Справа № 22-172/2007
Суддя: Морозовський В.І.
Дата ухвалення: 2007-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 22 - 172 / 2007 Рішення постановлено під головуванням
Категорія 44 судді Камінського В.П.
Доповідач: Морозовський В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2007
року місто Вінниця

Колегія судців судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Вінницької області
в складі:

головуючого : Морозовського В.І.,

суддів : Оніщука В.В. і Чорного В.І.,

при секретарі: Шевчук Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу начальника управління праці та соціального захисту населення Жмеринської міської ради на
рішення Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 14 листопада 2006 року за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального
захисту населення Жмеринської міської ради про стягнення щорічної разової грошової
допомоги, -

встановила:

У жовтні 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду із вказаним позовом до управління праці та соціального захисту населення
Жмеринської міської ради, мотивуючи тим, що він являється учасником війни і згідно із ст.14
Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"
має право щорічно до 5 травня отримувати разову грошову допомогу у розмірі трьох
мінімальних пенсій за віком. Незважаючи на це, у 2004, 2005 та 2006 роках вказана
грошова допомога позивачу виплачувалась без урахування зазначених вимог закону,
внаслідок чого розмір недоплати склав 2250,35 грн., які ОСОБА_1 просив стягнути на його
користь з відповідача.

Постановою Жмеринського
міськрайонного суду Вінницької області від 14 листопа­да 2006 року
позов задоволено: з управління праці та соціального захисту населення Жмеринської
міської ради (далі - управління соцзахисту) на користь ОСОБА_1 стягнуто разову
грошову допомогу за 2004, 2005 і 2006 роки в розмірі 2250,35 грн. та 30 грн.
витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Також з
відповідача в дохід держави стягнуто державне мито (судовий збір) в сумі 51 грн.

В апеляційній скарзі начальник
управління соцзахисту вказує, що суд першої інстанції при вирішенні справи
порушив норми матеріального права, а управління соцзахисту не є належним
відповідачем у справі, тому просить постанову суду скасувати. Також у скарзі
ставиться питання про скасування судового рішення в частині стягнення з
відповідача судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду цивільної
справи.

Учасники судового розгляду, будучи
належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання
не з'явились, тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України
колегією суддів прийнято рішення про розгляд справи в їх відсутність.

2

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія судців вважає, що
скарга задоволенню не підлягає, при цьому виходить з наступних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
послався на рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, згідно
якого положення ст.44 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004
рік" щодо обмеження виплати встановленої Законом України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту" щорічної разової грошової допомоги
учасникам війни певними розмірами визнано
неконституційним.

Приймаючи таке
рішення, Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до його правової
позиції визначено, що оскільки для значної кількості громадян України пільги,
компенсації і гарантії, право на які передбачено чинним законодавством, є додатком до
основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на
забезпечення достатнього життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не
може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя
статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття
нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України
не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до
пункту 31 частини першої статті 85, пункту 19 частини першої статті 92 Конституції
України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) (Рішення Конституційного
Суду України від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Крім того, за
змістом ч.2 п.5 рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №
1-зп суть закріпленого у ст.58 Конституції України принципу незворотності дії в
часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією стабільності
суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами,
породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде
погіршене прийняттям більш пізнього
закону чи іншого нормативно-правового акта.

З огляду на це,
твердження відповідача про те, що судове рішення не відповідає вимогам ст.51
Бюджетного кодексу України та інших законодавчих актів України, які
встановлюють порядок фінансування видатків, суперечить визначеному ст.8
Конституції України принципу верховенства права та встановленій ч.3 ст.22
Конституції України гарантії, що при прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, правильно встановивши
та оцінивши дійсні обставини справи, докази, якими підтверджується позов, а також правові норми, що
регулюють спірні правовідносини, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, виклавши
у постанові мотиви прийнятого рішення.

Що стосується заяви відповідача
про те, що управління соцзахисту не є належним відповідачем у справі, то це не
відповідає дійсності, оскільки відповідно до ст. 17-1 Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічну
виплату
разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, покладено саме на органи праці та соціального захисту
населення.

Вимога відповідача про скасування
судового рішення в частині стягнення з нього судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи з
посиланням на рішення Жмеринської міської ради від 25 грудня 2005 року № 515 задоволенню апеляційним судом не
підлягає.

Згідно матеріалів справи даний
документ, п. 1.1. якого міську раду, її виконавчий комітет,
відділи та управління звільнено на 2006 рік від сплати судового збору при зверненні до
Жмеринського міськрайонного суду, відповідачем поданий одночасно з апеляційною
скаргою, а тому на момент постановления судового
рішення відомий не був. У зв'язку з цим управління
соцзахисту має право звернутись до суду першої інстанції із

3

заявою про перегляд судового рішення у зазначеній частині в порядку глави 4
розділу V ЦПК України.

Щодо витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної
справи, то виходячи зі змісту вказаного
документа, він не звільняє відповідача від сплати даного виду судових
витрат.

Оскільки
висновки суду першої інстанції апелянтом не спростовані, а судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, підстав для його зміни або скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 198, 200, 205, 206 КАС
України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу начальника управління праці та соціального захисту
населення Жмеринської міської ради залишити
без задоволення, а постанову Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14 листопада 2006 року - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця.