБА_14 - з 01.06.2004 року, позивач ОСОБА_15 - з 14.01.2004 року.

У зв'язку з набранням чинності з 01.01.2004 року Закону України "Про податок з доходів
фізичних осіб", який передбачає лише соціальні пільги по сплаті
зазначеного податку, протягом 2004-2006 років з нарахованої позивачам
заробітної плати було утримано з
доходів фізичних осіб в наступних розмірах:

ОСОБА_1 - 11751,20 грн, ОСОБА_2- 11751,20 грн., ОСОБА_3
-1211- 1-грн., ОСОБА_5 - 12429,54 грн.,
ОСОБА_4- 11812,05 грн., ОСОБА_6- 11520,26 грн., ОСОБА_7 - 13160,18 грн, ОСОБА_8
- 11401,23 грн, ОСОБА_9 - 12309,68 грн.,
ОСОБА_10 - 14834,05 грн., ОСОБА_11 - 12456,57 грн, ОСОБА_12 - 12618,04
грн., ОСОБА_13 - 13191,07 грн. , ОСОБА_14 - 10565,90 грн, ОСОБА_15 -
10404,95 грн. ОСОБА_16- 11552,91 грн, ОСОБА_17 - 17492,20 грн.

Зазначені
суми підтверджуються відповідними довідками, виданими Територіальним
управлінням державної судової адміністрації в м. Києві. (а. с. 16-45)

Відповідно до Указу Президента
України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту" від 10 липня
1995 року № 584/95 судді звільненні від сплати прибуткового податку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того що відповідно до
п.п. 22.2, 22.7 ст. 22 Закону України "Про податок з доходів фізичних
осіб", ст. 48, п. 44 ст. 80 Закону України "Про державний
бюджет України на 2004 рік" головам судів загальної юрисдикції дозволено
здійснювати у 2004 році компенсаційні виплати суддям, пов'язані зі справлянням
податку по Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб".

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Так, у ч.1 ст.126 Основного Закону України закріплено
положення, згідно з яким незалежність і недоторканність суддів гарантується
Конституцією і законами України. Складовою цих гарантій відповідно до ч.1
ст.130 цього Закону є обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні
умови функціонування судів і діяльності суддів.

Відповідно до Закону України «Про статус суддів» суддя є
носієм судової влади, здійснення правосуддя є видом професійної діяльності,
держава повинна створити належні умови діяльності суддів на задоволення професійних,
матеріальних і соціальних потреб. Гарантії незалежності суддів не можуть бути
скасовані чи змінені нормативними актами України.

Колегія суддів вважає, що надання судді за рахунок
держави матеріального і соціального захисту, у тому числі заробітної плати, що
відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності судді.

У рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13
жовтня 1994 року 3(94) 12 (994 323) зазначається: «Незалежність, дієвість та
роль суддів має забезпечити те, щоб статус і винагорода суддів відповідали
гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе».

Пунктом 6.1 Європейської Хартії передбачено, що судді,
які виконують професійно свої суддівські функції, мають право на винагороду,
рівень якої повинен бути таким, щоб вони були захищені від тиску при прийнятті
ними рішень і в роботі взагалі, щоб ніщо не могло вплинути на їх незалежність
та неупередженість.

Отже, особливий порядок фінансування судів і діяльності
суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на
забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Втім, розгляд даної справи посвідчує те, що матеріальне
забезпечення суддів України, у тому числі позивачів, знаходиться не на
належному рівні.

Згідно із ч.1 ст.44 Закону України «Про статус суддів»
заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

На забезпечення гарантованої Основним Законом України та
Законом України «Про статус суддів» незалежності суддів, Президентом України 10
липня 1995 року прийнято Указ «Про додаткові заходи щодо соціального захисту
суддів» №584/95, відповідно до абзацу 4 статті 1 якого заробітна плата суддів
не обкладається прибутковим податком.

Проте, Указом від 25 грудня 2003 року №1497/2003
Президент України зазначену гарантію незалежності суддів визнав такою, що
втрачає чинність з 1 січня 2004 року.

Обговорюючи питання про можливість застосування до
спірних правовідносин даний Указ Президента України, колегія суддів виходить з
наступного.

Згідно приписам ст.9 КАС України, суд при вирішенні
справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі
Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У
разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України,
міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою
України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу
юридичну силу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня
2007 року №8 «Про незалежність судової влади» звернуто увагу, що відповідно до
статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та
інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи
людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг
встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1
п.19).

На підставі статті 8 Конституції України в Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі
Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні
права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових
законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та
обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 102 Конституції України визначено, що Президент
України є главою держави і виступає від її імені. Також він є гарантом
державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання
Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Частиною 3 статті 106 Конституції України встановлено, що
Президент України видає укази і розпорядження на основі та на виконання
Конституції і законів України.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен
зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не
посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян,
незалежність судової влади, держава в особі Президента України шляхом видання
останнім Указу від 10 липня 1995 року «Про додаткові заходи щодо соціального
захисту суддів» встановила певні соціальні гарантії суддям, що є складовою
конституційного права на соціальний захист і юридичним засобом здійснення цього
права. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб
підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до
порушення принципів соціальної правової держави.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих
Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і
культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996
року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та
рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12
Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року, держава зобов'язана
підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний
рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

За змістом положень частин 2 і 3 статті 22 Основного
Закону України конституційні права гарантуються, а держава повинна утримуватись
від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування чи звуження
змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже, Указ Президента України від 25 грудня 2003 року №
1497/2003, яким визнано нечинним положення Указу Президента України від 10
липня 1995 року № 584/95 про не обкладання заробітної плати суддів прибутковим
податком, фактично скасовує конституційну гарантію незалежності суддів та
забезпечення державою належних умов їх діяльності.

З огляду на вищенаведене, судом першої інстанції
обґрунтовано не застосовано до спірних правовідносин Указ Президента України
від 25 грудня 2003 року.

Так, втрата
частини заробітної плати, до якої входить сума утриманого податку з доходів
фізичних осіб з урахуванням індексу інфляції за весь час невиплати зазначених сум, на підставі п.4
Постанови КМ України від 21.02.2001 року № 159 "Про затвердження Порядку
проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з
порушенням термінів їх виплати" , складає за 2004-2006 роки наступні суми
для позивачів:

ОСОБА_1 - 1835,85 грн, ОСОБА_2-
1882,85грн, ОСОБА_3 -1750,85 грн., ОСОБА_5 - 1833,61 грн., ОСОБА_4- 1705.96
грн., ОСОБА_6- 1628,14 грн, ОСОБА_7
- 1914,21 грн, ОСОБА_8 - 1410,85
грн., ОСОБА_9 - 1789,02 грн, ОСОБА_10 - 2076,75 грн., ОСОБА_11 - 1811,52 грн,
ОСОБА_12 - 1813,91 грн, ОСОБА_13-4304,54
грн. , ОСОБА_14 - 1267,11 грн, ОСОБА_15 - 1550,62 грн., ОСОБА_16- 1644, 56 грн, ОСОБА_17 - 2540,68 грн.

Стосовно
вимог позивачів ОСОБА_12 та ОСОБА_7 про стягнення недоплаченої суми компенсації
за санаторно-курортне лікування, яке оплачено самими позивачами у 2006 році,
суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно
того що з урахуванням ч. 13 ст.. 44 Закону України "Про статус
суддів" та тієї обставини, що
позивачі за власні кошти придбали путівки на санаторно-курортне лікування, суд
вважає, що недоплачена сума вартості путівок підлягає відшкодуванню з
відповідача, оскільки зазначений Закону України не містить обмежень щодо
необхідності визначення та затвердження певних нормативів щодо такого лікування
з подальшим погодженням з Радою суддів України, яка за статусом є органом
суддівського самоврядування та не здійснює ані фінансування, ані
розпорядження державними коштами .

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія
суддів вважає що постанова Печерського районного суду м. Києва від 13 березня
2007 року ґрунтується на всебічному,
повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для
вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції,
викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 198, 200, 205,
206 КАС України, суд, -

У Х В А
Л И В :

Апеляційну скаргу Територіального управління державної судової
адміністрації в м. Києві на постанову Печерського районного суду міста Києва
від 26 квітня 2007 року - залишити без задоволення.

Постанову Печерського районного
суду м. Києва від 26 квітня - залишити
без змін

Ухвала набирає чинності з моменту
її проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:

Судді: