Справа № К-3474/06
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2007-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

26 липня 2007 року у м. Києві колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів:
Весельської Т.Ф., Гордійчук М.П., Гуріна М.І., Федорова М.О.,

при секретарі - Замезі Ю.І.,

за участю представника відповідача Дарди О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку
касаційного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1до управління
Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання
незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкодив за
касаційною скаргою ОСОБА_1. на постанову Деснянського районного суду м.
Чернігова від 14 листопада 2006 року та постанову апеляційного суду
Чернігівської області від 15 січня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1. звернувся до Вищого адміністративного суду
України з касаційною скаргою на постанову Деснянського районного суду м.
Чернігова від 14 листопада 2006 року та постанову апеляційного суду
Чернігівської області від 15 січня 2007 року у справі за його позовом до
управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про
визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної
шкодив.

Зазначає, що у березні 2006 року він звернувся до суду із
зазначеним позовом, в якому просив визнати незаконним наказ УМВС України в
Чернігівській області № 20 від 16 січня 2006 року про звільнення його в запас
Збройних Сил України. поновити його на
роботі та стягнути з УМВС України в
Чернігівській області середню заробітну плату за час вимушеного прогулу,
починаючи з 16 січня 2006 року по день закінчення розгляду справи по суті в суді; стягнути з
УМВС України в Чернігівській області 1200 грн. моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що 8 липня 2002 року його
прийняли на службу в органи внутрішніх справ УМВС України в Чернігівській
області. 16 січня 2006 року його незаконно звільнили з роботи заднім числом
згідно наказу № 20 (за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і
начальницького складу). Фактично днем його звільнення є 17 січня 2006 року, що
підтверджується книгою проведення інструктажу при заступленню в наряд та книгою
видачі зброї в Чернігівському МВ УМВС України в Чернігівській області, чим практично
було відсторонено від роботи без поважних на те причин та в порушення ст.. 46 КЗпП України. Бухгалтерія
відповідача не нарахувала йому заробітну плату та інші виплати при звільненні
за січень 2006 року. Трудову книжку та довідку про середню заробітну плату
також в день звільнення йому не видали.
Фальсифікація дня його звільнення заднім числом недопустима, а саме звільнення
з ініціативи власника порушує ст.. 40 КЗпП України. Порушену прокуратурою карну
справу він вважає видуманою, упередженою та замовленою, оскільки він не скоював
злочину.

Постановою Деснянського
районного суду м. Чернігова від 14 листопада 2006 року позов ОСОБА_1. було задоволено частково. Стягнуто з УМВС України в Чернігівській області на
користь ОСОБА_1. заборгованість із заробітної плати за час затримки розрахунку
при звільненні 886 грн. 20 коп. та заподіяну моральну шкоду в розмірі 100 грн.,
а всього 986 грн. 20 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено..

Постановою апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2007 року апеляційні скарги ОСОБА_1.. та УМВС України в Чернігівській області було
задоволено частково. Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова
від 14 листопада 2006 року в частині стягнення з УМВС України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1.
заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу в сумі 886 грн. 20
коп. та стягнення заподіяної моральної шкоди скасовано та відмовлено в
задоволенні цих позовних вимог. Виключено з мотивувальної частини постанови
суду першої інстанції посилання на
пропуск місячного строку звернення за захистом порушеного трудового
права, як передбачено 233 КЗпП України. В решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

Вказуючи на допущені, на його думку, судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм чинного процесуального та матеріального
законодавства, що призвело до постановлення неправильних
судових рішень, позивач просить
скасувати постановлені судові
рішення судів першої та апеляційної інстанції та постановити
нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача
про заперечення доводів касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції при розгляді
справи по суті встановлено, що ОСОБА_1.
з 8 липня 2002 року проходив службу в органах внутрішніх справ УМВС
України в Чернігівській області. Наказом
УМВС України в Чернігівській області від 16 січня 2006 року № 20 позивача за
вчинення проступку, що дискредитує звання рядового та начальницького складу,
було звільнено з органів МВС України за п. 66 Положення про проходження служби
рядовим та начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР.

Суди встановили та прийшли до обґрунтованого висновку про
те, що при звільненні позивача порушень чинного законодавства допущено не було.

Доводи позивача про допущені при його звільненні
порушення норм Кодексу законів про працю України обґрунтовано відхилені судом
апеляційної інстанції, оскільки при вирішенні даного спору необхідно керуватись
спеціальними нормативними актами, зокрема Законом України «Про міліцію» від 20
грудня 1990 року, Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким
складом органів внутрішніх справ
Української РСР, затвердженим Постановою
Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, Дисциплінарним статутом
органів внутрішніх справ УРСР, затвердженого Указом Президії Верховної Ради
УРСР від 29 липня 1991 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно
до вимог ч. 1 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати
докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені
в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого
доказу.

Згідно з
ч.3 ст.210 КАС України підставами касаційного оскарження є порушення судами
норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст. 224 КАС України, суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних
дій. Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення норм
процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що
оскаржувані судові рішення постановлені з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводами касаційної скарги висновки, викладені в судових
рішеннях, не спростовуються, підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне
відмовити в задоволенні касаційної скарги.

Керуючись
ст. ст.210, 220, 221, 223, 224,
230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1залишити без
задоволення, а постанову
Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 листопада 2006 року та
постанову апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2007 року - без змін.

Ухвала
остаточна і оскарженню не підлягає, крім
випадків, передбачених ст..237 КАС України.

Головуючий: Юрченко В.В.

Судді:
Весельська Т.Ф.

Гордійчук
М.П.

Гурін М.І.

Федоров М.О.