Справа № К-16786/06
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2007-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2007

№ К-16786/06

Вищий адміністративний суд України у складі колегії
суддів:

Карася О.В. (головуючого),

Брайка А.І., Голубєвої Г.К., Рибченка А.О., Федорова М.О.

при секретарі: Міненко О.М.

за участі представників відповідача: Коваль В.В., Горбик
Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну
скаргу
Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками
податків у м. Дніпропетровську на рішення Господарського суду Дніпропетровської
області від 13.09.2005 та постанову Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 05.01.2006 по справі № 17/181

за позовом Акціонерного
комерційного банку “Імексбанк” в особі філії АКБ “Імексбанк” у м.
Дніпропетровську

до Спеціалізованої
державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.
Дніпропетровську

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позовні вимоги про визнання недійсним
податкового повідомлення рішення від 08.06.2005 № /015261, яким
визначена сума податкового зобов'язання позивача на суму 40 624,95 грн.(у т. ч.
27 083,30 грн. штрафні санкції), що складено за результатами проведеної планової
документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного
законодавства філіалом Акціонерного комерційного банку «Імексбанк» у м.
Дніпропетровську за період з 01.10.2003 по 31.03.2005 на підставі Акту від
03.06.2005 № 29-13-33-25/26238041.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області
від 13.09.2005 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції в
обґрунтування свого рішення послався на те, що "...відповідачем не надано
доказів здійснення реалізації предмету застави, позивач не є податковим агентом
у розумінні ст. 12 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», і може
бути ним лише за умов здійснення продажу об'єкту рухомого майна. А тому
твердження відповідача про фактичне здійснення реалізації предмету застави з
посиланням на ст.ст. 19, 25 Закону України «Про заставу» і ст. 589 ЦК України
на думку суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи і
чинному законодавству, оскільки зазначені норми матеріального права і договір
застави передбачають лише право позивача звернути стягнення на предмет застави
шляхом його реалізації, але не свідчать про автоматичну продаж такого предмету
застави.

З тих же підстав суд першої інстанції вважає
необґрунтованими посилання СДПІ на пп. 7.9.5 п. 7.9 ст. 7 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», оскільки за умовами договору застави
передбачена лише можливість такого відчуження (п. 2.12 договору застави).
Посилання СДПІ на умови договору позики, на думку суду, взагалі не відноситься
до спірних правовідносин, тому що між позивачем і фізичною особою ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір, а не договір позики. Таким чином, судом
зроблено висновок, що позивач правомірно не нарахував податок на доход фізичної
особи, так як до продажу об'єкту рухомого майна він не є податковим агентом у
розумінні ст. 12 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського
суду від 05.01.2006 по справі № 17/181 - рішення суду першої інстанції змінено,
позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним податкове
повідомлення-рішення від 08.06.2005 № /015261 у частині податкового
зобов'язання в сумі 13 516,95 грн. і штрафні санкції в сумі 27 033,90 грн. В
частині визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 08.06.2005 №
/015261 за податковим зобов'язанням в сумі 24,69 грн. п і штрафних
санкцій на суму 49,38 грн. в позові відмовлено. Стягнуто з відповідача на
користь позивача судові витрати.

Із обґрунтуванням суду першої інстанції суд апеляційної
інстанції погодився частково і зазначив, що СДПІ не враховано, що відповідно до
Закону України від 02.10.1992 № 2654 «Про заставу», зі змінами та доповненнями,
заставою може бути забезпечена будь-яка майбутня вимога, що не суперечить
законодавству України, зокрема така, що випливає з договору кредиту і тому
право звернення стягнення на предмет застави виникає внаслідок неналежного
виконання забезпеченого заставою зобов'язання

Також пославшись на п. 7 ст. 3 та п. 5 ст. 18 Закону
України від 21.04.1999 № 606 «Про виконавче провадження», суд зазначив, що
виконавчий напис не є документом, який підтверджує реалізацію предмету застави.

Пославшись на визначенням поняття - доход фізичної особи,
яке прописано в Законі України «Про податок з доходів фізичних осіб» суд
апеляційної інстанції наголосив, що для здійснення купівлі - продажу предмету
застави за договором № НОМЕР_1, встановлений особливий порядок відчуження та
переходу права власності на предмет застави до потенційного покупця, а саме,
державна реєстрація (обов'язково) та нотаріальне посвідчення. З урахуванням
викладеного - вимоги позивача в частині визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення від 08.06.2005 № /015261 за податковим
зобов'язанням у сумі 13 516,95 грн. і штрафні санкції в сумі 27 033,90 грн.
судом апеляційної інстанції визнані як обґрунтовані.

Однак вимоги позивача про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення від 08.06.2005 № /015261 за податковим
зобов'язанням у сумі 24,69 грн. і штрафних санкцій на суму 29,38 грн. на думку
суду апеляційної інстанції не підлягають задоволенню, оскільки мало місце
неправильне застосування ставки податку, встановленої ст. 7 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб», і недоплата позивачем по одержаним послугам
нотаріусів податку в сумі 24,69 грн.

Не погоджуючись з зазначеними судовими рішеннями, Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з
великими платниками податків у м. Дніпропетровську (далі - СДПІ) подала
касаційну на зазначені судові рішення.

Касаційна скарга СДПІ обґрунтована тим, що судові рішення
прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: ст. 7.
п. 12.1 ст. 12 Закону України від 22.05.2003 № 889 «Про податок з доходів
фізичних осіб» та пп. 7.9.5 п. 7.9 ст. 7 Закону України від 28.12.1994 № 334
«Про оподаткування прибутку підприємств».

А тому, зазначивши фактичні обставини справи, скаржник
зазначає, що відповідно до пп. 7.9.5 п. 7.9 ст. 7 Закону № 334, в даному
випадку об'єкт застави відчужується у власність заставодержателя у рахунок
погашення боргових зобов'язань та витрат на вчинення виконавчого напису та на
витрати за рекламне оголошення щодо продажу предмету застави - за визначеною
заставодержателем "справедливою ціною".

Відповідно на думку скаржника із сум одержаних від цього
продажу коштів (включаючи основну суму наданої платнику податку застави) згідно
з п.1.15 ст. 1 та п.12.1 ст. 12 Закону № 889 суб'єкт господарювання має
нарахувати отримати та перерахувати до бюджету податок з доходів фізичних осіб
у порядку, визначеному ст. 8 Закону, та за ставкою, зазначеною в п.7.1 ст. 7
Закону і направити податковому органу звітність за формою № 1ДФ.

І тому враховуючи зазначене, СДПІ просить скасувати
судові рішення в частині визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Позивач надав заперечення на касаційну скаргу, в якому
зазначив, що помилковість міркувань скаржника спростовується тим, що згідно
діючого Статуту АКБ "ІМЕКСБАНК" рішення про придбання майна, його
відчуження приймається акціонерами, від імені яких діє Спостережна рада банку.
За станом на 01.11.2006 Спостережна рада банку не приймала рішення щодо набуття
права власності на предмет застави на зернозбиральний комбайн ДЖОН ДІР на суму
103 976,58 грн. А на балансі Філії АКБ "ІМЕКСБАНК" у м. Дніпропетровськ
було відображене не оприбуткування Предмету застави за Договором застави
№НОМЕР_1 в зв'язку з прийняттям його у власність, а перенесення з одних статей
балансу філії на інші статті балансу оприбуткування до балансу філії:
"простроченої заборгованості за кредитом ОСОБА_1.." (меморіальний
ордер №10), "...сумнівної
заборгованості за нарахованими доходами за кредитною угодою 2712/7 від
27.12.2002...." (меморіальний ордер № 11), "...витрат на вчинення виконавчого
напису приватним нотаріусом ОСОБА_2 від 12.07.2004" та "витрат на
рекламне оголошення...". Копії вказаних ордерів було надано до матеріалів
справи.

Позивач також в обґрунтування своєї позиції зазначив ст.
ст. 334, 346 Цивільного кодексу України, де вказані підстави та момент набуття
права власності, підстави припинення права власності. І тому пославшись на ст.
589 ЦК України, ст.ст. 19, 20, 25 Закону України «Про заставу», п. 2.12
договору застави № НОМЕР_1 від 27.12.2002, позивач зазначив, що у зв'язку з
невиконанням Позичальником забезпечених заставою зобов'язань, Філією АКБ
"ІМЕКСБАНК" у м. Дніпропетровськ було реалізоване право звернення
стягнення на предмет застави шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом
01.07.2004, та просить судові рішення залишити без змін, скаргу без задоволення.

Перевіривши правильність застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної
оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, пояснення представників
відповідача, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Визнаючи недійсним податкового повідомлення рішення від 08.06.2005
№ /015261 суд апеляційної інстанції пославсь на ст. 1054 ЦК України,
яка встановлює, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові
кошти особі, яка звернулася за кредитом, у розмірі та на умовах, встановлених
договором, а вказана особа зобов'язується повернути кредит та сплатити
відсотки. Тобто отриманий Позичальником кредит є грошовою сумою, яка підлягає
поверненню банку, і не може розглядатися як доход фізичної особи, яка одержала
такий кредит. По позиковим операціям банк, як кредитор не є податковим агентом,
оскільки в даному випадку він не може виконувати обов'язок щодо нарахування,
утримання та перерахування податку до бюджету від імені та за рахунок платника
податку, тому що під час видачі кредиту він (кредит) не є доходом Позичальника.
А у разі звернення стягнення на предмет застави для задоволення вимог
Заставодержателя та його примусової реалізації у встановленому законодавством
порядку кошти отримані від реалізації предмету застави направляються на
погашення заборгованості забезпеченої цим предметом застави заборгованості
позичальника (заставодавця) перед кредитором.

В силу ст. 591 Цивільного кодексу України та ч. 7 ст. 20, ст. 21
Закону України «Про заставу» реалізація заставленого майна, на яке звернено
стягнення, здійснюється державними виконавцями на підставі виконавчого листа
суду, або наказу господарського суду або виконавчого напису нотаріусу та
спеціалізованими організаціями у встановленому порядку - Закон України «Про
виконавче провадження», Інструкція про порядок проведення виконавчих дій,
затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 за № 74/5,
Порядок реалізації арештованого майна, затверджений Наказом Міністерства
юстиції України від 15.07.1999 № 42/5, якщо інше не передбачено законом чи
договором.

Таким чином керуючись наведеними нормами законів,
необхідно зазначити, що правомірною думкою судів є те, що якщо відбувається
реалізація предмету застави, то за рахунок коштів від реалізації
задовольняються вимоги Кредитора.

В силу п. 7 ст. 3 та п. 5 ст. 18 Закону України від
21.04.1999 № 606 «Про виконавче провадження»зі змінами та доповненнями, -
виконавчі написи нотаріусів, як виконавчий документ, і процедура звернення
стягнення на заставлене майно за ним, зокрема реалізація заставленого майна
здійснюється Державною виконавчою службою у встановленому чинним законодавством
порядку. Виходячи з викладеного, виконавчий напис в жодному випадку не є документом,
що підтверджує перехід права власності на предмет застави до позивача. І
виконавчий напис не є документом, який підтверджує реалізацію предмету застави,
оскільки у виконавчому написі є вказівка щодо реалізації заставленого майна, та
за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, задоволення забезпечених
заставою наявних вимог позивача.

Тобто виконавчий напис нотаріуса не являється документом,
який підтверджує реалізацію (відчуження) предмета застави, не є документом,
який підтверджує факт, що "задоволено вимоги АКБ
"ІМЕКСБАНК"" у сумі 103 976,58 грн., не є документом, який
підтверджує перехід права власності на предмет застави до Позивача, а тому
порушень зазначених норм Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» -
немає.

Відповідно, спростовуючи викладені Скаржником міркування,
необхідно погодитись із судовими інстанціями, що облік (перебування) майна на
балансі не є безспірною підставою підтвердження права власності на таке майно,
оскільки баланс є тільки формою бухгалтерського обліку, визначення складу і
вартості майна та обсягу фінансових зобов'язань на конкретну дату

З тих же підстав суди підставно послались на пп. 7.9.5 п.
7.9 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», оскільки за
умовами договору застави передбачена лише можливість такого відчуження (п. 2.12
договору застави), тому що між позивачем і фізичною особою ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір, а не договір позики. Таким чином, позивач
правомірно не нарахував податок на доход фізичної особи, так як до продажу
об'єкту рухомого майна він не є податковим агентом у розумінні ст. 12 Закону
України «Про податок з доходів фізичних осіб», так як для здійснення
купівлі-продажу Предмету застави за Договором застави №НОМЕР_1 від 27.12.2002,
встановлений особливий порядок відчуження та переходу права власності на
Предмет застави до потенційного покупця, зокрема Державна реєстрація
(обов'язкове) та нотаріальне посвідчення (за домовленістю сторін).
Обов'язковість вказаних умов передбачена нормами ст. ст. 209, 210 Цивільного
кодексу України, ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» та Правилами
державної реєстрації та обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних
сільськогосподарських, дорожньо будівельних і меліоративних машин,
сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затверджених наказом
Міністерства аграрної політики України від 11.06.2004 № 221.

Відповідно аналізуючи наведені норми Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб», Закону України «Про оподаткування прибутку
підприємств», Закону України «Про заставу» та Закону України «Про виконавче
провадження», які спростовують доводи касаційної скарги стосовно неправильного застосування судами
попередніх інстанцій норм матеріального права, встановлено, що суди першої та
другої інстанцій правильно дослідили обставини справи, а суд апеляційної
інстанції виніс ухвалу з дотриманням норм матеріального і процесуального права,
яка не підлягає скасуванню.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст. ст. 160, 220,
221, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську
залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського
суду від 05.01.2006 по справі № 17/181 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними
ст. ст. 237-239 КАС України.

Головуючий О.В.
Карась

Судді А.І.
Брайко

Г.К.
Голубєва

А.О.
Рибченко

М.О.
Федоров