Справа № 22-а-1553/07
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2007-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий по 1-й інстанції: Козулін В.М.
Справа №
22-а-1553/07 Рівненський міський суд Рівненської області
№ 21
№
Доповідач: Олендер І.Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

03
вересня 2007 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду

в складі:

головуючого-судді Олендера І.Я.,

суддів Кушнерика
М.П.,

Пліша М.А.,

при секретарі Поворознику Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 28
грудня 2006 року в справі № 2-а-888/06 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету
Рівненської міської Ради про стягнення грошової компенсації за невикористане
санаторно-курортне лікування, -

в с т а н о в и л
а :

28 грудня 2006 року Рівненьким
міським судом Рівненської області прийнято постанову по справі № 2-а-888/06 за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління
праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської
Ради про стягнення грошової компенсації за невикористане санаторно-курортне
лікування, якою в задоволенні позову було відмовлено. Прийняту постанову суд
першої інстанції мотивував тим, що законодавством передбачена компенсація
учасникам війни лише за самостійне санаторно-курортне лікування, яке позивачем
не здійснювалось, а оскільки позивачем вимога про зобов'язання надати путівки
на таке лікування за період, в який вони не були надані, не ставиться, то
підстав для стягнення такої грошової компенсації на користь позивача немає.

Вказану
постанову суду в апеляційному порядку оскаржив позивач - ОСОБА_1., який в поданій апеляційній скарзі
покликається на те, що оскаржувана постанова суду першої інстанції винесена з
порушенням матеріального права, без повного з'ясування обставин, які мають
значення для справи, в зв'язку з чим просить постанову скасувати та справу
направити на новий розгляд в суд першої інстанції.

Як на
доводи в своїй апеляційній скарзі позивач покликається на те, що протягом 12-ти
років відповідач забезпечив його путівками на санаторно-курортне лікування
всього два рази. Згідно чинного законодавства, якщо особа з вини органу
виконавчої влади не одержала путівки, то особа має право на грошову компенсацію
за таку без обмеження будь-яким строком, незалежно від наявності медичного
висновку про необхідність лікування. Суд при прийняті постанови керувався не
законом та відповідною постановою КМ України, а відомчою інструкцією, що
вплинуло на правильність прийнятої постанови.

Сторони в судове засідання не явились, хоча належним
чином були повідомлені про час, місце та дату апеляційного розгляду, тому на
підставі ч.4 ст. 196 КАС України, такий проведено у їх відсутності.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної
скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Розглядаючи
спір та приймаючи постанову про відмову в задоволені позову, суд першої
інстанції підставно і обґрунтовано виходив із вимог ст. 14 Закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, вимог Порядку виплати
грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям
громадян, затвердженого ПКМУ від 17.06.2004 року № 785, Порядку надання і
розмірів грошових компенсацій вартості санаторно-курортного лікування деяким
категоріям громадян, затвердженого ПКМУ від 03.04.1995 р. № 236 з наступними
змінами та Інструкції про порядок обліку, зберігання, розподілу та видачі
путівок до санаторно-курортних та інших лікувально-оздоровчих установ,
затвердженої наказом Мінпраці та соцполітики України від 25.12.1997 року № 42,
зареєстрованої в Мінюсті України 24.02.1998 р. за № 135/2575, та на підставі
досліджених доказів прийшов до вірного висновку про безпідставність вимог
позивача.

При
цьому суд першої інстанції правильно встановив, що позивач як учасник війни
став на чергу серед учасників війни для забезпечення путівкою на
санаторно-курортне лікування хвороб системи кровообігу ІНФОРМАЦІЯ_1, черга
НОМЕР_1, яка на момент постановки налічувала 904 особи, та що відповідач
відповідно до отриманих путівок з дотриманням встановлених законодавством вимог
щодо черговості, періодичності та наявності путівок, забезпечив його такими
18.06.2003 року та 16.02.2005 року, та станом на час розгляду справи відповідно
до поданих 25.03.2005 року документів позивач зареєстрований для забезпечення
путівкою на санаторно-курортне лікування право на отримання якої набув в 2007
році з врахуванням міри надходження таких до відповідача.

Суд
дійшов правильного висновку, що оскільки позивачем не представлено документів,
які підтверджували б оплату вартості самостійного санаторно-курортного
лікування за період з часу постановлення на чергу до забезпечення такою
путівкою в 2003 році, то з огляду на вимоги ч.1 ст. 14 Закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та у відповідності до
Порядку виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування
деяким категоріям громадян, затвердженого ПКМУ від 17.06.2004 року № 785, яким
визначено, що компенсація виплачується інвалідам ВВВ за бажанням особи один раз
на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплати
грошової компенсації, якщо ці особи протягом двох років не одержували
безоплатних путівок, у розмірі вартості самостійно-курортного лікування, але не
більше ніж середня вартість санаторно-курортної путівки, - відсутні підстави
для виплати йому грошової компенсації за невикористане санаторно-курортне
лікування, тому дії відповідача в цій частині були правомірними.

Правильним
є висновок суду про те, що позивачем не ставилась вимога про надання путівок на
санаторно-курортне лікування за період, в який вони не були надані.

За таких обставин суд першої
інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач правомірно відмовив
позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористані путівки на санаторно-курортне
лікування як учаснику війни.

Постанова
суду ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах,
відповідає вимогам ст.ст. 10, 11, 71, 138, 143, 159, 161-163 КАС України, ст.
14 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту”, вимог Порядку виплати грошової компенсації вартості
санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затвердженого ПКМУ
від 17.06.2004 року № 785, Порядку надання і розмірів грошових компенсацій
вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян,
затвердженого ПКМУ від 03.04.1995 р. № 236 з наступними змінами та Інструкції
про порядок обліку, зберігання, розподілу та видачі путівок до
санаторно-курортних та інших лікувально-оздоровчих установ, затвердженої
наказом Мінпраці та соцполітики України від 25.12.1997 року № 42,
зареєстрованої в Мінюсті України 24.02.1998 р. за № 135/2575, доводи
апеляційної скарги її не спростовують, тому підстав для скасування постанови
суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205,
206 КАС України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Рівненського міського суду Рівненської
області від 28 грудня 2006 року в справі № 2-а-888/06 за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення
виконавчого комітету Рівненської міської Ради про стягнення грошової
компенсації за невикористане санаторно-курортне лікування - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення.

На ухвалу апеляційного суду може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця після проголошення.

Головуючий суддя : І.Я.Олендер

Судді:
М.П.Кушнерик

М.А.Пліш