Справа № 22а-88/2007
Суддя: Козаченко В.І.
Дата ухвалення: 2007-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа
№ 22а-88/07 Суддя першої інстанції Шкірай М.І.
Категорія 39 Суддя-доповідач апеляційного суду Козаченко В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Паліюка В.П.,

суддів: Довжук Т.С., Козаченка В.І.,

при секретарі судового засідання
Цвєтковій Ю.В., за участю позивачки ОСОБА_1.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.
Миколаєві адміністративну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Корабельного районного суду м.
Миколаєва від 15 листопада
2006 р.
за адміністративним позовом ОСОБА_1
до військової частини А-1836 про визнання неправомірною бездіяльності,

ВСТАНОВИЛА:

03 серпня 2006 р. позивачка звернулась до суду з указаним
позовом, в якому зазна­чала, що з 26
січня 1978 р. по 14 липня 2003 р. перебувала на військовій службі в Зброй­них Силах спочатку СРСР, а потім України. В запас
була звільнена з в/ч А-1836 за
станом здоров'я. Відповідно до Указу
Президента України від 5 травня
2003 р.
(далі - Указ),
має право на надбавку до грошового
забезпечення за безперервну службу у розмірі 90% від грошового забезпечення.

Проте, починаючи з травня 2003 p., вказана надбавка нараховувалась та виплачува­лась не у повному обсязі, а тому не
донараховувались премія й щорічна допомога на оздо­ровлення.

Крім того, за час служби, в період з 11
березня 2000
р. по 10
вересня 2003
p., їй не було надано продовольче
забезпечення.

Посилаючись на наведені обставини позивачка просила
визнати такі дії військової частини
неправомірними й зобов'язати останню провести перерахунок та виплату надбав­ки за безперервну військову службу, премії й
грошової допомоги на оздоровлення, а та­кож компенсації
за неотримане продовольче забезпечення.

Постановою Корабельного районного суду області від 15
листопада 2006
р. в задо­воленні позову ОСОБА_1. відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на те, що
висновки суду суперечать положенням
нормативно-правових актів, які регулюють порядок грошового та продоволь­чого
забезпечення військовослужбовців, просила рішення суду скасувати й ухвалити
нову постанову про задоволення її позову.

Вислухавши суддю - доповідача, пояснення позивачки та дослідивши надані
докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Суд першої інстанції, в межах заявлених позовних вимог,
повно та всебічно дослідив обставини
справи, дав належну оцінку доказами, які надали сторони, і дійшов правильно­го висновку, що названим Указом, Міністру оборони
України (далі - Міністр)
було надано право встановлювати
військовослужбовцям Збройних Сил України, які мають високі ре­зультати в
службовій діяльності, щомісячні надбавки за безперервну військову службу.

Надбавки
встановлювались у відсотках до грошового
забезпечення, залежно від ста­жу служби в таких розмірах: понад 5
років -
до 10, понад 10 років - до 30, понад 15 років -до 50, понад
20 років
- до
70, понад
25 років
- до
90 відсотків.
Міністру також надано пра­во
визначати порядок і умови виплати зазначених надбавок за рахунок коштів,
передбаче­них у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України.

З аналізу зазначених положень випливає, що Міністр
встановлює вказану надбавку в межах,
встановлених граничних розмірів, та в залежності від асигнувань, які передбача­ються на утримання Збройних Сил України Законами
України про Державний бюджет на відповідний рік.

На виконання Указу, Міністр, у межах своїх повноважень,
видав наказ від 26 травня
2003 р.
, про
затвердження Інструкції про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу, де зазначив, що
розміри цієї надбавки щорічно встанов­люються його рішенням, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення.

Судом встановлено, що за час проходження позивачкою
військової службу у відпо­відача їй щомісячно призначалася встановлена вказаним
Указом надбавка за безперервну військову
службу, але не в максимальних, а в менших розмірах, відповідно до розпоря­джень Міністра, виданих ним в межах його повноважень.

Таким чином, районний суд вірно встановив, що надбавка за
безперервну військову службу
нараховувалася позивачці в розмірах, встановлених Міністром у відповідності до положень Указу. В зв'язку з чим, обгрунтовано
відмовив їй в задоволенні цієї частини по­зову.

Крім того, місцевим судом правильно встановлено, що під
час проходження служби позивачка забезпечувалась продовольчими пайками по нормі
№7 (як
прапорщик) до 10 березня
2000 р.
на підставі ч. 2 ст.
9 Закону
України „Про соціальний захист військовос­лужбовців і членів їх сімей" (далі -
Закон) та відповідно до норм,
передбачених постано­вою Кабінету Міністрів України від 12 березня 1996
р.

Законом України від 17 лютого 2000 р. „Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" зупинено дію ч. 2
ст. 9 вище вказаного Закону в частині отримання
продоволь­чих пайків генералами, офіцерами,
прапорщиками та військовослужбовцями за контрак­том, а також щодо грошової компенсації замість них.

У зв'язку з чим, грошові кошти на ці витрати Державними
бюджетами (2001 - 2004 років)
не передбачались та постановою Кабінету Міністрів України від 29
березня 2002
р. „Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил
України та інших військових формувань"
скасовано дію Постанови Кабінету Міністрів України від 12
березня 1996
р. по нормі № 7.

Статтею 95 Конституції України визначено, що будь -
які видатки держави на зага­льно -
суспільні потреби, розмір і цільове
спрямування цих видатків встановлюються За­коном про Державний бюджет України.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України, при здійсненні
бюджетного процесу в Україні положення нормативно -
правових актів застосовуються лише
в части­ні, в якій вони не суперечать
положенням цього Кодексу та Закону про Державний бю­джет України.

Правильно встановивши зазначені обставини справи, місцевий
суд обґрунтовано від­мовив ОСОБА_1.
в задоволенні позовних вимог про виплату грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення.

Оскільки постанова суду першої інстанції ухвалена з
дотриманням норм матеріаль­ного
і процесуального права, то підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а
по­станову Корабельного районного суду
від 25 вересня
2006 року
- без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного
суду України протягом од­ного місяця.