Справа № 22-а-1680/2007
Суддя: Бараненко І.І.
Дата ухвалення: 2007-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №22-а-1680/07
Головуючий у 1-й інстанції: Євсіков
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
листопада 2007 року м. Київ
Колегія суддів
Київського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого - судді
Межевича М.В., суддів Бараненка І.І. та Маслія В.І., при секретарі Ковальчук
А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими
платниками податків на постанову господарського суду м. Києва від 21 березня
2007 року у справі за позовом Спеціалізованої державної податкової інспекції у
м. Києві по роботі з великими платниками податків до Закритого акціонерного
товариства «ЕК «Укр Кан Пауер», приватного підприємства «Арктос» про визнання
господарського зобов'язання недійсними, -
У грудні 2006 року Спеціалізована державна податкова інспекція у м. Києві
по роботі з великими платниками податків (далі - позивач, СДПІ у м. Києві по
роботі з ВПП) звернулася до суду з позовом до ЗАТ ЕК «Укр Кан Пауер» (далі -
відповідач-1), Приватного підприємства «Арктос» (далі - відповідач-2) про визнання господарського зобов'язання
відповідачів за договором № 65 від 16.06.2003 року недійсними з підстав,
передбачених ст. 49 ЦК УРСР, а також стягнути з відповідачів в дохід
держави по 558787,20 грн.
Постановою господарського суду м. Києва від 21 березня 2007 року в позові
відмовлено повністю. Рішення вмотивовано необґрунтованістю заявлених позовних
вимог і, зокрема тим, що: доводи позивача про суперечність спірної угоди
інтересам держави та суспільства помилково ґрунтуються на обставинах, які не
мають правового значення для справи і що неможливе застосування при вирішенні
спору публічно-правових санкцій, які були встановлені законом, чинним на момент
укладення угоди, але відсутні в Цивільному кодексі України на момент ухвалення
рішення про притягнення до відповідальності.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, СДПІ у м. Києві по роботі з ВПП
подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити позов повністю, посилаючись на
неповне з»ясування судом обставин справи і на порушення норм матеріального та
процесуального права.

В
запереченнях позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на його
законність та обґрунтованість .

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явились в судове
засідання, розглянувши доводи скаржника та вивчивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Згідно
зі ст.198 ч.1 п.1 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 10.06.2003 року між відповідачами
було укладено договір № 65. згідно якого
Замовник (ЗАТ ЕК «Укр Кан Пауер») доручає, а Підрядник (ПП «Арктос») бере на
себе виконання робіт на часткову заміну екранних труб заднього екрана котла № 7, заміну засувок
ВП-560, ППВД-43,44, ПО-У1-61, ВС-803 з ділянкою трубо та ремонт теплової
ізоляції Д6 та № 7.а також ремонт баку сірчаної кислоти з
заміною окремих ділянок. Сума договору визначена договірною ціною і складає
199.588,41 грн., в тому числі ПДВ -33.264,72 грн.

Також між відповідачами було укладено Додаткову угоду №1
(до Договору № 65 від 16.06.2003), на загальну суму 165.050,25 грн., в тому
числі ПДВ 27.508,32 грн.

З долучених до справи документів (актів виконаних робіт,
платіжних доручень та податкових накладних) вбачається, що відповідачі
своєчасно, тобто ще у 2003 році виконали умови спірного договору, за
результатами виконання якого відповідач-2 виписав на адресу відповідача-1 податкові накладні, а
останнє оплатило отримані товари, в т.ч. ПДВ.

Також встановлено, що на підставі акта перевірки від
15.08.2006 року № 520/1640/21661022 «Про результати позапланової документальної
перевірки дотримання вимог податкового законодавства ЗАТ ЕК «Укр Кан Пауер» при
обчисленні податкових зобов'язань з податку на додану вартість за липень,
жовтень, листопад, грудень 2003 року та за березень 2005 року з ПП «Арктос» та
ПП «Фартекс-сервіс» позивачем прийняте податкове повідомлення-рішення від
19.08.2006 року № 0, яким відповідачу-1 визначено податкове
зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 966.995,50 грн., в
тому числі 85.308,00 грн. основного платежу та 881.687,50 грн. штрафних
санкцій.

Як вбачається з тверджень позивача, доказом наявності у
ПП «Арктос» умислу на укладення спірного договору з метою, завідомо суперечною
інтересам держави, та визначення цього договору як такого, що підпадає під
ознаки ст. 49 ЦК УРСР є обставини, які викладені у вироку Святошинського
районного суду м. Києва від 05.07.2006 року по кримінальній справі відносно
засновника ПП «Арктос» ОСОБА_1, визнаного винним в скоєнні злочину,
передбаченого ст.ст. 27 п. 2, 205 ч. 2 КК України, тобто за фіктивне
підприємництво, є доказом наявності у ПП «Арктос» умислу на укладення спірного
договору з метою, завідомо суперечною інтересам держави, та визначення цього
договору як такого, що підпадає під ознаки ст. 49 ЦК УРСР.

Проте, з таким твердженням правомірно не погодися суд
першої інстанції, який після оцінки доказів та системного аналізу ч.1 та ч. 6
ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні та положень
Закону України «Про порядок погашення зобов»язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами» спочатку вказав на відсутність в
матеріалах справи допустимих доказів наявності у відповідача-2 податкового
зобов»язання або податкового боргу, що виникли внаслідок виконання спірного договору,
а потім підставно зазначив, що визнання
ОСОБА_1 винним у скоєнні вищевказаного злочину не є беззаперечним доказом
укладення всіх угод від імені ПП «Арктос» з метою завідомо суперечною інтересам
держави. А тому і вимоги позивача про визнання оспорюваного договору недійсним
на підставі ст. 49 ЦК УРСР є необгрунтованими.

Так, дійсно, за змістом статті 49 ЦК УРСР недійсною є угода, яка укладена з
метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства. Правові наслідки
такої угоди залежать від наявності умислу - у обох сторін чи однієї, від
виконання угоди - обома сторонами чи однією.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не застосував
положення статті 49 ЦК УРСР, оскільки на момент ухвалення рішення у справі були
відсутні правові підстави для застосування санкцій цієї статті, т.я. з 1 січня
2004 року, згідно з пунктами 1, 2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного
кодексу України, Цивільний кодекс УРСР
від 18 липня 1963 року втратив чинність.

А ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, не передбачені такі
публічно-правові санкції за укладення недійсної угоди, які були встановлені
статтею 49 ЦК УРСР, а саме стягнення в доход держави одержаного однією чи обома
сторонами за угодою, укладеною з метою, суперечною інтересам держави та
суспільства. Однак відповідно до статті
228 ЦК України наслідком укладення угоди, яка порушує публічний порядок, є
двостороння реституція.

Проте, за змістом частини 2 статті 5 ЦК України, цей Кодекс має зворотну
дію у часі у випадках, коли він пом'якшує або скасовує відповідальність особи.

Це свідчить про те, що є помилковими також
твердження позивача про необхідність застосування судом при вирішенні спору
публічно-правових санкцій, які були встановлені законом, чинним на
момент виконання угоди, але не були передбачені ЦК України на день ухвалення
рішення про притягнення до відповідальності.

У цьому випадку, як вірно вказав суд, також не могли бути застосовані і
санкції за укладення угоди (вчинення господарського зобов'язання) з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, встановлені Господарським
кодексом України (далі - ГК України).

Так, згідно з частиною 1 статті 207 цього Кодексу, який набрав чинності з 1
січня 2004 року, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону,
або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,
або укладене учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них
господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, чи відповідного органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Однак, положення статей 207 та 208 ГК України слід застосовувати з
урахуванням того, що правочин, який вчинено
з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить
моральним засадам суспільства, порушує публічний порядок. А тому згідно з
частиною 1 статті 203, частиною 2 статті 215, частиною 2 статті 228 ЦК України
право чин є нікчемним і визнання його недійсним судом не вимагається. Органи
державної податкової служби, вказані в абзаці першому статті 10 Закону України
«Про державну податкову службу», можуть на підставі пункту 11 цієї статті
звертатись до судів із позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних
за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства, лише за наявності умислу і не можуть застосовуватися як сам факт
несплати податків однією зі сторін договору.

Відповідно до частини 1 статті 208 ГК України передбачені
нею санкції застосовує лише суд. Це правило відповідає статті 41 Конституції
України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за
рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки зазначені санкції є конфіскаційними, стягуються
за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської
діяльності, то вони належать не до цивільно-правових, а до
адміністративно-господарських як такі, що відповідають визначенню, наведеному в
частині 1 статті 238 ГК України і тому такі санкції можуть застосовуватись лише
протягом строків, встановлених статтею 250 цього Кодексу (6 місяців з дня
виявлення і не пізніше одного року з дня порушення).

Крім того, роботи за спірним договором виконані ПП «Арктос» у 2003 році, а ЗАТ ЕК «Укр Кан
Пауер» розрахувалося за них у 2003 році, а позов, в свою чергу, позивачем
пред'явлено у грудні 2006 року, тобто поза межами строку, передбаченого для
застосування судом адміністративно-господарських санкцій.

Отже, наведене свідчить про те, що позивач всупереч ч. 1
ст. 71 КАС України не довів обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.

Зважаючи
на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні обставини справи, судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права і доводи апеляційної скарги не спростовують його
висновків, а тому підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись
ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205,206 КАС України, колегія суддів

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової
інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків залишити без
задоволення.

Постанову господарського суду м. Києва 21 березня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця.

Головуючий:

Судді:

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Справа: №22-а-1680/07
Головуючий у 1-й інстанції: Євсіков
О.О.

Суддя-доповідач: Межевич М.В.

У Х
В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

26
листопада 2007 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного
суду у складі: головуючого - судді Межевича М.В., суддів Бараненка І.І. та
Маслія В.І., при секретарі Ковальчук А.І., розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції у м.
Києві по роботі з великими платниками податків на постанову господарського суду
м. Києва від 21 березня 2007 року у справі за позовом Спеціалізованої державної
податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків до
Закритого акціонерного товариства ЕК «Укр Кан Пауер», Приватного підприємства
«Арктос» про визнання господарського зобов'язання недійсними, -

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205,206 КАС України,
колегія суддів

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової
інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків залишити без
задоволення.

Постанову господарського суду м. Києва 21 березня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця.

Головуючий:

Судді: