Справа № К-4783/06
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2007-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2007 року
м. Київ

Колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України у складі :

Суддів: Бутенка В. І.,

Лиски Т. О. (доповідач),

Панченка О. І.,

Сороки М. О.,

Штульмана І. В.,

розглянувши
в порядку письмового провадження адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту
населення Луцької міської ради про стягнення щорічної допомоги на
оздоровлення, за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2004
року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 28 вересня 2004 року, -

В С
Т А Н
О В И
Л А :

В квітні 2004 року ОСОБА_1 звернувся до Луцького міськрайонного суду
Волинської області з позовом до Управління праці та соціального захисту
населення Луцької міської ради про стягнення щорічної допомоги на оздоровлення
за період з 1998 року по 2003 рік у сумі 2350,78 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2004
року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 28
вересня 2004 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Управління праці та
соціального захисту населення Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 21,50 грн. щорічної допомоги на
оздоровлення.

У касаційній скарзі на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської
області від 18 червня 2004 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області
від 28 вересня 2004 року ОСОБА_1 ставить питання про скасування судових рішень
в зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального
права та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом спору в даній справі, є право особи, котра стала інвалідом внаслідок
Чорнобильської катастрофи, на компенсацію (відповідний розмір) на оздоровлення
в період 1998-2003 років.

Ухвалюючи рішення, суди першої та апеляційної інстанції
виходили з того, що виплати мають здійснюватися у розмірі, встановленому
постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 “Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”.

Проте з таким висновком погодитися не можна з наступних
підстав.

Законом України “Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” не уповноважено Кабінет
Міністрів України зменшувати конкретні суми компенсацій і допомоги, змінювати
розмір допомоги на оздоровлення, встановлений Законом.

Частиною 1 статті 67 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи” було встановлено, що конкретні розміри
всіх доплат, пенсій і компенсацій (передбачених цим
Законом) підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни
індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Не можна погодитися з тим, що реальні можливості
видаткової частини Державного бюджету у 1996 році, коли Кабінетом Міністрів
України було встановлено розмір виплат на оздоровлення інвалідам третьої групи,
що стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, у сумі еквівалентній
21,50 грн., та 1998 році і наступних роках були однаковими. Однак лише
постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 р. №562 “Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” було збільшено розмір такої допомоги, зокрема інвалідам третьої
групи - до 90 грн.

Враховуючи особливий статус громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, та обумовлену цим необхідність їх
адекватного соціального захисту, Верховна Рада України вже у 2006 році
доповнила Закон України “Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” статтею 71, в якій
встановлено, що дія положень цього Закону не може
призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону (Закон
№ 231-V від 5 жовтня 2006 року).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті
92 Конституції України, виключно законами визначаються, зокрема, основи
соціального захисту, а статтею 75 Конституції встановлено, що єдиним органом
законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Конституція
не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим державним
органам, а останнім - своїми нормативно-правовими актами змінювати положення
законів.

Встановлений ще в 1996 році постановою
Кабінету Міністрів України № 836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення
протягом багатьох років не змінювався, незважаючи на постійне збільшення
мінімальної заробітної плати, і не відповідає розміру, встановленому Законами
України. Зокрема, розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ст.. 1
Закону України № 372-ІV з 01 січня 2003 року склав 185 грн. на
місяць, який згідно з внесеними Верховною Радою України змінами до Державного
бюджету України зростав кожен наступний рік. При цьому, вказані закони не
містили обмежень щодо застосування ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Оскільки ні Верховна Рада України, ні
Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких рішень з цих питань не
приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, застосуванню
підлягає саме ст.. 48 Закону України
“Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи”, а не постанова Кабінету Міністрів України № 836.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної
інстанцій не ґрунтуються на законі.

Згідно з ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної
інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм
матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної
інстанції.

Зважаючи на те, що судами першої та апеляційної інстанцій
неправильно застосовані норми матеріального права, однак фактичних даних щодо
реально отриманих позивачем сум щорічної допомоги за 1998 - 2003 роки в
матеріалах справи не міститься, колегія суддів вважає за необхідне скасувати
всі ухвалені в справі судові рішення і направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, у зв'язку з чим касаційна скарга задовольняється
частково.

Керуючись ст.ст.
222, 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного
судочинства України, колегія
суддів ,-

У Х В
А Л И
Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2004
року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 28 вересня 2004 року -
скасувати.

Справу направити до Луцького міськрайонного суду Волинської області на
новий судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає,
крім випадків, передбачених ст.. 237 КАС України.

Судді :

В.
І. Бутенко

Т.
О. Лиска

О.
І. Панченко

М.
О. Сорока

І.
В. Штульман