Справа № 2-а-484/2007
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2007-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-484/07
РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» листопада 2007 року м. Рівне

Рівненський
окружний адміністративний суд під головуванням судді Чалого І.С. за участю
секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача:

ОСОБА_1 (дов. від 08.05.2007 р.);

відповідача:

Романуха С.А. (дов.від 09.01.2007 р.);

третіх осіб:

не з'явились;

розглянувши
у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом

ОСОБА_2

до відповідача

Відділення виконавчої дирекції у м. Рівне Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України

Треті особи на стороні
відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору

1.

Радивилівське СПТУ-26

2.

Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне

про

зобов'язання вчинення дії,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач
- ОСОБА_2- звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом, відповідно до якого просить зобов'язати Відділення
виконавчої дирекції у м. Рівне Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України винести рішення про
призначення щомісячних страхових виплат у розмірі мінімальної заробітної плати,
починаючи з 01 квітня 2001 року, в тому числі 19479 грн. 00 коп. за період з
01.04.2001 р. по 01.09.2007 р.

Позивач
мотивує свої вимоги тим, що згідно довідки МСЕК від 04.02.1988 р. № 020028 на
підставі Акту про нещасний випадок № 1 від 08.09.1986 р. йому надано ІІІ групу інвалідності
та встановлено, що позивач втратив 55 відсотків професійної працездатності. На
момент виникнення нещасного випадку позивач навчався в Радивилівському СПТУ-26,
був залучений до професійних робіт, а тому, як вважає позивач, нещасний випадок
є таким, що стався при виконанні ним трудових обов'язків, що в свою чергу надає
йому право на отримання страхових виплат.

07.01.2007
р. позивач подав письмову заяву відповідачу про проведення йому страхових
виплат, але відповідачем йому було відмовлено у розгляді цієї заяви, чим
порушено право позивача, передбачене ст.ст. 3, 21 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

У своїх
обґрунтуваннях позову щодо знаходження позивача у трудових відносинах з
Радивилівським СПТУ-26 (а.с. 24-25) представник позивача зазначає, що ОСОБА_2
отримав каліцтво з вини училища не як учень при проведенні учбового процесу, а
при виконанні конкретних трудових обов'язків на підставі завдання адміністрації
училища, пройшовши перед виконанням завдання відповідні інструктажі та
отримавши допуск до роботи, в процесі виконання якої і отримав каліцтво,
визначене у встановленому порядку як трудове. Посилаючись на ст. 24 Кодексу
законів про працю, представник позивача вважає відносини, що склалися між
ОСОБА_2 та Радивилівським СПТУ-26 при
виконанні завдання, трудовими, оскільки ч. 3 ст. 24 цього Кодексу допускає
укладення і усного трудового договору.

Також
позивач вказує на те, що строк позовної давності для звернення до суду за
захистом його права згідно статті 268 Цивільного кодексу України на дані
правовідносини не поширюється.

Просить
позов задоволити.

Відповідач
у судовому засіданні позов заперечив, посилаючись на частину 1 ст. 2 Закону
України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності», згідно якої на позивача дія цього Закону не поширюється,
оскільки останній був учнем ІІ курсу Радивилівського СПТУ-26, в трудових
відносинах з навчальним закладом не перебував і, відповідно, заробітної плати
не отримував.

Просить
у задоволенні позову відмовити.

Письмових
клопотань від учасників судового процесу щодо здійснення технічної фіксації
судового процесу не надходило.

Представнику
позивача роз'яснено право заявляти відвід суду згідно ст.30 КАС України, а
також роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст.49, 51 цього Кодексу.
Пам'ятка про права та обов'язки учасникам судового процесу надсилалася засобами
поштового зв'язку.

Треті
особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет
спору, в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду
справи. Суд вважає, що спір можливо вирішити без участі третіх осіб за наявними
в справі матеріалами.

Заслухавши
пояснення представників сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини
справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх
дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов до задоволення
не підлягає.

При
цьому суд встановив та врахував таке.

25
серпня 1986 року позивач по справі, ОСОБА_2, 1968 року народження, в результаті
нещасного випадку під час проходження виробничої практики при виконанні
завдання отримав важку травму кисті лівої руки, на підставі якого був складений
Акт форми Н-1 про нещасний випадок за
№ 1 від 08.08.1986 р. (далі за текстом - Акт; а.с. 6-7), згідно якого
ОСОБА_2 є учнем Червоноармійського (на даний час Радивилівського) СПТУ-26
другого року навчання, який 06.08.1986 р пройшов ввідний інструктаж та
інструктаж на робочому місці по роботі, при виконанні якої стався нещасний
випадок.

Пунктом
15.1 Акту зазначено причини нещасного випадку:

1. Експлуатація
деревообробного станка без застосування огорожі ріжучого інструмента.

2. Відсутність
нагляду за виробництвом робіт.

3. Недостатнє
навчання постраждалого безпечним прийомам праці при роботі на деревообробному
станку.

При
цьому було заплановано перелік заходів для усунення причин нещасного випадку, а
саме:

1. Забезпечити
експлуатацію деревообробного обладнання з застосуванням огорожі.

2. Забезпечити
нагляд з боку майстрів в/о за виконанням роботи учнів.

3. Розробити
інструкції по техніці безпеки при роботі на деревообробному станку.

Внаслідок
цього нещасного випадку позивачу було надано третю групу інвалідності та
визнано таким, що втратив 55 відсотків професійної працездатності, про що
свідчить довідка МСЕК від 04.02.1988 р.

Відповідно
до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»
дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору
(контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від їх форм
власності та господарювання (далі - підприємства), у фізичних осіб, на осіб,
які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб'єктів
підприємницької діяльності.

Особи,
право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із
законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди,
заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на
забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

Статтею
14 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» дано
визначення нещасного випадку - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на
працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі
виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або
настала смерть.

Згідно
статті 21 Кодексу Законів про працю України, трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим
ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений
ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Стаття 24
передбачає порядок укладення трудового договору, відповідно до якого трудовий
договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми
є обов'язковим в тому числі при укладенні трудового договору з неповнолітнім
(п. 5). При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт
або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках,
передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність,
кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Укладення
трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

З
матеріалів справи вбачається, що позивач у трудових відносинах з Радивилівським
СПТУ-26 не перебував, заробітну плату не отримував, трудовий договір з ним
оформлений не був.

Предметом
спору по справі Господарського суду Рівненської області № 3/318, на рішення від
22.10.2002 р. якого посилається позивач (а.с. 26-27), було стягнення в
регресному порядку з Радивилівського СПТУ-26 на користь Рівненського обласного
Пенсійного фонду України заборгованості по виплаченої Фондом пенсії ОСОБА_2.
Даним рішенням суду було встановлено, що ОСОБА_2 визнаний інвалідом ІІІ групи
внаслідок нещасного випадку, який стався під час проходження останнім
виробничої практики в учбовій майстерні і йому Рівненським обласним Пенсійним
фондом України за період з листопада 1999 року по березень 2001 року було
виплачено 962,20 грн. пенсії по інвалідності. Позов Пенсійного фонду України
було задоволено.

Тобто
Господарський суд Рівненської області тільки підтвердив факт, що на час
настання нещасного випадку ОСОБА_2 був учнем Радивилівського СПТУ-26, та факт
призначення йому і отримання ним пенсії по інвалідності.

Відповідно
до ст. 70, ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона належними і достатніми
доказами повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення.

Натомість,
доводи, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, є безпідставними,
необґрунтованими, такими, що не відповідають
дійсним обставинам справи, оскільки спростовуються вищевикладеним та
наявними в справі доказами, а так у позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 94, 158 ч. 1, 160, 163 Кодексу
адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. В позові ОСОБА_2 відмовити повністю.

2. Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо заяву про апеляційне
оскарження було подано, але апеляційна скарга не була подана у встановлений
строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Постанова може бути
оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої
інстанції, який ухвалив постанову. Заява про апеляційне оскарження подається
протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції подається протягом 20-ти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова
складена та підписана в повному обсязі «15» листопада 2007 року.

Суддя І.С.Чалий

Постанова законної сили не набрала.

З оригіналом згідно

Суддя І.С. Чалий