Справа № 2-а-10125/2007
Суддя: Гонтарук В.М.
Дата ухвалення: 2007-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» жовтня
2007 року м.
Вінниця

Вінницький окружний адміністративний суд

в складі:

головуючого судді
Гонтарука В.М.

при секретарі Буряк Л.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача Головного
управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області Івасика О.В.

представника відповідача УМВС
України у Вінницькій області
Горецького Ю.М.

представника третьої особи Файден
В.М.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України
у Вінницькій області, УМВС України у Вінницькій області, третя особа на стороні
відповідача Вінницька установа виконання покарань УДДПВП України у Вінницькій
області (№1) про збільшення вислуги років та перерахунку 15 відсоткового
підвищення посадового окладу до грошового забезпечення, суд -

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного
фонду України у Вінницькій області, УМВС України у Вінницькій області, третя
особа на стороні відповідача Вінницька установа виконання покарань УДДПВП
України у Вінницькій області (№1) про збільшення вислуги років та перерахунку
15 відсоткового підвищення посадового окладу до грошового забезпечення.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1, маючи 21 рік 3 місяці
29 днів вислуги на службі контролера (наглядача) у в'язниці №1, що є роботою з
максимальним рівнем безпеки та дає йому право на перерахунок пільгової вислуги
з урахуванням коефіцієнту рік за півтора, згідно постанови КМУ від 19.09.1993
року №747, чим самим збільшивши вислугу до 36 років та відповідно - розмір пенсії з 68% до 90%.

Щодо правомірності застосування такого коефіцієнту,
позивач посилається на пролонгацію Закону України №2716-ІV від
23.06.2005 року «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».

Крім того, позивач зазначає, що закони та інші
нормативно-правові акти, що встановлюють пільги пенсіонерам, згідно Рішення
Конституційного Суду України від 27.02.2003 року №4-рп/2003 (п.5), мають
зворотну силу.

На підставі вищенаведеного, в своїх позовних вимогах
позивач просить збільшити вислугу років та збільшити пенсію з 68% до 90%,
перерахувавши складові грошового забезпечення станом на 01.01.05 року з
урахуванням 15 відсоткового підвищення посадового окладу за роботу з
максимальним рівнем безпеки та відшкодувати заборгованість з 01.01.2005 р. по
теперішній час.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його
задоволити, обґрунтовуючи свої вимоги, обставинами, що викладені в позовній
заяві.

Представник позивача пояснив суду, що строк звернення до
суду по перерахунку пенсії регламентується ч.4 ст. 45 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV.

Абзацом першим частини 4 статті 45 передбачено, що
строком перерахунку раніше призначеної пенсії у випадку виникнення права на
підвищення пенсії рахується датою звернення пенсіонера до державного органу.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.10.2003 року
«16-рп/2003 визначено, що постанови Верховної Ради відносяться до правових
актів обов'язкових для виконання на території України. Постановою Верховної
Ради від 28.11.2002 року №278-ІV зобов'язано виконавчі органи усунути диспропорцію в
пенсійному забезпечені пенсіонерів силових структур в залежності від строків
їх звільнення.

Пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992
року №393 забороняється здійснювати перерахунок
вислуги визначеної до його прийняття,
легалізувати тим самим диспропорцію пенсіонерів по строкам звільнення.

Пунктом 3 постанови Верховної Ради від 28.10.2002 року
№278-ІV передбачається цю диспропорцію усунути. Оскільки, за
переконанням представника позивача, постанови Верховної Ради, відповідно до ст.
91 Конституції України, мають більшу юридичну силу, ніж постанови Кабінету
Міністрів України, то вимоги позовної заяви ОСОБА_1 про перерахунок йому пільгової
вислуги згідно вказаних нормативно-правових актів, що ввійшли в дію після
звільнення позивача є законними і
підлягають задоволенню в повному об'ємі.

Представник
відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області
позов не визнав та вважає його безпідставним. В обґрунтування заявленого
пояснив, що відповідно до Інструкції «Про організацію
роботи з пенсійного забезпечення військовослужбовців внутрішніх військ та осіб
начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ і членів їхніх
сімей», затвердженої наказом МВС України від 21.10.03 № 1276 та зареєстрованої
в Міністерстві юстиції України від 16.12.03 №1161/8182, грошове забезпечення,
що підлягає врахуванню при обчисленні пенсії визначається відповідно до поданих
пенсіонером грошового атестату, довідки про додаткові види грошового
забезпечення та ін довідок.

З 01 січня 2005 року Законом України від 15.06.04р. № 1769, було внесено
зміни до ст.43 Закону, якими визначено, що пенсії обчислюються з забезпечення
за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні
оклади за посадою,
військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років,
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення)
та премії в розмірах установлених законодавством.

Оскільки в матеріалах пенсійної справи № 80/4336 ОСОБА_1 не має довідки про
отримання на останній штатній посаді 15 відсоткового підвищення посадового
окладу за роботу з максимальним рівнем безпеки, до головного управління позивач
також не звертався з такою довідкою, а тому підстав для включення такого
підвищення в обчислення розміру пенсії не має. Пенсія ОСОБА_1 виплачувалась
відповідно до норм чинного законодавства.

Крім того, управління вважає, що позивачем, відповідно до ст. 99 КАС
України пропущено річний строк звернення до суду, а тому вважає, що в позові
слід відмовити.

Представник
відповідача УМВС України
у Вінницькій області Горецький
Ю.М. підтримав позицію представника відповідача Головного управління
Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови в задоволенні позову
з тих підстав, що позивачем пропущено річний строк звернення до суду.

Представника відповідача УМВС України у
Вінницькій області зазначив, що відповідно до ст. 99 КАС України визначено, що
для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк, який обчислюється з дня коли особа дізналася
або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Позивачу
пенсія нараховується з 21.04.1980 року, тому він не міг не знати про розмір
вислуги пенсії, а також, що стосується 15 відсоткового підвищення посадового
окладу за роботу з максимальним рівнем безпеки з 01.01.2005 року, то про
перерахунок пенсії позивач не міг не знати, однак не оскаржував його та
звернувся до суду лише 13.07.2007 року, тобто з пропущенням строку звернення до
суду. Тому, відповідно до ст. 100 КАС України, представника відповідача УМВС України у
Вінницькій області наполягав відмовити
у задоволенні адміністративного позову.

Разом з
тим, представник відповідача УМВС
України у Вінницькій області пояснив, що здійснити
перерахунок пенсії позивачу, на підставі ПКМ України №747 від 19.09.1993 року,
немає жодних правових підстав, адже ОСОБА_1 звільнений з ОВС у 1980, а вказана
постанова прийнята 19 вересня 1993 року і не має зворотної сили.

При
цьому, представник відповідача УМВС
України у Вінницькій області зазначив, що відповідно до постанови КМУ №393 від
17.08.1992 року, зокрема п.5, вислуга років, яка була обчислена для призначення
пенсії військовослужбовцям та особам рядового та начальницького складу органів
внутрішніх справ до введення в дію Закону України «Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх
справ» перегляду не підлягає.

Щодо збільшення пільгової вислуги років (1:1,5) позивачу відповідно до
Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», то вказаний
Закон прийнятий 23 червня 2005 року і набув чинності відповідно до п. 1 Прикінцевих
положень з дня його опублікування.

Відповідно до ст.58 Конституції України, Закони та нормативно - правові
акти не мають зворотної дії в часі, а тому вищевказана постанова КМУ та Закон,
на позивача не поширюється.

На підставі викладеного вище, керуючись наведеними нормативними актами,
представник відповідача просив відмовити в заявлених позовних вимогах.

Представник третьої особи суду пояснив, що позивача з Вінницької УВП УДДУ
№1 звільнений по хворобі з 21.04.1980 року. На день звільнення ОСОБА_1
отримував грошове забезпечення в сумі 175,00крб., яке складалось з основного
утримання та доплати за службу в кримінально-виконавчій установі особового
режиму в розмірі 15%.

З позовом представник третьої особи не
погоджується з тих підстав, що позивач був звільнений в 1980 році, тобто до
введення в дію Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України», який
не має зворотної сили в часі.

При цьому, представник третьої особи зазначив, що перерахунок пільгової вислуги з урахуванням
коефіцієнту рік за півтора був введений по Вінницькій області, як і по всій
Україні наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від
18.10.2006 року, згідно якого встановлений перелік установ та посад, на які
поширюється пільговий залік вислуги років та за тієї умови, що особи перебували
на службі після набрання чинності Закону України «Про державну
кримінально-виконавчу службу України». Вказаний Закон набрав чинності з дня
опублікування, а саме з 23 червня 2005 року, а тому дія
Закону на позивача не розповсюджується.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи
та надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є пенсіонером, який отримує
пенсію з 1980 року. Позивач працював в органах внутрішніх справ (далі ОВС).
Його вислуга років, відповідно до матеріалів пенсійної справи, в ОВС складає 26 років 02 місяці та 25 днів,
з них 21 рік 3 місяці 29 днів вислуги на службі контролера (наглядача) у
в'язниці №1. Його було звільнено у запас за станом
здоров'я.

Як
вбачається з матеріалів справи, позивачу пенсія нараховується з 21.04.1980 року.

Відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.92 № 2262
пенсія за вислугу років призначається за вислугу 20 років -50%, а звільненим у
відставку за віком або за станом здоров'я - 55% відповідних сум грошового
забезпечення (ст. 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 % відповідних
сум грошового забезпечення.

Оскільки позивача було звільнено у запас, тому органом УМВС було призначено пенсію з
урахуванням 68%.

З 01.01.2005 року позивачу було здійснено перерахунок пенсії у бік
збільшення. З того часу ОСОБА_1 отримував пенсію у перерахованому розмірі.

Не погоджуючись з розміром перерахованої пенсії позивач мав право
звернутися до суду ще у 2005 році, однак позовна заява ним подана лише
13.07.2007 року.

Суд відмовляє в
задоволенні заявлених вимог позивача щодо збільшення вислуги років та
збільшення пенсії з 68% до 90%, перерахувавши складові грошового забезпечення
станом на 01.01.05 року з урахуванням 15 відсоткового підвищення посадового
окладу за роботу з максимальним рівнем безпеки та відшкодування заборгованості
з 01.01.2005 р. по теперішній час виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до
адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна
була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судом
досліджено, що позивачу було здійснено перерахунок
пенсії у бік збільшення ще з 01.01.2005 року.

Однак до суду він не
звертався. В своїй позовній заяві позивач не ставить за вимогу
поновлення строку звернення до адміністративного суду щодо поновлення порушених
своїх прав, свобод чи інтересів та відсутнє обґрунтування причин пропуску позивачем цього строку. Знехтувавши, встановленими законом вимогами щодо
строків зверненням до суду, позивач втратив право на судовий захист.
Дану обставину позивач не спростував і в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст. 100 КАС України пропущення строку
звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Враховуючи ті обставини,
що позивач не вказав за яких причин ним був пропущений річний строк звернення
до адміністративного суду, а представники відповідача наполягали в судовому засіданні на відмові в
частині позовних вимогах позивача саме, в зв′язку з пропущенням строку
звернення до суду, то у суду наявні всі підстави для відмови позивачу в задоволенні позовних вимог.

Крім того, судом
встановлено, що пільговий залік вислуги років для
призначення пенсії з урахуванням коефіцієнту рік за півтора на позивача
не розповсюджується.

Відповідно
до наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань від
18.10.2006 року №201, пільговий залік вислуги
років для призначення
пенсій здійснювати особам,
зазначеним у пунктах 1 і 2 цього наказу, які перебували на службі після
набрання чинності Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (2713-15) (крім курсантів навчальних
закладів), за весь час проходження служби на відповідних посадах.

Згідно п. 1 Прикінцевих положень Закону України «Про Державну
кримінально-виконавчу службу України» вказаний Закон прийнятий 23 червня 2005
року і набув чинності з дня його опублікування.

Оскільки, позивач звільнений в запас в 1980 році, то пільговий залік
вислуги років для
призначення пенсій із
застосуванням коефіцієнту рік за півтора на позивача не розповсюджується.

Крім того,
посилання позивача на рішення Конституційного Суду України щодо зворотності дії
в часі нормативно-правових актів, які зазначають розрахунок вислуги років на
пільгових умовах рік за півтора є безпідставними, оскільки предметом розгляду
даного суду було зовсім інше питання.

В даному рішенні
зазначено, що Конституційний Суд України також дійшов висновку, що посилання на
незворотність дії у часі законів і інших нормативно-правових актів при
вирішенні питання про визнання громадян України ветеранами органів внутрішніх
справ і надання їм установлених пільг є помилковим.

В аспекті
порушення у Конституційному поданні питань положення ст. 5 Закону України «Про
статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх
соціальний захист» слід розуміти так, що
громадяни України визнаються ветеранами органів внутрішніх справ за наявності
умов, передбачених статтею, незалежно від часу їх звільнення в запас або у
відставку з органів внутрішніх справ.

Отже,
Конституційним Судом було вирішено питання про зворотність дії в часі Закону,
який регулює відносини ветеранства при вирішенні питання про надання статусу
ветерана ОВС особам, які звільнилися до введення його в дію, а не всіх нормативно-правових
актів, про що вказує позивач та його представник.

Відповідно до
ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює
докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується
на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі
вищенаведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних
вимог.

Керуючись ст. 11, ч.2 ст. 99, 100,
ст.ст. 158 - 163, 186, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні
позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій
області, УМВС України у Вінницькій області, третя особа на стороні відповідача
Вінницька установа виконання покарань УДДПВП України у Вінницькій області (№1)
про збільшення вислуги років та перерахунку 15 відсоткового підвищення
посадового окладу до грошового забезпечення відмовити.

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10
днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом
подачі заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про
апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної
інстанції через суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано
заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,
встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає
сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя:

Постанова оформлена і підписана
відповідно до вимог ч. З ст.160 КАС України 05.11.2007 р.