Справа № К-15551/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2007 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Штульмана І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за касаційною
скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській
області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 жовтня 2003
року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 16 грудня 2003
року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх
справ України про стягнення на його користь одноразової допомоги, -

встановила:

У липні 2003 року ОСОБА_1.
звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України
в Кіровоградській області (далі - УМВС, відповідач) про стягнення
одноразової грошової допомоги в розмірі 7731,00 грн., мотивуючи його тим, що в
під час проходження служби в органах внутрішніх справ отримав захворювання, у
зв'язку з чим йому було встановлено другу групу інвалідності й звільнено зі
служби за станом здоров'я. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від
надання йому одноразової грошової допомоги, передбаченої п.6 ст. 23 Закону
України “Про міліцію”, просив задовольнити заявлені вимоги.

Рішенням Ленінського районного суду
від 01 жовтня 2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 16 грудня 2003 року, позовні вимоги ОСОБА_1. було
задоволено та стягнуто з відповідача на його користь 7731,00 грн. одноразової
грошової допомоги у зв'язку з інвалідністю, що настала у період проходження
служби відповідно до п.6 ст. 23 Закону України "Про міліцію".

Не погоджуючись із постановленими
по справі судовими рішеннями, УМВС України в Кіровоградській області звернулось
до Верховного Суду України з касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК
України 1963 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права,
просило вказані судові рішення скасувати і в позові відмовити.

Листом Верховного Суду України від
22.02.2006 р. на підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України зазначену касаційну скаргу зі справою
було передано до Вищого адміністративного суду України для вирішення в порядку
касаційного провадження.

Заслухавши доповідача, перевіривши
правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Встановлено, що з листопада 1974
року до вересня 1996 року позивач перебував на службі в органах внутрішніх
справ.

Під час проходження служби позивач
захворів, у зв'язку з чим 26.10.1997 року був визнаний інвалідом другої групи.

Судом встановлено, що позивачеві
виплачено страхове відшкодування в розмірі трирічного грошового утримання за
останньою посадою.

Задовольняючи позов ОСОБА_1. та
стягуючи з УМВС на його користь грошову допомогу в розмірі 7731,00 грн., суди
виходили з того, що ця сума підлягає стягненню з УМВС на підставі п.6 ст. 23
Закону України “Про міліцію” незалежно від отримання ним страхового
відшкодування, оскільки, на думку суду, зазначені виплати не є тотожними.

Однак такий висновок не
узгоджується з нормами матеріального права.

Так, відповідно до ст. 23 Закону
України “Про міліцію” працівник міліції підлягає обов'язковому державному
страхуванню, порядок і умови якого встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Стаття 23 закріплює основні
положення державного страхування та відшкодування шкоди у разі загибелі або
каліцтва працівника міліції, а також визначає граничні суми грошових виплат у
разі настання страхового випадку.

Відповідно до п. 3 Постанови
Верховної Ради України “Про порядок введення в дію Закону України “Про міліцію”
від 25 грудня 1990 року стаття 23 набрала чинності після затвердження
постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 29 червня 1991 року (у редакції
постанови № 627 від 19 листопада 1992 року зі змінами, внесеними постановами
від 9 березня 1995 року № 165 та від 22 березня 1995 року № 206) Положення про
порядок і умови державного обов'язкового страхування осіб рядового,
начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ
України (далі - Положення), яким визначено порядок і умови проведення страхових
виплат, передбачених законом у разі настання подій, вичерпний перелік яких
наведено в законі, встановлено критерії визначення розміру відшкодування в
залежності від ступеня втрати працездатності в межах граничної суми, встановленої
цією нормою закону, визначено особу страховика - НАСК “Оранта”, строки і
порядок виплати страхових сум.

За змістом пунктів 1, 3, 4, 5
Положення, МВС України перераховує страхові платежі з державного обов'язкового
особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу
органів і підрозділів внутрішніх справ України на спеціальний рахунок НАСК
“Оранта”, яка при настанні страхових подій, передбачених у п. 2 цього
Положення, проводить виплату страхових сум.

Спори, які виникають з приводу
виплати страхових сум, вирішуються в судовому порядку, сторонами в якому є
застрахований (його спадкоємці) і страховик (НАСК “Оранта”). (п. 4 Положення).

При цьому, Положення, в межах
передбачених законом, визначає розмір одноразових страхових виплат окремо: для
випадків загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва),
захворювання, одержаних при виконанні службових обов'язків, пов'язаних із
безпосередньою участю в охороні громадського порядку і громадської безпеки,
боротьбі із злочинністю, і окремо - у випадках, не пов'язаних безпосередньо із
зазначеною участю.

Враховуючи, що зазначене Положення
відповідно до п. 3 Постанови Верховної Ради України від 25 грудня 1990 року
прийняте на підставі ст. 23 Закону України “Про міліцію” і з часом його прийняття
пов'язаний час введення в дію цієї статті, висновок суду про те, що передбачене
Положенням страхове відшкодування є самостійною грошовою виплатою, відмінною
від грошової виплати, передбаченої п. 6 ст. 23 Закону України “Про міліцію”, є
невірним.

Не врахувавши зазначених норм та
доказів про сплату ОСОБА_1. страхового відшкодування, суд безпідставно поклав
на УМВС обов'язок по сплаті йому грошової допомоги, передбаченої п. 6 ст. 23
Закону України “Про міліцію”.

Апеляційний суд, в порушення вимог
ст. 301 ЦПК України (в редакції 1963 року) не перевірив доводів апеляційної
скарги УМВС і не звернув увагу на неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права.

Оскільки по справі не вимагається
збирання або додаткової перевірки доказів, обставини справи встановлені судом
повно й правильно, але допущено помилку в застосуванні норм права, -
оскаржувані судові рішення на підставі ст. 229 КАС України підлягають
скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 222, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

постановила:

Касаційну скаргу Управління
Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду
м. Кіровограда від 01 жовтня 2003 року
та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 16 грудня 2003 року -
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1
відмовити.

Ухвала набирає законної сили з
моменту підписання та за наявності підстав, встановлених ст. 237 КАС України,
може бути оскаржена до Верховного Суду України.

Судді: