Справа № 22а-571/2007
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2007-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а - 571/2007 р. Головуючий суддя у 1-ій
Категорія статобліку - 37 інстанції - Макаренко Т.В.
У Х В А Л А

15 серпня 2007
року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Туркіної
Л.П.(доповідач),

суддів -
Стежко В.А., Проценко О.А.,

при секретарі - Духневичі О.С.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 ( розпорядження № 37 від 09.03.1994 року),

відповідача - Битюк С.А.

третьої особи - ОСОБА_3 ( свідоцтво
НОМЕР_1. )

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу
Новоархангельської районної ради, смт.
Новоархангільськ, Кіровоградська область

за позовом
Фермерського господарства ОСОБА_1 с. Тернівка Кіровоградська область

до
Новоархангельської районної ради, смт.
Новоархангільськ, Кіровоградська область

третя особа яка не
заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -
Фермерське господарство ОСОБА_3 с. Торговиця, Кіровоградська область.

про визнання
актів ненормативного характеру недійсними,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2004 року Фермерське господарство
ОСОБА_1 с. Тернівка Кіровоградська область звернулося до Господарського суду
Кіровоградської області з позовом до Новоархангельської районної ради, смт. Новоархангільськ,
Кіровоградська область про визнання недійсним рішень сесій
Новоархангельської районної ради №33 від
17.11.1998 р. та №78 від 27.04.2000 р. в частині вилучення землі у Фермерського
господарства ОСОБА_1 та надання її Фермерському господарству ОСОБА_3

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вилучення земельної ділянки було
протиправним, оскільки земельна ділянка до передачі її ОСОБА_3
використовувалася позивачем належним чином, а також посилаючись на ст.44
Земельного кодексу України у редакції, що діяла за станом на 2000 рік.

Ухвалою суду від 13.10.2004 року до участі у якості третьої особи залучено
Фермерське господарство ОСОБА_3.

Відповідач проти позову заперечував, вказуючи, що вилучення земельної
ділянки здійснення правомірно, оскільки позивач допускав систематичну несплату
земельного податку, голова Фермерського
господарства ОСОБА_1, неодноразово притягався до адміністративної
відповідальності за порушення агротехнічних вимог вирощування
сільськогосподарських культур.

Третя особа проти позову заперечувала, вказуючи, що землю одержано ОСОБА_3
в установленому законом порядку.

Рішенням Господарським судом Кіровоградської області від 24.12.2004р. позов
задоволено частково. Визнано недійсним рішення 4 сесії 23 скликання
Новоархангельської районної ради №33 від 17.11.1998р. «Про вилучення та надання
земельних ділянок» в частині вилучення земельних ділянок розміром 50,7 га.
(Сколхутівська сільська рада) та 6,12 га. (Вільшанська сільська рада) у
Фермерського господарства ОСОБА_1. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано наступним: приймаючи рішення №33 від
17.11.1998р., відповідач-1 порушив норми ст..ст.27,29 Земельного кодексу
України. У задоволенні визнання недійсним позову щодо рішення
Новоархангельської районної ради №84 від 27.04.2000р. відмовлено, оскільки суд
дійшов висновку, що позивачем не доведено факт прийняття рішення щодо надання
Фермерському господарству ОСОБА_3 саме тих земель, які було вилучено у
позивача.

У січні 2005р. Новоархангельська райрада звернулася з апеляційною скаргою,
якою просила скасувати рішення суду від 24.12.2004р. та прийняти нове рішення.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від
31.03.2005р., рішення суду першої інстанції було скасовано, у задоволенні
позову відмовлено. Як рішення першої інстанції, так і рішення
Дніпропетровського апеляційного господарського суду приймались на підставі
процесуального законодавства, чинного за станом на 31.03.2005р., тобто
відповідно до ГПК України

За результатами розгляду касаційної скарги позивача, ВАС України скасував
постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду та направив
справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Як свідчать ухвали
Вищого господарського суду України від 16.03.2006р. та Вищого адміністративного
суду України від 26.12.2006р., 17.04.2007. спір між сторонами у даній справі
підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Таким чином розглядається апеляційна скарга Новоархангельської райради на
рішення господарського суду Кіровоградської області від 24.12.2004р.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення є необґрунтованими,
прийнятим, з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить
рішення першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення. Як пояснив
представник відповідача у судовому засіданні, відповідач вважає, що у
задоволенні позову Фермерського господарства ОСОБА_1, слід відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано наступним. Позивач у судових засіданнях не
навів підстав щодо визнання рішень сесій Новоархангельської сільської ради
незаконними. Позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки рішення ради
приймалися у 1998р., 2000р., а позов подано у жовтні 2004р. Пропуск строку
позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову. В резолютивній
частині рішення суд не вказав про поновлення строку позовної давності.
Поважні причини щодо поновлення
зазначеного строку позивач не навів. Рішення ради прийнято відповідно до п.п.
4,5 ст.27 Земельного кодексу України у зв'язку із систематичною несплатою Фермерським господарством ОСОБА_1 земельного
податку, та орендної плати за землю, а також у зв'язку із нераціональним використанням земельної
ділянки. Висновки суду відносно того, що відповідачем порушено норми ст..29 Земельного кодексу України, відповідач
вважає помилковими, оскільки норми зазначеної статті передбачають відповідальність власника землі, а не землекористувача, яким було Фермерське
господарство ОСОБА_1

Позивач проти апеляційної скарги
заперечив, зазначив, що рішення суду є обґрунтованим, відповідає нормам
матеріального права, зокрема ст.. 29 Земельного кодексу України, а також нормам
ч.2 ст.79 ЦК УРСР, п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України, які регулюють порядок застосування позовної давності.

В доповненні до відзиву на
апеляційну скаргу позивач зазначив, що просить залишити в силі рішення
Господарського суду Кіровоградської області в частині задоволення позовних
вимог, визнати рішення суду необґрунтованим в частині твердження, що «докази
відповідача про нераціональне використання земельної ділянки є достатніми,
- необґрунтованим». У судовому засіданні
позивач пояснив що позов на його думку підлягає задоволенню у повному обсязі.

Самостійної апеляційної скарги
позивач не подав, до апеляційної скарги
відповідача не приєднався.

Третя особа в поясненнях щодо апеляційної скарги зазначила, що земельну
ділянку одержано законно за результатами конкурсного відбору, має знання та
техніку достатні для здійснення сільськогосподарської діяльності.

У судовому засіданні представники відповідача та третьої особи підтримали
доводи, викладені у апеляційній скарзі та поясненнях щодо неї.

Позивач зазначив, що апеляційна
скарга є необґрунтованою, суперечить чинному законодавству, однак
позивач вважає, що суд безпідставно
відмовив йому у задоволенні позовних вимог, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши доводи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Кіровоградської
області, - без змін.

Висновки суду базуються на наступному .

Як свідчать матеріал справи, розпорядженням представника Президента
України у Ново архангельському районі
Кіровоградської області від 24.22.1993 р. № 179г громадянину ОСОБА_1 була
виділена у постійне користування земельна ділянка площею 50,7 га на території Скалівсько-Хутірської сільської
ради для ведення селянського(фермерського) господарства. На право користування
зазначеною ділянкою громадянину ОСОБА_1 видано Державний акт на право
постійного користування землею серії КР
№ 000003 від 29.X11993р.

09.031994р. було здійснено реєстрацію фермерського господарства ОСОБА_1,
про що свідчать довідки статистики, та розпорядження представника Президента
України у Новоархангельському районі
Кіровоградської області від 09.03.1994 р. № 37.

Як свідчить текст позовної заяви, рішення Новоархангельської районної
ради від 17.11.1998р. № 33, пояснення
сторін, за станом на листопад 1998 р. Фермерське господарство ОСОБА_1 також
користувалося земельною ділянкою пл..6,1 га, розташованої на території
Вільшанської сільської ради.

Як пояснив позивач у судовому засіданні, що також не спростовується відповідачем, акт на право
постійного користування земельною ділянкою, на території Вільшанської сільської
ради ні громадянин ОСОБА_1, ні
Фермерське господарство ОСОБА_1 не отримували, договір оренди на
зазначену земельну ділянку не укладали.

Рішенням четвертої сесії Новоархангельської
районної ради двадцять третього скликання від 17.11.1998 року № 33 «Про вилучення та надання земельних
ділянок» у селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1було вилучено
земельну ділянку розміром 50,7 га (Скал хутірська сільська рада), 6,1 (Вільшанська сільська
рада)та зараховано до складу земель запасу відповідної сільської ради. Як
зазначено в рішенні, підставами для вилучення земельної ділянки слугували
матеріали державної податкової інспекції та відділу земельних ресурсів про систематичне
порушення строків внесення земельного податку і не ефективне використання
наданої земельної ділянки позивачем.

Назване рішення Новоархангельської районної ради є таким що не відповідає
чинному законодавству, виходячи з наступного.

Як свідчить текст зазначеного рішення, жодних посилань на норми
законодавства воно не містить. Як
зазначено у рішенні вилучення мало місце у зв'язку із порушенням строків
внесення земельного податку та неефективним використанням земельних ділянок.

Однак, відповідно до законодавства, що діяло на момент прийняття
зазначеного вище рішення, невнесення земельного податку, нераціональне
використання земель та вилучення земель були самостійними підставами припинення
права користування землею.

Так у ст..27 Земельного кодексу України ( №561-12 від 18.12.1990р.) було
зазначено Право
користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі:

1. добровільної
відмови від земельної ділянки;

2. закінчення строку, на який було надано
земельну ділянку;

3. припинення діяльності підприємства,
установи, організації, селянського (фермерського) господарства;

4. систематичного невнесення земельного
податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в
строки, визначені договором оренди;

5. нераціонального
використання земельної ділянки;
використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження
родючості грунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення
екологічної обстановки; використання землі не за цільовим призначенням; невикористання
протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського
виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; вилучення земель у випадках, передбачених
статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Поняття вилучення (викупу) земель та порядок його здійснення було визначено у гл.4 Земельного Кодексу
України. Будь-якого зв'язку між вилученням земель та несплатою податків або порушенням права землекористування
названа глава не містить. Доказів наявності підстав щодо вилучення земель,
зазначених у гл. 4 Земельного Кодексу України, відповідач не надав. За таких
обставин слід визнати, що рішення про
вилучення земель у Фермерського
господарства ОСОБА_1 було необґрунтованим та суперечило гл. 4
Земельного Кодексу України.

Посилання відповідача на ту обставину, що під поняттям «вилучення» рада
фактично мала на увазі припинення права
землекористування, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з такого:

- по-перше, відповідно до Конституції України суб'єкти владних повноважень повинні діяти та приймати
рішення згідно чинного законодавства, що виключає можливість заміни одного
поняття, визначеного законодавством, іншим ;

- по-друге, порядок припинення права користування землею визначено у ст..29
Земельного Кодексу України (№561-12 від 18.12.1990р.). Доказів дотримання
названого порядку відповідач не навів.

Отже висновки суду щодо
невідповідності рішення № 33 від 17.11.1998р. законодавству, що діяло на момент
його прийняття, є обґрунтованими.

Посилання відповідача на пропуск строку позовної давності та необґрунтоване
поновлення його судом не можуть бути
прийняті до уваги, виходячи з наступного. Як свідчать пояснення позивача, які
не суперечать матеріалам реєстрації
Фермерського господарства
ОСОБА_1, єдиним членом та головою фермерського господарства є громадянин
ОСОБА_1 Доказів, які б спростовували
зазначене твердження, відповідач не надав.

Отже позивач - Фермерське господарство ОСОБА_1, фактично міг дізнатися про
наявність спірних рішень з моменту, коли такий факт міг стати відомим
громадянину ОСОБА_1

Як свідчать матеріали справи, громадянин ОСОБА_1 з 04.09.1998р. по
12.09.2002р. перебував у містах
позбавлення волі (довідка ДХ № 033282, арх.спр.22 т.1). Доказів
направлення громадянину ОСОБА_1 спірного рішення районної ради № 33 від
17.11.1998р. відповідач до суду апеляційної інстанції не надав, як і доказів
повідомлення громадянина ОСОБА_1 про наявність рішення іншими особами або іншим чином. Зазначені документи відсутні
і в матеріалах справи.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України обов'язок щодо доведення обставин у
справі щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень покладено на
зазначених суб'єктів.

Як свідчать матеріали справи, а також пояснення позивача, про наявність вказаного рішення
відповідача ОСОБА_1 дізнався через 2-3
тижні після звільнення, тобто у вересні 2002 р., після чого неодноразово
звертався до суду із позовами про визнання його недійсним, проте вказані
позовні заяви були повернуті позивачу у зв'язку із встановленням недоліків в
оформленні позовної заяви, а саме несплата державного мита. На момент звернення
позивача до суду строки щодо подання
позову (позовна давність) щодо публічних правовідносин законодавчо визначені не
були, відповідно до норм ст..233
Господарського Кодексу України застосовувались норми ст..ст.78,79 ЦК УРСР , ст..ст. 261,
263-265 ЦК України з урахуванням норм п.6 Прикінцевих та перехідних положень ГК
України, ЦК України.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається
з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до
п.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи з викладеного
вище, та приймаючи до уваги, що відповідач не довів факту, що позивач через
уповноважену особу знав, або міг дізнатися про наявність спірного рішення до
вересня 2002р., колегія суддів дійшла висновку, що строк позовної давності на
момент звернення до суду позивачем пропущено не було.

Отже позовні вимоги щодо визнання недійсним рішення райради від
17.11.1998р. № 33 задоволено обґрунтовано та у відповідності до чинного
законодавства. Однак апеляційний суд
вважає за необхідне зазначити що за
відсутності обставин, щодо пропуску строку позовної давності, поновлення такого
строку судом першої інстанції було безпідставним.

Решта позовних вимог не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Позивач просить визнати недійсним рішення десятої сесії Ново архангельської
районної Ради 23 скликання № 84 від 27.04.2000 року «Про надання
земельних ділянок для ведення фермерського господарства» в частині надання
земельної ділянки площею 50,70 га
фермерському господарству ОСОБА_2. В обґрунтування своїх вимог в цій частині
позивач зазначає що земельна ділянка
площею 50,70 га , яка надана ОСОБА_2, - це саме та земельна ділянка, яка
була вилучена у позивача рішенням № 33 від 17.11.1998 року.

Отже, як свідчать матеріали справи, оспорюване6 рішення винесено не
відносно Фермерського господарства ОСОБА_1, а відносно Фермерського господарства
ОСОБА_2. Оспорюючи зазначене рішення, позивач фактично оспорює право Фермерського господарства ОСОБА_2 на
володіння та користування земельною ділянкою, виділеною Фермерському
господарству ОСОБА_2 спірним рішенням, отже спір точиться між
позивачем та третьою особою.

Відповідно до п.4 ст.70 КАС обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. За наявності спору між позивачем та третьою
особою щодо права володіння землею належним доказом щодо порушення права позивача рішенням ради,
прийнятим відносно Фермерського
господарства ОСОБА_2, є рішення суду щодо права на землю, яку займає назване
фермерське господарство.

Як свідчать матеріали справи, та пояснення сторін, таке рішення на момент
розгляду апеляційної скарги відсутнє.

Отже колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, які
полягають у наступному.

«Фермерському господарству ОСОБА_2 земельна ділянка була надана тільки в
2000 році. З тексту рішення не
вбачається, що це саме та земельна
ділянка, яка була вилучена у позивача в 1998 році.

Отже позивачем не доведено належними доказами, як того вимагає ст..33 ГПК України, що прийняте відповідачем рішення № 84 від 27.04.2000 року не відповідає вимогам
чинного законодавства та порушує права
та охоронювані законом інтереси
позивача.»

Посилання позивача на норми ч.1 ст.72 КАС України, не можуть бути прийняті
колегією суддів до уваги, виходячи з такого:

- відповідно до ч. 1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції
переглядає рішення суду в межах апеляційної скарги. У скарзі відповідача про
норми ст. 72 КАС України не йдеться. Самостійної апеляційної скарги позивач не
подав;

- суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги,
в разі встановлення порушень, допущених судом першої інстанції. Однак, на
момент розгляду спору судом першої інстанції
КАС України не набрав чинності, а отже суд першої інстанції правомірно
застосував при розгляді справи норми ГПК України.

Оскільки рішення суду першої
інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також
обставинам справи, підстави для скасування
відсутні.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства
України, суд , -

У Х В А Л И В
:

Апеляційну
скаргу Новоархангельської районної Ради
с.м.т. Новоархангельск залишити без задоволення.

Рішення
господарського суду Кіровоградської області
від 24.12.2004 року - без змін.

Ухвала
набирає законної сили у відповідності до ст. 254 КАС України.

Ухвала
може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Ухвалу оформлено у повному обсязі 21.09.2007 р.

Головуючий суддя: Л.П.
Туркіна

Судді: В.А. Стежко

О.А. Проценко