Справа № 8/17
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2007-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

вул. Десятинна, 4/6
№ 8/17
Окружний адміністративний суд міста
Києва колегією суддів Пилипенко
О.Є.(головучий) , Арсірій Р.О., Вовк П.В., при секретарі Коваль А.В.
За результатами розгляду у
відкритому судовому засіданні адміністративної справи
За позовом: ОСОБА_1
Міністерства транспорту та зв'язку України;
внутрішніх справ України.
Про визнання незаконним
нормативно-правового акту в окремій його частині
Представники сторін:
Від позивача : ОСОБА_2 за дов. Від 24.09.2007 р.
Від відповідача 1: не з'явився
Від відповідача 2: не з'явився
ОСОБА_1 звернулася до Окружного
адміністративного суду міста Києва з позовною заявою про визнання незаконними:
абзацу 14 підпункту 1.4; абзацу 8 пункту 3; підпункти 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5,
4.6, 4.7, 4.8, 4.9, 4.10, 4.11, 4.12 Основних вимог щодо забезпечення безпеки
перевезень при здійсненні нерегулярних пасажирських перевезень та порядку
узгодження їх виконання та їх додатків № 1,2,3 та 4, затверджених Наказом
Міністерства транспорту та зв'язку України та Міністерства внутрішніх справ
України від 25.05.2007 року № 450/167 та погодженим з Державним комітетом
України з питань регуляторної політики та підприємництва, який зареєстровано в
Позовні вимоги мотивовані тим, що
абзац 14 підпункту 1.4; абзац 8 пункту 3; підпункти 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5,
4.6, 4.7, 4.8, 4.9, 4.10, 4.11, 4.12
Основних вимог щодо забезпечення безпеки перевезень при здійсненні
нерегулярних пасажирських перевезень та порядку узгодження їх виконання та їх
додатків № 1, 2, 3 та 4, затверджених Наказом Міністерства транспорту та
зв'язку України та Міністерства внутрішніх справ України від 25.05.2007 року №
450/167, який погоджено з Державним комітетом України з питань регуляторної
політики та підприємництва та зареєстровано в Міністерстві юстиції України
саме Конституції України, Закону України «Про дозвільну систему у сфері
господарської діяльності», Закону України «Про засади державної регуляторної
політики у сфері господарської діяльності», Закону України «Про захист
економічної конкуренції, Закону України «Про автомобільний транспорт»,
Концепції вдосконалення державного регулювання господарської діяльності(затвердженої
Указом Президента України № 816/2007/), порушують права підприємців на
здійснення господарської діяльності без обмежень, незаконно встановлюють їх
обов'язки. Також, позивач вважає, що прийняття спірного нормативно-правового
акт виходить за межі компетенції відповідачів.
Відповідачі проти задоволення
позову заперечували, не погоджуючись з позовними вимогами, стверджували, що Основні вимоги щодо забезпечення безпеки
перевезень при здійсненні нерегулярних пасажирських перевезень та порядку
узгодження їх виконання затверджені Наказом Міністерства транспорту та зв'язку
України та Міністерства внутрішніх справ України від 25.05.2007 року № 450/167
погоджені з Державним комітетом України з питань регуляторної політики та
підприємництва, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 12.06.2007 року №
відповідно до їх компетенції.
Проаналізувавши матеріали справи та
пояснення представників позивача та відповідача, суд приходить до наступних
Наказом Міністерства транспорту та
зв'язку України та Міністерства
внутрішніх справ України від 25.05.2007 року № 450/167, який погоджений з
Державним комітетом України з питань регуляторної політики та підприємництва,
затверджено Основні вимоги щодо забезпечення безпеки перевезень при здійсненні
нерегулярних пасажирських перевезень та порядку узгодження їх виконання.
Наказ № 450/167 зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 12.06.2007 року
(25.06.2007), ст.1825.
Абзац 14 підпункту 1.4 Основних
вимог щодо забезпечення безпеки перевезень при здійсненні нерегулярних
пасажирських перевезень та порядку узгодження їх виконання визначає, що
узгодження на здійснення нерегулярних пасажирських перевезень - це документ,
який містить інформацію
автомобільним перевізником організаційних, технічних та
кваліфікаційних заходів для підтвердження
можливості забезпечити безпеку
нерегулярних пасажирських перевезень.
Абзац 8 пункту 3 Основних вимог
щодо забезпечення безпеки перевезень при здійсненні нерегулярних пасажирських
перевезень та порядку узгодження їх виконання встановлює, що водій, що здійснює нерегулярні пасажирські
перевезення, повинен мати узгодження на виконання нерегулярних
пасажирських перевезень.
Пункт 4 Основних вимог щодо забезпечення безпеки
перевезень при здійсненні нерегулярних пасажирських перевезень та порядку
узгодження їх виконання встановлює порядок узгодження на виконання нерегулярних
пасажирських перевезень.
Підпункт 4.1 Основних вимог щодо
забезпечення безпеки перевезень при здійсненні нерегулярних пасажирських
перевезень та порядку узгодження їх виконання встановлює, що автомобільний перевізник
перед початком здійснення нерегулярного пасажирського перевезення узгоджує його
виконання з органами контролю та отримує узгодження на виконання нерегулярних пасажирських перевезень (далі -
Відповідно до підпункту 4.2 та
додатків 1 та 2 до Основних вимог щодо забезпечення безпеки перевезень при
здійсненні нерегулярних пасажирських перевезень та порядку узгодження їх
виконання для отримання узгодження перевізник зобов'язаний звертатися згідно із
затвердженими формами до органів контролю: органів та підрозділів державної
автомобільної інспекції управлінь Міністерства Внутрішніх справ України та
територіальних управлінь Головавтотрасінспекції.
Підпункти 4.3 -4.12 Основних вимог щодо забезпечення безпеки
перевезень при здійсненні нерегулярних пасажирських перевезень та порядку
узгодження їх виконання деталізують поетапно дії по утриманню Узгодження.
Судом не приймається твердження
позивача, що Узгодження є додатковим, не передбаченим чинним законодавством,
дозвільним документом.
Відповідно до ст. 1 закону України
«Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності»від 06.09.05 року №
3806-15 документ дозвільного характеру
- дозвіл, висновок, погодження,
свідоцтво тощо, який дає суб'єкту господарювання право на провадження
здійснення господарської
Ст. 2 даного закону визначає, що дія
цього закону не поширюється на відносини, зокрема, у сфері ліцензування
господарської діяльності.
Як зазначається у ч.3 ст. 3 Закону
України від 01.06.2000 р. № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів
господарської діяльності», ліцензія є єдиним документом дозвільного характеру,
який дає право заняття певним видом господарської діяльності , що відповідно до
законодавства підлягає обмеженню.
З положень спірного Наказу та
основних вимог, наведених правових норм вбачається, що Узгодження не є
додатковим дозвільним документом, який надає право на здійснення нерегулярних
перевезень, а лише є бланком, в якому фіксуються наслідки здійснення процедури
нагляду і контролю перевезень , визначеної чинним законодавством.
Суд, дослідивши докази по справі,
не погоджується з твердженнями позивача, що Основні вимоги щодо забезпечення
безпеки перевезень при здійсненні нерегулярних пасажирських перевезень та
порядку узгодження їх виконання, затверджені Наказом Міністерства транспорту та
зв'язку України та Міністерства внутрішніх справ України від 25.05.2007 року №
450/167 є та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, з
У зв'язку із набранням чинності
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про автомобільний
транспорт», виник такий новий вид діяльності, як нерегулярні пасажирські
Відповідно до ст. 1 даного закону,
нерегулярні пасажирські перевезення - це
перевезення пасажирів автобусом,
замовленим юридичною або фізичною особою з укладанням письмового договору на кожну послугу, в якому визначають маршрут руху, дату та час перевезень, інші
умови перевезень та форму
оплати послуги, або перевезення за власний кошт.
Відповідно до ст. 35 вказаного
закону, перевезення пасажирів автобусами в режимі нерегулярних пасажирських перевезень
здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах
нерегулярних перевезень на договірних
умовах із замовниками транспортних послуг.
Ст. 39 Закону України «Про
автомобільний транспорт»передбачає, що для нерегулярних пасажирських перевезень
повинні бути в наявності документи: для автомобільного перевізника
- ліцензія, документ, що засвідчує використання
автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені
законодавством України; для водія
автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, ліцензійна картка, дорожній лист,
договір із замовником
транспортних послуг, документ,
що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені
законодавством України.
З вищевикладеного можна зробити
висновок, що перелік документів, які зазначені у ст. 39 Закону не є вичерпним.
Відповідно до ст. 6 Закону України
«Про автомобільний транспорт»
нормативно-правові акти
центрального органу виконавчої влади з
питань автомобільного транспорту - Міністерство транспорту та зв'язку
України, видані в межах його компетенції, обов'язкові до
виконання на території України.
Пунктом 1 Положення про
Міністерство транспорту та зв'язку України, затвердженого постановою Кабінетом
Міністрів України від 06.06.06 № 789 встановлено, що Міністерство транспорту та
зв'язку України (Мінтрансзв'язку) є центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Мінтрансзв'язку є головним
(провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань
реалізації державної політики в галузі авіаційного, автомобільного,
залізничного, морського і річкового транспорту та у сфері використання
повітряного простору України, забезпечення безпеки руху,
навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного
мореплавства, надання послуг поштового зв'язку, телекомунікацій та
інформатизації, користування радіочастотним ресурсом України.
Основним завданням Міністерство
транспорту та зв'язку України є участь у формуванні та реалізації державної
політики в галузі транспорту, у сфері використання та обслуговування
повітряного простору України, забезпечення безпеки руху,
навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного
мореплавства, надання послуг поштового зв'язку, телекомунікацій та
інформатизації, користування радіочастотним ресурсам України ( пункт 3
Мінтрансзв'язку відповідно до
покладених на нього завдань забезпечує в межах своєї компетенції правове
регулювання перевезень пасажирів, вантажів, багажу і пошти, безпеки руху
транспортних засобів, технічної експлуатації рухомого складу, функціонування
морських та річкових портів, будівництва, реконструкції, ремонту та утримання
аеропортів і шляхів сполучення, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавств
( п. 4 ч. 8 Положення).
Відповідно до пункту 7 Положення про
Міністерство транспорту та зв'язку України, затвердженого постановою Кабінетом
Міністрів України від 06.06.06 № 789,
Міністерство транспорту та зв'язку України в межах своїх повноважень на
основі та на виконання актів
законодавства видає накази,
організовує і контролює їх
виконання, в разі потреби
видає разом з іншими
центральними та місцевими органами виконавчої влади спільні акти,
нормативно-правові акти Міністерство транспорту та зв'язку України підлягають
реєстрації в установленому законодавством порядку. У випадках, передбачених
законодавством, рішення Міністерство транспорту та зв'язку України є
обов'язковими для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування, підприємствами, установами та організаціями всіх форм
власності, а також громадянами.
Згідно пункту 1 Положення про
Міністерство Внутрішніх справ України,
затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.2006 № 1383, Міністерство
внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
МВС є головним органом у системі
центральних органів виконавчої влади з питань формування і реалізації державної
політики у сфері захисту прав і свобод людини та громадянина, охорони
громадського порядку, забезпечення громадської безпеки, захисту об'єктів права
власності, інтересів суспільства і держави від протиправних посягань, безпеки
дорожнього руху, громадянства, імміграційної та паспортної роботи, протидії
незаконній міграції.
Одним із основних завдань
Міністерство Внутрішніх справ України є
організація роботи, пов'язаної із забезпеченням безпеки дорожнього руху (п. 7
Відповідно до пункту 8 Положення
про Міністерство Внутрішніх справ
України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від
04.10.2006 № 1383, Міністерство
Внутрішніх справ України у межах своїх повноважень видає на основі та
на виконання актів законодавства накази,
організовує і контролює їх
виконання. Нормативно-правові акти
МВС України підлягають реєстрації
в порядку, встановленому законом. У випадках, передбачених законодавством,
рішення МВС України є обов'язковими для виконання центральними та місцевими
органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами,
установами і організаціями та громадянами. МВС України в разі потреби видає разом з іншими
центральними та місцевими органами виконавчої влади спільні акти.

Спірний наказ був зареєстрований у
встановленому законом порядку. У
випадках, передбачених законодавством,
рішення Міністерство транспорту та зв'язку України є обов'язковими для виконання
громадянами. Відповідно Закону України
«Про автомобільний транспорт» нормативно-правові
акти центрального органу виконавчої
влади з питань автомобільного транспорту - Міністерство транспорту та
зв'язку України, видані в межах
його компетенції, обов'язкові до виконання на території України.

На підставі вищевикладеного можна
зробити висновок, що твердження позивача про те, ще оскаржуваний нормативно
-правовий акт виходить за межі компетенції відповідачів є безпідставним.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Акт державного або іншого органу
-це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який
породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших
суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.
Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.
Обов'язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу.

У відповідності до п. 2 ст. 71 КАС
України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем не було надано належних
доказів та не доведено у чому саме полягає порушення його прав, свобод та
інтересів з прийняттям оскаржуваного наказу.

Відповідач у своїх запереченнях
проти адміністративного позову подав докази на підтвердження законності
спірного наказу .

Враховуючи викладене, суд прийшов
до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному
обсязі, оскільки відповідач прийняв оскаржуваний наказ з дотриманням вимог
чинного законодавства та без перевищення меж своїх повноважень, до того ж не
порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь
сторони -суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі
здійснені документально підтверджені судові витрати, тобто судові витрати у
розмірі 3 грн. 40 коп. покласти на ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.2, 6, 7, 17, 71,
86, 94, ст. 105, ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України,
Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова відповідно до ч. 1 ст.
254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим
Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до
суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складання в повному
обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про
апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної
скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий суддя

О.Є. Пилипенко

Суддя

П.В. Вовк

Суддя

Р.О. Арсірій

Дата
підписання 12.11.2007 року