Справа № 22-а-1044/07
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2007-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Куліков В.В. Суддя-доповідач
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
26 червня 2007 року справа
№ 22-а-1044/07
Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді
суддів: при секретарі за участі позивача
Сіваченка І.В., Ляшенка Д.В. Агейченковій
розглянувши у відкритому апеляційні скарги
судовому засіданні Управління праці та соціального
захисту населення Олександрівської райдержадмі-ністрації
та Прокурора Олександрійського району в інтересах ОСОБА_1
Олександрівського районного суду Донецької області
по справі
№
Прокурора Олександрівського району в
соціального захисту населення Олександрівської райдержадмі-ністрації
заборгованості з виплати допомоги на оздоровлення, -
В березні 2007 року прокурор Олександрівського району в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання його дій
неправомірними та стягнення сум на оздоровлення за 2002, 2003, 2004, 2005, 2006
роки в загальній сумі 6370 гривень.
Постановою Олександрівського районного суду Донецької
області від 13.04.2007 року позовні вимоги позивача було задоволено частково, з
відповідача на користь позивача стягнуто 4595
гривень допомоги на оздоровлення за 2002-2005 роки, а в задоволенні вимог за
2006 рік - відмовлено.
Не погодившись з таким
рішенням, управління праці та соціального захисту населення Олександрівської райдержадміністрації
подало апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та
постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі,
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Прокурор Олександрійського
району також подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду змінити,
стягнути з УПСЗН на користь ОСОБА_1 заборгованість з допомоги на оздоровлення
за 2006 рік у сумі 1775 грн.

Суд першої інстанції при
розгляді справи встановив, що позивач перебуває на обліку в управлінні праці та
соціального захисту населення Олександрівської
районної державної адміністрації як особа, яка є учасником ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильської АЕС (надалі
ЧАЕС) ІІ категорії, у зв'язку з чим користується правами та пільгами,
передбаченими Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Суд задовольнив позов про
стягнення недоотриманих сум на оздоровлення за 2002, 2003, 2004, 2005 роки і виходив з того, що ст. 48
вищезазначеного закону передбачає щорічну виплату допомоги на оздоровлення
учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС ІІ категорії в розмірі 5 мінімальних
заробітних плат, яка Законами України

«Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2002 рік» була
встановлена в середньому розмірі в 165 грн.;

«Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003 рік» - в 205
грн.;

«Про Державний бюджет на 2004 рік» - в 237 гривень;

«Про Державний бюджет на 2005 рік» - в 332 грн.

Тобто, суд першої
інстанції встановив, що на користь позивача підлягає стягненню 4595 грн.00
коп., виходячи з розрахунку:

За 2002 рік (165х5) = 825
грн. 00 коп.

За 2003 рік (205х5) = 1025 грн. 00 коп.

За 2004 рік (237х5) = 1185
грн. 00 коп.

За 2005 рік (332х5) - 100
грн. 00 коп. (так як з 12 липня 2005 року, згідно постанови КМ України № 562
дана допомога становила 100 грн., та була сплачена позивачу) = 1560 грн. 00
коп., тобто всього = 4595 грн. 00 коп.

У задоволені позову в
частині стягнення грошових коштів на оздоровлення за 2006 рік відмовлено,
оскільки п. 37 ст.77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»
дію ст. 48 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» в частині виплати компенсацій і допомоги у
розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати на 2006 рік зупинено.

Прокурор та представник відповідача до суду апеляційної інстанції не
прибули. Представник відповідача письмовою заявою просив розглянути справу за
своєї відсутності. Позивач в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної
скарги прокурора та заперечував проти задоволення апеляційної скарги
відповідача.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, вивчивши
доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне останню
задовольнити частково.

Суд апеляційної інстанції
при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1. є
учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ІІ категорії.

Відповідно до ст. 48 Закону України
"Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ (далі - Закон №
796-ХІІ) передбачена щорічна
допомога на оздоровлення інвалідам першої і другої груп, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ІІ категорії - п'ять мінімальних заробітних плат, інвалідам третьої групи - чотири
мінімальних заробітних плати. Розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати.

В 2002, 2003, 2004, 2005 році
Управління виплатило ОСОБА_1. щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 26,70 грн., установлену
постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 "Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" (далі - постанова №836).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та Законами України.

Зазначеною постановою № 836 усупереч Закону № 796-ХІІ (який
встановив розмір щорічної допомоги як величину, кратну відносно до розміру
мінімальної заробітної плати, визначеної Законом на час здійснення
виплати) установлено конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі
й, зокрема, для учасників ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС ІІ категорії - 26,70 гривень (за
грошовою реформою 1996 року).

З моменту прийняття постанови № 836
встановлені нею розміри щорічної допомоги на оздоровлення залишалися незмінними на 2002-2005
роки, у той час як Верховною Радою України
неодноразово змінювався розмір мінімальної заробітної плати, щорічно затверджувався державний бюджет.

Тому, оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет
Міністрів України в наступному будь-яких рішень із цих питань не
приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності
законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору підлягають
застосуванню ст. 48 Закону № 796-ХІІ
та Закони України про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на
2002, 2003, 2004, 2005 роки, а не постанова № 836.

Таким чином, дії
відповідача в частині виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення у розмірі 26,70 гривень суд першої інстанції
обґрунтовано визнав неправомірними.

Також
суд першої інстанції правильно встановив, визнавши дії відповідача правомірними
при нарахуванні позивачеві допомоги на оздоровлення в 2006 році та врахувавши,
що дія абзацу другого та третього частини четвертої
статті 48 була зупинена в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах
відповідно до мінімальної заробітної плати на 2006 рік згідно із п. 37 ст. 77
Закону України N 3235-IV (3235-15) від 20.12.2005 р. “Про Державний бюджет
України на 2006 рік”, який до теперішнього часу не визнаний неконституційним
Конституційним Судом України. Тому не можна стверджувати, що дії відповідача в
цій частини були протиправними. Такі ж висновки й Верховного Суду України в
аналогічному по суті спору, викладені в Ухвалі від 20 грудня 2006 року по
справі за позовом ОСОБА_2. до ВВДФССНВВПЗУ в м. Добропіллі про відшкодування
моральної шкоди.

За відсутності визнання закону про бюджет
неконституційним у суду першої інстанції не було правових підстав визнавати дії
відповідача протиправними, бо відповідно до
ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та Законами України.

Визнання закону неконституційним
відповідно до п.5 ч.2 ст. 245 КАС України може бути підставою для перегляду
судового рішення за нововиявленими обставинами.

Однак при розгляді справи
в апеляційній інстанції було встановлено, що позивач не визначив у якості
відповідача органи державного казначейства, а суд з власної ініціативи не
залучив до участі у справі зазначений орган, не зважаючи на те, що відповідно
до статті 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» фінансування витрат, пов'язаних
з реалізацією цього Закону здійснюється за рахунок державного бюджету України.
Зазначене свідчить про те, що належними відповідачами в межах спірних відносин
є, як особа, відповідальна за виплату коштів на оздоровлення, так і особа, за
рахунок якої здійснюється відповідна виплата, згідно Положення «Про Державне
Казначейство України», яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України
від 21.12.2005 року за № 1232. Зазначеним Положенням... встановлено, що
основними завданнями казначейства є забезпечення казначейського обслуговування
державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського
рахунку, що серед іншого, передбачає розрахунково-касове обслуговування
розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, контроль за здійсненням бюджетних
повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов'язань та проведенні
платежів за цими зобов'язаннями.

Колегія суддів зазначає,
що суб'єкта владних повноважень можна зобов'язати вчинити виключно ті дії, які
він зобов'язаний здійснювати на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. Зобов'язання здійснити дії, які
неможливо виконати і які не будуть мати певних правових наслідків як для
позивача, так і для суб'єкта владних повноважень, а у наступному і для
виконання судового рішення, призведе до порушення принципу справедливого
судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року.

Таким чином, в частині
стягнення у відповідача коштів на оздоровлення апеляційний суд вважає за
необхідне постанову суду скасувати, й відмовити прокурору Олександрійського
району в інтересах ОСОБА_1в позові саме до цього відповідача, бо за такими
вимогами стягнення слід проводити з Державного бюджету України, розпорядником
коштів якого є органи державного казначейства.

Керуючись ст.ст. 195-196, п.п. 1,3 ч.1 ст. 198, ст. 200, ст. 202, п.1 ч.1
ст. 205, ст. 206, ст. 207 Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія судів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення Олександрівської райдержадміністрації -
задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Прокурора Олександрівського району в інтересах ОСОБА_1 -
залишити без задоволення.

Скасувати постанову Олександрівського районного суду Донецької області від
13.04.2007 року у справі за № 2-а-68/2006 за позовом Прокурора
Олександрівського району в інтересах ОСОБА_1 до Управління праці та соціального
захисту населення Олександрівської
районної державної адміністрації Донецької області про стягнення коштів на
оздоровлення.

Відмовити Прокурору Олександрівського району в інтересах ОСОБА_1 у
задоволенні позовних вимог до Управління праці та соціального захисту населення
Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області про
стягнення коштів на оздоровлення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця.

Головуючий:

Судді: