Справа № 22-а-1029/07
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2007-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

19 червня 2007 року справа №
22-а-1029/07

зал судового засідання № 3 у
приміщенні суду за адресою: м. Донецьк,
бульвар Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного
суду у складі:

головуючого судді: Ханової Р.Ф.

суддів: Колеснік Г.А.

Сіваченка
І.В.

при секретарі
судового засідання

Грішаєвій Л.П.

за участю представників:

від позивача:

Пузікова Н.А. - за дов. від 09.01.2007р. Хохлов Е.С. -
за дов. від 18.06.2007р.

від 1-го відповідача: від 2-го відповідача: від третьої
особи:

ОСОБА_1 - особисто не з'явився Буркова О.М. - за дов.
від 11.06.2007р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу

Антрацитівської
об'єднаної державної податкової інспекції Луганської області

на постанову господарського суду Луганської області

від

6 квітня 2007 року (постанова в повному обсязі складена
10 квітня 2007 року)

по адміністративній справі

№ 8/83пд-ад (суддя А.П. Середа)

за позовом

Антрацитівської об'єднаної державної податкової
інспекції Луганської області

до

1) Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 м. Антрацит 2) Приватного підприємства
„Лугастарт” м. Луганськ

про за участю третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача

визнання
недійсним господарського зобов'язання
Ленінської міжрайонної державної податкової інспекції у м. Луганську

ВСТАНОВИЛА:

Постановою господарського суду
Луганської області від 6 квітня 2007 року у справі № 8/83пд-ад (арк. справи
108-112) відмовлено у задоволенні
позовних вимог Антрацитівської об'єднаної державної податкової інспекції
Луганської області до Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи
ОСОБА_1 та Приватного підприємства „Лугастарт” про визнання недійсним
господарського зобов'язання з мотивів безпідставності заявлених позовних
вимог.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду першої інстанції та задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

Перший відповідач - ОСОБА_1 - під час
апеляційного розгляду справи доводи,
викладені в апеляційній скарзі, відхилив, і просив постанову суду залишити без
змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з тих підстав, що постанова суду
прийнята з урахуванням усіх обставин справи і відповідає нормам діючого
законодавства.

Другий відповідач у судове засідання не
з'явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним
чином, його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснювався без
застосування засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до пункту
2-1 розділу 7 “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного
судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної
скарги, заперечення на скаргу, встановила наступне.

Між відповідачами у справі в період з 1
липня 2004 року по 30 вересня 2004 року було вчинені господарські зобов'язання
на загальну суму 194421 грн. 58 коп., що
підтверджується долученими до матеріалів справи податковими накладними від 2
липня 2004 року НОМЕР_1 на суму 75369 грн. 58 коп., від 3 серпня 2004 року
НОМЕР_2 на суму 64080 грн., від 13
вересня 2004 року НОМЕР_3 на суму 54972 грн., товарними накладними,
квитанціями до прибуткових касових ордерів (арк. справи 19-26). Факт вчинення
вищезазначених господарських зобов'язань між відповідачами не заперечується
позивачем та першим відповідачем.

Проблемою спору є наявність у другого
відповідача мети при вчиненні господарського зобов'язання, завідомо суперечної
інтересам держави та суспільства, що є
підставою визнання недійсним такого господарського зобов'язання відповідно до
статей 207-208 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 173
Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що
виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у
сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один
суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну
дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого
суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у
тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Аналіз первинних документів, які
посвідчують факт вчинення господарських зобов'язань, доводить те, що спірні
господарські зобов'язання виконані належним чином, у відповідності до правил
статті 193 Господарського кодексу України, норми якої під виконанням
господарського зобов'язання належним чином (належним виконанням) розуміють
реалізацію зобов'язаною і управненою сторонами суб'єктивних прав і обов'язків,
обумовлених цим зобов'язанням, у суворій відповідності з його змістом.

Згідно з частиною 1 статті 207
Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що вчинене з метою,
яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, може бути на вимогу
однієї зі сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Отже, для застосування вимог
вищенаведеної статті суд повинен встановити наявність певних обставин, які
свідчать про те, що сторона (або сторони), які вчинили господарське
зобов'язання, завідомо діяли з умислом, спрямованим на досягнення такої мети,
що суперечить інтересам держави та суспільства.

Наявність умислу у сторін чи однієї сторони
господарського зобов'язання означає, що вони (вона), виходячи із обставин
справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчиненого
(вчинених) господарських зобов'язань і суперечність їх мети інтересам держави і
суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків,
при цьому, достатньо умислу у однієї сторони.

За правилами статті 207
Господарського кодексу України визначення мети зобов'язання такою, що завідомо суперечить
інтересам держави та суспільства, здійснюється судом.

Відповідно до частини 1 статті 72
Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті
самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Луганського апеляційного
господарського суду від 23 січня 2006 року (арк. справи 27-30) визнаний
недійсним запис від 24 травня 2005 року про державну реєстрацію Приватного
підприємства „Лугастарт” та скасована державна реєстрація Приватного
підприємства „Лугастарт”. Постановою суду встановлено, що засновник Приватного
підприємства „Лугастарт” ОСОБА_2 при створенні та реєстрації підприємства не
мав наміру здійснювати підприємницьку діяльність і не здійснював її.

З огляду на вищенаведені норми статті
72 КАС України, колегія суддів не приймає посилання позивача на постанову
Луганського апеляційного господарського суду від 23 січня 2006 року та погоджує
висновок суду першої інстанції щодо відсутності наведеним судовим рішенням
встановлення обставини вчинення другим відповідачем господарських зобов'язань з
метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Колегія суддів дійшла висновку, що самі
по собі спірні господарські зобов'язання не є такими, що суперечать інтересам
держави та суспільства.

Колегія суддів вважає, що позивачем умисел жодної із сторін, спрямований на
досягнення мети, що суперечить інтересам держави та суспільства, при вчиненні спірних господарських зобов`язань, не
доведений ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час
апеляційного розгляду справи.

Крім цього, колегія суддів зазначає,
що оскільки санкції, передбачені частиною 1 статті 208 Господарського кодексу
України, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за
порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є
цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими як такі, що
відповіадають визначенню частини 1 статті 238 Господарського кодексу України.
Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених
статтею 250 Господарького кодексу України.

На підставі викладеного, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції надана правильна правова оцінка спірним
правовідносинам та постанова прийнята з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184,
195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Антрацитівської
об'єднаної державної податкової інспекції Луганської області на постанову
господарського суду Луганської області від 6 квітня 2007 року у справі №
8/83пд-ад - залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Луганської
області від 6 квітня 2007 року у справі № 8/83пд-ад за позовом Антрацитівської
об'єднаної державної податкової інспекції Луганської області до Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 та Приватного підприємства
„Лугастарт” про визнання недійсним господарського зобов'язання - залишити без
змін.

Вступна та резолютивна частини ухвали
постановлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 19 червня
2007 року. Ухвала у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 19 червня 2007
року.

Ухвала суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий:
Р.Ф. Ханова

Судді:
Г.А. Колеснік

І.В. Сіваченко

З
оригіналом згідно:

Суддя
Р.Ф. Ханова