Справа № К-23930/06
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2007-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2007 року м.
Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в
складі:

Головуючого - Сіроша М.В., суддів -
Васильченко Н.В., Гордійчук М.П.,
Матолича С.В., Леонтович К.Г., при секретарі Мельник І.М., за участі
представника позивача Рущака І.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
товариства з обмеженою відповідальністю «РГСН»
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 16 лютого 2006
року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22 травня
2006 року у справі за позовом Державної
податкової інспекції у місті Ужгороді до товариства з обмеженою відповідальністю
«РГСН» та суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 про
визнання угоди недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Закарпатської
області від 16 лютого 2006 року було задоволено позов Державної податкової
інспекції у місті Ужгороді до товариства з обмеженою відповідальністю «РГСН» та
суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, визнано недійсним
договір купівлі - продажу від 01.01.2003р. №В-09/03, укладений між приватним
підприємцем ОСОБА_1, на поставку лісопродукції у лютому 2003 року на суму
76545,00 грн.

Зазначеним
рішенням суду першої інстанції стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю „РГСН" в доход Державного бюджету України суму 76545,00
грн. вартості одержаного за угодою, визнаною недійсною в судовому порядку.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 22 травня 2006 року зазначене рішення суду першої
інстанції змінене, визнано недійсним договір купівлі - продажу від 01.01.2003
року №В-09/03, стягнуто з приватного підприємця ОСОБА_1 на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «РГСН» суму 76 545,00 грн., одержаної за договором
купівлі-продажу від 01.01.2003 року №В-09/03, визнаного недійсним в судовому
порядку та стягнуто з ТзОВ «РГСН» в доход Державного бюджету України суму
76545,00грн., одержаної за договором купівлі-продажу від 01.01.2003 року
№В-09/03, визнаного недійсним в судовому порядку.

В основу зазначених судових рішень покладено посилання на
те, що Стрийською ОДПІ проведено
зустрічну перевірку ПП ОСОБА_1. з питань взаєморозрахунків з ТзОВ
"РГСН" за період з 01.07.2002 -01.07.2004 року (довідка від
25.01.2005 року)., якою встановлено, що приватний підприємець у 2003 році та
І-ІІ кварталах 2004 року підприємницькою діяльністю не займався, звітів до
Стрийської ОДПІ не подавав (а.с.8), ці дані дають підстави для висновку про
наявність у діях приватного підприємця ОСОБА_1. умислу на ухилення від сплати
податків та фіктивність господарського договору по проведених операціях з ТзОВ
«РГСН».

Не погоджуючись з
зазначеними судовими рішеннями товариство з обмеженою відповідальністю
«РГСН» звернулося з касаційною скаргою,
у якій просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 16 лютого
2006 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22
травня 2006 року скасувати та прийняти
рішення про відмову у позові.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін,
перевіривши матеріали справи на предмет повноти та всебічності їх дослідження і
обґрунтованості застосування норм матеріального права до спірних правовідносин,
вивчивши доводи касаційної скарги, колегія суддів знаходить підстави до її задоволення.

За змістом статті 49 ЦК УРСР недійсною є угода, яка укладена з метою,
завідомо суперечною інтересам держави і суспільства. Правові наслідки такої
угоди залежать від наявності умислу - у обох сторін чи однієї, від виконання

угоди - обома сторонами чи однією.

На момент ухвалення рішень у справі суди не мали правових підстав для
застосування санкцій статті 49 ЦК УРСР.

1 січня 2004 року, згідно з пунктами 1, 2 Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України, ЦК УРСР від 18 липня 1963 року (1540-06)
втратив чинність.

ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, не передбачені такі
публічно-правові санкції за укладення недійсної угоди, які були встановлені
статтею 49 ЦК УРСР, а саме стягнення в доход держави одержаного однією чи обома
сторонами за угодою, укладеною з метою, суперечною інтересам держави та
суспільства. Згідно з статтею 228 ЦК України наслідком укладення угоди, яка
порушує публічний порядок, є двостороння реституція.

За змістом частини 2 статті 5 ЦК України, цей кодекс має зворотну дію у
часі у випадках, коли він пом'якшує або скасовує відповідальність особи.

Таким чином, застосування судом при вирішенні спору публічно-правових
санкцій, які були встановлені законом, чинним на момент виконання угоди, але не
були передбачені ЦК України на день ухвалення рішення про притягнення до
відповідальності, є помилковим.

Водночас у цьому випадку, не могли бути застосовані судами і санкції за
укладення угоди (вчинення господарського зобов'язання) з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства, встановлені Господарським кодексом
України (далі - ГК України).

Згідно з частиною 1 статті 207 цього Кодексу, який набрав чинності з

1 січня 2004 року, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладене учасниками господарських відносин з порушенням хоча б
одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, чи відповідного органу державної влади визнано
судом недійсним повністю або в частині.

Положення статей 207 та 208 ГК України слід застосовувати з урахуванням
того, що правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави
і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, порушує
публічний порядок, а тому згідно з частиною 1 статті 203, частиною 2 статті
215, частиною 2 статті 228 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в
абзаці першому статті 10 Закону України “Про державну податкову службу в
Україні від 4 грудня 1990 року № 509-ХІІ, можуть на підставі пункту 11 цієї
статті звертатись до судів із позовами про стягнення в доход держави коштів,
одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. У разі задоволення
позову висновок суду про нікчемність правочину має бути викладений у
мотивувальній, а не в резолютивній частині судового рішення.

Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства. За змістом частини 1 статті 208

ГК України застосування передбачених нею санкцій можливе лише в разі
виконання правочину хоча б однією стороною.

Ці санкції не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів,
інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору. За таких обставин
правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування
зазначених санкцій необхідна наявність умислу на укладення угоди з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, учинення
удаваного правочину з метою приховати ухилення від сплати податків.

Відповідно до частини 1 статті 208 ГК України передбачені нею санкції
застосовує лише суд. Це правило відповідає статті 41 Конституції України,
згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду
у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки зазначені санкції є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в
доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то вони
належать не до цивільно-правових, а до адміністративно-господарських як такі,
що відповідають визначенню, наведеному в частині 1 статті 238 ГК України. Тому
такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених статтею
250 цього Кодексу.

Поставка лісом матеріалів СПД ФО ОСОБА_1 була здійснена ТОВ «РГСН» у 2003
році і останнє розрахувалося за них 3 березня 2003 року, а позов ДПІ пред'явила
25 травня 2005 року, отже вона пропустила строк можливого застосування судом
адміністративно-господарських санкцій.

Таким чином, рішення Господарського суду
Закарпатської області від 16 лютого 2006 року та постанову Львівського
апеляційного господарського суду від 22 травня 2006 року не ґрунтуються
на вимогах чинного законодавства і підлягають скасуванню, а в задоволенні
позову має бути відмовлено.

Колегія суддів дійшла думки,
що суди першої та апеляційної інстанцій
вірно встановили фактичні обставини
справи, але дали невірну оцінку характеру спірних правовідносин і, як
наслідок, невірно застосували норми матеріального права до їх вирішення.

Відповідно до ст. 229 КАС
України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

На підставі наведеного,
керуючись ст.ст. 220, 221, 223 229, 232 КАС України, колегія суддів -

п о с
т а н
о в и
л а:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «РГСН»
задовольнити .

Рішення
Господарського суду Закарпатської області від 16 лютого 2006 року та постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 22 травня 2006 року по справі
№ 2/80 скасувати.

В задоволенні позову Державної
податкової інспекції у місті Ужгороді до товариства з обмеженою
відповідальністю «РГСН» та суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи
ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не
підлягає.

Головуючий /підпис/ М.В.Сірош

Судді /підпис/ Н.В.Васильченко

/підпис/ М.П.Гордійчук

/підпис/ К.Г.Леонтович

/підпис/ С.В.Матолич

З оригіналом вірно

суддя Н.В.Васильченко