Справа № К-18010/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Штульмана І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 4 серпня 2003 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області
від 26 листопада 2003 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державного департаменту
України з питань виконання покарань в Харківській області, Диканівської
виправної колонії Харківської області №12, Харківського слідчого ізолятора №27
про внесення змін до наказу про звільнення, стягнення суми коштів,
відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

встановила:

У грудні 2002 року ОСОБА_1. звернувся до суду із
зазначеним позовом, в якому вказував, що з 1981 року проходив службу в органах
внутрішніх справ, а в 1999 році був відкомандирований в розпорядження
Державного департаменту з питань виконання покарань. Наказом начальника
Управління Державного департаменту України
з питань виконання покарань у Харківській області від 15.12.2001 р. №77
о/с його було звільнено в запас на підставі ст. 64 п."а" (за віком)
Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів
внутрішніх справ України.

У зв'язку з недосягненням заявником граничного віку
перебування в запасі Збройних сил його після звільнення було направлено на
медичне обстеження військово-лікарською комісією, якою 15.02.2002 р. було
надано висновок про обмежену придатність до військової служби.

На підставі вказаного висновку 18.05.2002 р. начальником
Управління Державного департаменту України
з питань виконання покарань у Харківській області було видано наказ №46
о/с про внесення змін до наказу від 15.12.2001 р. №77 о/с щодо підстав
звільнення ОСОБА_1. в запас, змінивши ст. 64 п."а" (за віком) на ст.
64 п."б" (за станом здоров'я)
Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом
органів внутрішніх справ України.

Вважаючи, що час проходження військово-лікарської комісії
необхідно зарахувати до часу проходження служби, позивач просив суд визнати
недійсними накази відповідача від 15.12.2001 р. №77 о/с та від 18.05.2002 р. №46 о/с, визначивши дату його
звільнення 16 лютого 2002 року. Крім того, заявник просив стягнути на його
користь заборгованість за обмундирування та продовольчий пайок у розмірі
2544,94 грн., матеріальну шкоду у розмірі 2800,00 грн., середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України у розмірі 20439,23 грн. та моральну шкоду у
розмірі 150000,00 грн., яку зарахувати на користь госпіталю МВС у Харківській
області. Також просив поновити йому строки направлення на медико-соціальну
експертну комісію для встановлення інвалідності та виплати належної страхової
суми.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від
4 серпня 2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 26 листопада 2003 року, позовні вимоги ОСОБА_1. задоволено частково
та визнано недійсними накази №77 о/с від 15.12.01 та №46 о/с від 18.05.02 в
частині формулювання підстав і дати звільнення. Визначено датою звільнення
заявника 16 лютого 2002 року. Зобов'язано Державний департамент України з
питань виконання покарань виплатити на користь позивача 15,10 грн., внесених
тим на розрахунковий рахунок органу охорони здоров'я МВС України. Зобов'язано Диканівську ВК №12 виплатити на
користь позивача грошове утримання у розмірі 2025,43 грн. В решті позову
відмовлено.

Не погоджуючись із постановленими по справі судовими
рішеннями в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП
України у розмірі 20439,23 грн. та
моральної шкоди у розмірі 150000,00 грн., ОСОБА_1. звернувся до Верховного Суду
України з касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК України 1963 року, в
якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права,
просив вказані судові рішення скасувати та винести нове, яким позов
задовольнити повністю.

Листом Верховного Суду України від 22.03.2006 р. на
підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного
судочинства України касаційну скаргу зі справою було передано до Вищого
адміністративного суду України для вирішення в порядку касаційного провадження.

Перевіривши рішення судів першої й апеляційної інстанцій
на відповідність вимогам норм матеріального і процесуального права, колегія
суддів приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з
таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні вимог щодо стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції
обгрунтовано виходив з того, що норми КЗпП України не поширюються на трудові
правовідносини, які виникли в даному випадку, оскільки питання проходження
служби рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ
України регулюються спеціальними нормативними актами, зокрема, Законом України
"Про міліцію", Положенням про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. №114, Дисциплінарним статутом
органів внутрішніх справ України, затвердженим указом Президії Верховної Ради
України від 29.07.1991 р., постановою Кабінету Міністрів України "Про
порядок обчислення вислуги років, призначення пенсій та грошової допомоги
особам офіцерського складу, прапорщикам, військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей", Положенням про
порядок і умови державного обов'язкового особистого страхування осіб рядового,
начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ
України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1991 р. №59.

З таким висновком вірно погодилась колегія суддів
апеляційного суду.

Що стосується відшкодування моральної шкоди на користь
госпіталя МВС України, то суд виходячи з положень ст. 4401 ЦК
України 1963 року також підставно
зазначив, що чинним на час випрішення спору законодавством не було передбачено
порядку стягнення моральної шкоди на користь третіх осіб.

Встановлено і це
вбачається з матеріалів справи, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі
обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, суди
першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення, що відповідають вимогам
закону. Висновки судів достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в касаційній
скарзі доводи зазначені висновки судів не спростовують і зводяться до незгоди з
ними.

Відповідно до ст. 86 КАС
України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

При вирішенні справи
судами правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм
процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи,
колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст. 224
КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення,
а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при
ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а
рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 4 серпня 2003 року та
ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2003 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту підписання і оскарженню не підлягає, крім випадків,
передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: