Справа № К-3905/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі суддів:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Штульмана І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Алуштинського міського суду від 24 січня 2005 року та ухвалу апеляційного суду
АР Крим від 25 червня 2005 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії
посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Алуштинського міського
управління юстиції, -

встановила:

В січні 2005 року ОСОБА_1.
звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій вказувала, що
рішенням суду з неї на користь гр. ОСОБА_2. було стягнуто 1000 грн. моральної
шкоди. 19.11.2004 року постановою державного виконавця накладено арешт на
квартиру №АДРЕСА_1 в м. Алушта, що належить їй на праві власності та телевізор "LG",
належний іншій особі.

Посилаючись на порушення Закону
України "Про виконавче провадження" ОСОБА_1. зазначала, що державними
виконавцями не було надано для ознайомлення постанову про відкриття виконавчого
провадження, її було позбавлено можливості вказати майно чи предмети, на які
слід звернути стягнення в першу чергу.

24.11.2004 року вказані дії
заявницею були оскаржені до начальника ВДВС, проте відповіді вона не отримала.

Посилаючись на вказані обставини,
ОСОБА_1. просила суд визнати неправомірними дії посадових осіб ВДВС
Алуштинського міського управління юстиції, зобов'язавши останніх зняти арешт з
описаного майна.

Рішенням Алуштинського міського
суду від 24 січня 2005 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду АР
Крим від 25 червня 2005 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1. було відмовлено.

Не погоджуючись із постановленими
по справі судовими рішеннями, ОСОБА_1. звернулася до Верховного Суду України з
касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК України 1963 року, в якій,
посилаючись на порушення норм матеріального права, просила зазначені судові
рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд.

Листом Верховного Суду України від
25.11.2005 р. на підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України зазначену касаційну скаргу було передано
до Вищого адміністративного суду України для вирішення в порядку касаційного
провадження.

Перевіривши рішення судів першої й
апеляційної інстанцій в межах доводів касаційної скарги на відповідність нормам
матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановлено судами першої й
апеляційної інстанцій, 02.07.2004 р. за виконавчим листом №2-1416/2004 від
07.05.2004 р., виданим Алуштинським міським судом, державним виконавцем ВДВС
Алуштинського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження, копію якої за №45/78-2 від 02.07.2004 р. було
направлено боржниці.

Після перевірки наявності у боржниці
майна у вигляді внесків у банківських і кредитних установах, транспортних
засобів, нерухомості державним виконавцем за відсутністю іншого майна
19.11.2004 р. було здійснено опис і арешт однокімнатної квартири №АДРЕСА_1 в м.
Алушті та телевізора "LG" орієнтовною вартістю 300 грн.

Судами встановлено, що опис майна
здійснювався в присутності ОСОБА_1. Будь-яких відомостей про бажання боржниці
вказати майно, на яке слід звернути стягнення в першу чергу, в матеріалах
справи не міститься.

За таких обставин, висновок судів
про правомірність дій суб'єкта оскарження щодо вжиття заходів до забезпечення
збереження наявного у боржниці майна слід визнати обґрунтованим, оскільки тим
не виявлено іншого майна співрозмірного по вартості сумі стягнення за
виконавчим документом.

Щодо посилань скаржниці на
неправомірне включення до акту опису телевізора, який належить іншій особі, то
судом апеляційної інстанції вірно зазначено про те, що з урахуванням положень
ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає,
що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржнику, може звернутися
до суду з позовом про визнання права на майно та звільнення його з-під арешту.
Такі вимоги в порядку ст. 137 ЦПК України 1963 року ніким не заявлялись.

Доводи ОСОБА_1. про неправомірність
висновків суду першої інстанції стосовно пропуску нею строку звернення до суду
з заявою в порядку глави 31-Г ЦПК України 1963 року слід визнати
безпідставними, оскільки апеляційною інстанцією цей строк було поновлено.

Таким чином, з'ясувавши в достатньо
повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи
та давши їм належну правову оцінку, суди
як першої так і апеляційної інстанцій ухвалили рішення, що відповідають вимогам
закону. Висновки судів достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами .

Приведені в касаційній скарзі
доводи зазначені висновки судів не спростовують, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду.

Відповідно до ст. 86 КАС України,
виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись
законом.

При вирішенні справи судами
правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм процесуального
права, які б призвели до неправильного вирішення справи , колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст. 224 КАС
України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а
судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд не допустив порушень норм
матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

З урахуванням наведеного та
керуючись ст.ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити
без задоволення, а рішення Алуштинського міського суду від 24 січня 2005 року
та ухвалу апеляційного суду АР Крим від 25 червня 2005 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання і
оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: