Справа № 2/30
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2007-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

м. Київ, вул. Десятинна, 4/6
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

м. Київ

16.10.2007 р.
№ 2/30

За
позовом ОСОБА_1

До 1) Міністерства фінансів України

2)
Державного казначейства України

Треті
особи без
самостійних вимог 1) ОСОБА_2;

2)Головне
управління державного казначейства України у Луганській області

Про визнання протиправними та скасування
наказів та поновлення на роботі

Головуючий суддя Келеберда В.І.

Судді
Цвіркун Ю.І.

Кротюк
О.В.

Секретар
Мельникова Л.В.

Представники сторін:

Від
позивача ОСОБА_3 - представник

Від
відповідачів: 1) Олійник Н.Л. -пред. за довірен.

2) Набок В.М.
-пред. за довірен.

Від
третіх осіб: 1) ОСОБА_2

Обставини справи:

Позов
заявлено про визнання протиправними та скасування наказу Міністерства фінансів
України від 27.07.2007р. № 555-о «Про звільнення ОСОБА_1», наказу Державного
казначейства України від 27.07.2007 року № 357 «Про звільнення ОСОБА_1», наказу
Міністерства фінансів України від 27.07.2007р. № 556-о «Про призначення ОСОБА_2
на посаду начальника Головного управління Державного казначейства України у Луганській
області», наказу Державного казначейства України № 358-к від 27.07.2007р. «Про
призначення ОСОБА_2», наказу Головного управління Державного казначейства
України у Луганській області від 30.07.2007р. № 357 «Про вступ до виконання
обов'язків начальника Головного управління Державного казначейства України у
Луганській області з 30.07.2007 року»та про поновлення ОСОБА_1 на посаді
начальника Головного управління Державного казначейства України у Луганській
області, про що зобов'язати Міністерство фінансів України, Державне
казначейство України видати відповідний наказ.

В
обгрунтування позовних вимог представник позивача посилався на порушення
відповідачами процедури звільнення позивача та порушення процедури призначення
на посаду начальника ГУ Держказначейства України у Луганській області ОСОБА_2
Так позивач вважає, що його було фактично звільнено з посади під час
перебування у відпустці, з наказом 27.07.07р. його ознайомлено не було,
підстави звільнення в наказі не зазначено, порушено порядок повідомлення працівника
про його звільнення згідно ст.49-2 КЗпП України.

Представник
відповідача-1 проти задоволення позову заперечував та вказав на ті обставини,
що процедуру звільнення позивача проведено із дотриманням вимог закону під час
його перебування на роботі -27.07.07р. за поданням Державного казначейства
України. Відповідач-1 зазначив, що в зв'язку з тривалим перебуванням позивача
на лікарняному, наказом від 13.02.07р. виконання обов'язків начальника ГУ
Держказначейства України у Луганській області було покладено на іншу особу.
Пунктом 2 зазначеного наказу відповідач-1 доручив Голові Держказначейства
України вирішити питання щодо працевлаштування позивача в системі казначейства.

Представник
відповідача-2 проти позову також заперечував. На підтвердження правомірності
своїх дій зазначив, що 12.06.07р. ОСОБА_2 було зараховано до кадрового резерву
на 2007 рік на посаду начальника ГУ Держказначейства України в Луганській
області, а підстави для звільнення позивача вбачаються з проведеної
позапланової перевірки управління Держказначейства України у Луганській
області.

Третя
особа на стороні відповідачів -ОСОБА_2 -самостійних вимог на предмет спору не
заявляв, проте позицію позивача не підтримав з обставин, наведених
відповідачами у запереченнях.

Третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачів -Головне управління Державного казначейства України у Луганській
області на виконання судового запиту від 17.09.07р. надіслало для залучення до
матеріалів справи копію особової справи ОСОБА_1

25.09.07р.
позивач заявив клопотання про збільшення позовних вимог, а 15.10.07р. відкликав
заявлене клопотання, про що судом оголошено ухвалу від 16.10.07р.

Розглянувши
подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, 18 квітня 2000 року за наказом Голови Державного казначейства
України був призначений на посаду начальника управління Держказначейства у
Луганській області (м. Луганськ).

За
час роботи на посаді начальника управління з 2000 року по 2005 рік позивач
зарекомендував себе як високий професіонал та службовець, який належно
ставиться до виконання службових обов'язків, про що свідчать відповідні
письмові докази у справі (грамоти, подяки, характеристики, атестація державних
службовців тощо).

В
грудні 2005 року ОСОБА_1 був переведений на роботу до Луганської обласної
державної адміністрації на підставі заяви, про що було видано відповідний наказ
від 29.12.05р. «Про звільнення».

В
подальшому, на підставі подання Голови Державного казначейства України,
Міністерство фінансів України видало наказ від 06.05.06р. № 483-о про
призначення ОСОБА_1 на посаду начальника управління Державного казначейства у
Луганській області. 06.06.06р. позивач приступив до виконання покладених на
нього обов'язків, про що видав наказ № 110-к від 05.06.06р.

Указом
Президента України від 20.04.05р. № 676/2005 Державне казначейство України
перетворено в урядовий орган державного управління у складі Міністерства
фінансів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.05р. № 1232
затверджено Положення про Державне казначейство України.

Відповідно
до Положення про Державне казначейство України, казначейство очолює голова,
який в установленому порядку призначається на посаду і звільняється з посади
Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра фінансів. Голова Казначейства
визначає ступінь відповідальності заступників голови, керівників структурних
підрозділів та інших працівників Казначейства і керівників територіальних
органів; притягає до дисциплінарної відповідальності керівників структурних
підрозділів та інших працівників Казначейства, крім заступників голови;
підписує видані в межах компетенції Казначейства накази та організовує
перевірку їх виконання; здійснює інші повноваження, передбачені законодавством
та цим Положенням.

Наказом
№ 702-о від 19.07.06р. Міністерство фінансів України призначило ОСОБА_1 на
посаду начальника Головного управління Державного казначейства України у
Луганській області, увільнивши його з посади начальника управління Державного
казначейства у Луганській області. Підставою для призначення визначено подання
голови Державного казначейства України та заява позивача.

На
підставі зазначеного наказу Мінфіну № 702-о, Голова Державного казначейства
України Шлапак О.В. видав наказ від 19.07.06р. № 358-к, яким призначив позивача
на посаду начальника ГУ Держказначейства України у Луганській області.

Наказом
№ 1-к позивач приступив до виконання покладених на нього обов'язків з
20.07.06р.

В
подальшому, наказом Голови Державного казначейства України від 27.07.07р. №
357-к звільнено ОСОБА_1 з посади
начальника ГУ Держказначейства України у Луганській області на підставі наказу
Міністерства фінансів України від 27.07.07р. № 555-о. Підставою для звільнення
позивача, яка зазначена в наказі Мінфіну
№ 555-о, встановлено подання Державного казначейства України.

До
матеріалів справи залучено засвідчену копію наказу № 357-к від 30.07.07р.
начальника Головного управління Державного казначейства України у Луганській
області ОСОБА_2 З наведеного письмового доказу вбачається, що ОСОБА_2 приступив
до виконання обов'язків начальника ГУ Держказначейства України у Луганській
області з 30.07.07р. на підставі наказу Мінфіну № 556-о від 27.07.07р. та
наказу Держказначейства України № 358-к від 27.07.07р. Внесення ОСОБА_2 до
кадрового резерву Держказначейства України на посаду начальника ГУ
Держказначейства України у Луганській області відбулося 12.06.07р.

Міністерство
фінансів України повідомляє, що 13.02.07р. було видано наказ № 111-о,
відповідно до якого функції начальника ГУ Держказначейства України у Луганській
області було покладено на першого заступника Управління Зеленова В.О., в
зв'язку з хворобою позивача. Відповідач-1 в судовому засіданні заявив, що
пунктом 2 зазначеного наказу № 111-о було зобов'язано відповідача-2 вирішити
питання щодо працевлаштування позивача в системі казначейства після завершення
його лікування.

Проте
всупереч вимогам, встановлених ст.ст. 69-71 КАС України, відповідачами не
надано належних доказів на підтвердження наведених обставин, а тому суд не
приймає зазначені доводи відповідача-1 як такі, що підтверджують його
заперечення у справі.

На
підтвердження своїх заперечень відповідач-1 також зазначив, що питання
звільнення позивача з керівної посади було прийнято за результатами
позапланової перевірки Управління Держказначейства України у Луганській області
за 2006 рік згідно приписів ст. 41 КЗпП України. Але в зв'язку з тим, що
позивач перебував на лікарняному з 25 січня 2007 року, дисциплінарне стягнення
до нього застосовано не було. А після виходу позивача з лікарняного 27.07.07р.,
ОСОБА_1 було звільнено відповідним наказом.

Наказом
Міністерства фінансів України від 04.04.06р. № 332 затверджено Типове положення
про головне управління Державного казначейства України в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Відповідно до п. 7 Типового
положення Головне управління очолює начальник, який призначається на посаду і
звільняється з посади Міністром фінансів за поданням голови Державного
казначейства України.

Визнаючи
важливість права на працю як основи життєдіяльності людини, Конституція України
закріплює та гарантує основні трудові права громадян (статті 43, 44, 45, 46) і
встановлює, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного
забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості визначаються виключно
законами України (пункт 6 частини першої статті 92).

Конституційний
Суд України у своєму рішенні від 09.07.98р. «Справа за конституційним
зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення
частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про
тлумачення терміну «законодавство»)» встановив, що особливістю правового
регулювання трудових відносин є те, що вони регламентуються розгалуженою
системою нормативних актів, прийнятих органами різних рівнів, у тому числі за
участю трудових колективів та профспілок. Проте, найбільш соціально важлива
частина трудових відносин, яка охоплюється конституційним поняттям «засади
регулювання праці і зайнятості», визначається лише законом.

Державна
служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в
державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій
держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Загальні
засади діяльності, а також статус державних службовців встановлено Законом
України «Про державну службу». Зазначеним законом визначено окремі види підстав
припинення державної служби, крім тих, що встановлені Кодексом законів про
працю України.

Кодекс
законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи
зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи тощо. У тексті Кодексу
посилання "адміністрація", "адміністрація підприємства,
організації", "адміністрація підприємства, установи,
організації" замінено посиланням "власник або уповноважений ним
орган", посилання "робітники і службовці" - посиланням
"працівники" згідно із Законом
Української РСР від 20 березня 1991 року N 871-XII.

Зміст
права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя
працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43
Конституції України). Це право забезпечується обов'язком держави створювати
громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у
виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми
професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до
суспільних потреб.

Однак
це конституційне право громадянина не може пов'язуватись лише з певною формою
трудового договору, який укладається громадянином відповідно до його
волевиявлення, а тому виходячи з системного аналізу норм права, закріплених
Законом України «Про державну службу»та Кодексом законів про працю України, суд
застосовує правила, встановлені КЗпП України.

Загальні
підстави розірвання трудового договору з боку керівника органу передбачені у
ст. 40 КЗпП України. Слід мати на увазі, що керівник органу, на відміну від
державного службовця, позбавлений права на свій розсуд розірвати службові
відносини, укладені на невизначений строк. Він вправі лише за своєю ініціативою
звільнити державного службовця за наявності підстав, передбачених зазначеною статтею.

Такими
підставами, зокрема, законодавець визначив виявлення невідповідності державного
службовця займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої
кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню цієї роботи.
Слід підкреслити, що підставою для звільнення за цим пунктом є саме виявлена
невідповідність. Виявленою невідповідністю у подібному випадку може бути
неякісне виконання робіт; неналежне виконання трудових обов'язків з причин
недостатньої кваліфікації. Для звільнення працівника за цим пунктом важливо,
щоб неналежне виконання службовцем своїх посадових обов'язків було наслідком
саме недостатньої кваліфікації чи стану здоров'я, які свідчать про відсутність
вини працівника та неможливості його переведення на іншу посаду.

Статтею
41 КЗпП передбачені додаткові підстави для розірвання службових відносин
з ініціативи керівника дер жавного органу, зокрема, одноразове грубе порушення
службових обов'язків керівником органу, його заступниками, головним
бухгалтером, його заступниками, а також службовими особами митних органів,
державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і
службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного
контролю за цінами.

Крім
загальних підстав, встановлених КЗпП України, спеціальні підстави припинення
державної служби передбачені Законом України «Про державну службу». Перелік цих
підстав є вичерпним і не підлягає розширенню.

Відповідач-1
зазначає, що позивачем було допущене порушення його службових обов'язків, внаслідок
чого відповідач-2 звернувся до Мінфіну із поданням про звільнення ОСОБА_1 з
посади начальника Головного управління Держказначейства у Луганській області на
підставі абзацу першого частини першої статті 41 КЗпП України за одноразове
грубе порушення керівником установи його трудових обов'язків.

Статтею
14 Закону України «Про державну службу»встановлено особливості дисциплінарної
відповідальності державних службовців.

Дисциплінарні
стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне
виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення
обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який
порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому
він працює.

До
службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством
про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу:
попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у
присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Проте,
в матеріалах особової справи позивача, відсутні докази притягнення позивача до
дисциплінарної відповідальності.

Кодексом
законів про працю України встановлений порядок звільнення працівника. Так,
власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у
строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення
копія наказу видається на вимогу працівника.

Трудова
книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової
книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в
роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї
не заносяться.

Порядок
ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно
постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.93р. № 301, трудові книжки
зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої
звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під
розписку в журналі обліку.

Позивач
зазначає, що трудову книжку ним отримано не було, з наказом про звільнення він
не ознайомлений.

Зазначені
обставини не заперечуються сторонами, а тому суд приймає наведені обставини в
якості доказу порушення порядку звільнення позивача.

Шляхом
укладення трудового договору з роботодавцями громадяни реалізують своє
конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини,
набуваючи конкретних трудових прав і обов'язків. Трудовий договір є основним
юридичним фактом, з яким пов'язано виникнення, зміна чи припинення трудових
правовідносин. Саме тому основні елементи інституту трудового договору (порядок
укладення трудового договору, його зміст, гарантії працівникам при укладенні,
зміні та припиненні трудового договору, підстави припинення договору тощо) як
такі, що мають засадничий характер, повинні врегульовуватись лише на підставі
норм права, закріплених законом.

Враховуючи
викладене, суд приходить до висновку, що позивач був звільнений без дотримання
встановленого порядку, а тому позов в цій частині визнається судом
обґрунтованим. Правовим наслідком встановлення факту неправомірного припинення
трудових відносин з працівником з боку адміністрації є його поновлення на
роботі. Таким чином, позов в частині визнання протиправними та скасування наказів
Міністерства фінансів України та Державного казначейства України про звільнення
ОСОБА_1 та поновлення ОСОБА_1 на посаді, визнаються судом такими, що підлягають
задоволенню.

В
частині вимог позивача про визнання протиправними та скасування наказів Міністерства
фінансів України № 556-о від 27.07.07р. та Державного казначейства України №
358-к від 27.07.07р. «Про призначення ОСОБА_2», а також наказу ГУ
Держказначейства України у Луганській області № 357 від 30.07.07р. «Про вступ
до виконання обов'язків начальника Головного управління Державного казначейства
України у Луганській області з 30.07.2007 року», суд відмовляє в їх
задоволенні, оскільки зазначені накази є актами індивідуальної дії по
відношенню до третьої особи, ніяким чином не порушують прав позивача, а тому не
підлягають задоволенню.

За
таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог
позивача.

Керуючись
ч.3 ст. 160, ст.ст. 161-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити частково позов.

2. Визнати протиправним та скасувати
наказ Міністерства фінансів України від 27.07.2007р. №555-о «Про звільнення
ОСОБА_1».

3. Визнати протиправним та скасувати
наказ Державного казначейства України від 27.07.2007 року № 357 «Про звільнення
ОСОБА_1».

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника
Головного управління Державного казначейства України в Луганській області.

5. Допустити негайне виконання постанови
в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління
Державного казначейства України у Луганській області.

6. В іншій частині позову відмовити.

На
постанову може бути подана апеляційна скарга в порядку ст. 186 КАС України
шляхом подання заяви про апеляційне оскарження постанови протягом 10 днів з дня
її проголошення та наступного подання апеляційної скарги протягом 20 днів з дня
подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження (ст.254 КАС України).

Головуючий
суддя
В.І. Келеберда

Судді
О.В. Кротюк

Ю.І. Цвіркун