Справа № К-5567/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
квітня 2007 року м. Київ
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :
суддів : Бутенка В.І.
провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд
адміністративної справи за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника археологічної
інспекції управління культури Черкаської обласної державної адміністрації, -
У жовтні 2003 року ОСОБА_1. звернувся до суду із вказаною скаргою.
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він є власником будинку,
розташованого за адресою у АДРЕСА_1. На
початку 2002 року ОСОБА_1. звернувся до Черкаської міської ради із заявою про
приватизацію присадибної земельної ділянки під вказаним житловим будинком.
Проект відведення земельної ділянки було погоджено у встановленому
законодавством порядку.
Однак начальником археологічної інспекції управління культури Черкаської
міської ради було складено висновок № НОМЕР_1 від 29.09.2003 року, згідно якого
вказана земельна ділянка визнана такою, що перебуває під об'єктами історико-культурного
призначення, а відтак не підлягає приватизації.
Скаржник вважав цей висновок таким, що не відповідає вимогам закону та
порушує його права і законні інтереси, оскільки згідно ст.54 ЗК України землі
історико-культурного призначення можуть знаходитись як у державній, так і у
приватній власності, Черкаською міською радою не приймалося рішень про
віднесення зазначеної земельної ділянки до земель-культурного призначення, крім
того, вказував на те, що ст. 118 ЗК України при розробці проекту відведення
земельної ділянки для її приватизації не вимагається погодження проекту з
органом охорони культурної спадщини.
Враховуючи викладене, просив визнати неправомірними дії начальника
археологічної інспекції управління культури Черкаської обласної державної
адміністрації щодо складання висновку № НОМЕР_1 від 29.09.2003 року, згідно з
яким скаржника було позбавлено можливості приватизувати земельну ділянку під
житловим будинком по АДРЕСА_1.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2003 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 08 січня
2004 року, скаргу задоволено, дії начальника археологічної інспекції управління
культури Черкаської обласної державної адміністрації по складанню висновку №
НОМЕР_1 від 29.09.2003 року визнано неправомірними та зобов'язано суб'єкта
оскарження усунути порушення прав ОСОБА_1. на приватизацію вказаної земельної
ділянки.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, начальник археологічної
інспекції управління культури Черкаської обласної державної адміністрації
ОСОБА_2. подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати.

При цьому в скарзі він посилається на порушення судами норм матеріального і
процесуального права.

Скаржник ОСОБА_1. у наданих поясненнях на касаційну скаргу вважає доводи
суб'єкта оскарження безпідставними, а судові рішення законними і
обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судом як першої, так і апеляційної інстанції повно і всебічно встановлено
фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і
процесуального права.

При розгляді справи суди дійшли вірного висновку про відсутність доказів
належності спірної земельної ділянки до об'єктів, що мають особливу цінність,
та внесення їх на підставі затвердженого Верховною Радою України переліку до
реєстру пам'яток, які не підлягають приватизації, як то передбачено ст.ст. 17,
18 Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Також судами було встановлено, що інформація про земельну ділянку, як про
територію пам'ятки культурної спадщини чи охоронювану археологічну територію,
до державного земельного кадастру не внесена і межі земель історико-культурного
призначення не визначені.

На підставі викладеного судом першої інстанції зроблено висновок про
порушення суб'єктом оскарження прав і інтересів скаржника та прийнято рішення
про задоволення вимог скарги ОСОБА_1., з чим погодився і суд апеляційної
інстанції.

При цьому суди виходили з того, що відповідно до ст. 19 ЗК України, землі
України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого
призначення.

Статтею 20 ЗК України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і
затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів
природоохоронного та історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян
або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у
порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.ст. 53,54 ЗК України, до земель історико-культурного
призначення належать землі, на яких розташовані:

а) історико-культурні заповідники, музеї-заповідники, меморіальні парки,
меморіальні (цивільні та військові) кладовища, могили, історичні або
меморіальні садиби, будинки, споруди і пам'ятні місця, пов'язані з історичними
подіями;

б) городища, кургани, давні поховання, пам'ятні скульптури та мегаліти,
наскальні зображення, поля давніх битв, залишки фортець, військових таборів,
поселень і стоянок, ділянки історичного культурного шару укріплень, виробництв,
каналів, шляхів;

в) архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі,
залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів,
споруди цивільної, промислової, військової, культової архітектури, народного
зодчества, садово-паркові комплекси, фонова забудова.

Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній,
комунальній та приватній власності.
Навколо історико-культурних заповідників, меморіальних парків, давніх
поховань, архітектурних ансамблів і комплексів встановлюються охоронні зони з
забороною діяльності, яка шкідливо впливає або може вплинути на додержання
режиму використання цих земель. Порядок
використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

За Законом України "Про охорону культурної спадщини" об'єктом
культурної спадщини є - місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні
частини, пов'язані з ними території чи водні об'єкти, інші природні, природно-антропогенні
або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до
нашого часу цінність з антропологічного, археологічного, естетичного,
етнографічного, історичного, мистецького, наукового чи художнього погляду і
зберегли свою автентичність; до пам'яток віднесено об'єкти культурної спадщини
національного або місцевого значення, які занесено до Державного реєстру
нерухомих пам'яток України.

Відповідно до ч.2 ст.2 згаданого Закону археологічним об'єктом є -
городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових
таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та
споруди, мегаліти, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару,
поля давніх битв, рештки життєдіяльності людини, що містяться під водою.

Цим же Законом у статті 17 визначено, що пам'ятка, крім пам'ятки
археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності.
Суб'єкти права власності на пам'ятку визначаються згідно із законом.

Усі пам'ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою,
включаючи пов'язані з ними рухомі предмети, незалежно від форм власності
території чи водного об'єкта, на яких вони розташовані, є державною
власністю.

У документі, який посвідчує право власності на пам'ятку, обов'язково
вказуються категорія пам'ятки, дата і номер рішення про її державну реєстрацію.

Згідно із ст. 18 Закону України "Про охорону культурної
спадщини", об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками, крім пам'яток,
занесених до Переліку пам'яток, які не підлягають приватизації, можуть бути
відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у
володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за
наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Порядок надання погоджень встановлюється центральним органом виконавчої
влади у сфері охорони культурної спадщини.

Перелік пам'яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною
Радою України.

Як було з'ясовано судами, відповідно до Паспорту на пам'ятку культурної
спадщини у даному випадку археологічною пам'яткою є культурний шар
пізньосередньовічного міста Черкаси.

Між тим, даних щодо віднесення спірної земельної ділянки до категорії
археологічної пам'ятки, у ході судового розгляду не здобуто, як не було
доведено і віднесення цієї земельної ділянки до переліку об'єктів, що не
підлягають приватизації.

Судами також встановлено, що ОСОБА_1. виявив намір приватизувати не
археологічну пам'ятку, а земельну ділянку, під поверхнею якої може знаходитись
така пам'ятка.

Слід також зазначити, що чинним законодавством, і, зокрема, ст.ст. 17, 18,
31, 32, 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини",
приватизація або інше придбання у власність земельних ділянок, в межах яких
розташована археологічна пам'ятка, не заборонена, не може бути приватизована
лише археологічна пам'ятка.

Крім того, виходячи із положень Закону України "Про охорону культурної
спадщини", приватизація земельних ділянок, в межах яких знаходяться
пам'ятки археології, не перешкоджає відповідним органам у здійсненні ними мір
щодо охорони об'єктів історико-культурної спадщини, оскільки законодавством
передбачена можливість заборони власнику земельної ділянки здійснювати
діяльність, яка шкідливо впливає або може вплинути на зазначений об'єкт, а
також встановлено обов'язок власника чи землекористувача не перешкоджати у
проведення археологічних розвідок, розкопок на такій ділянці, забезпечити збереженість виявлених об'єктів
культурної спадщини та передачу рухомих предметів відповідним органам, тощо.

За таких обставин судами обґрунтовано визнано вимоги скаржника такими, що
підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судами прийняті законні і
обґрунтовані рішення, під час розгляду справи порушень норм матеріального чи
процесуального права ними допущено не було.

Доводи касаційної скарги зроблених судами висновків не спростовують, а тому
оскаржувані судові рішення повинні залишатися без змін.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 2201, 223, 224, 230 КАС України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу начальника археологічної інспекції управління культури
Черкаської обласної державної адміністрації ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2003 року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 08 січня 2004 року без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Згідно ст.ст. 236, 237 КАС України рішення суду касаційної інстанції може
бути оскаржено до Верховного Суду України лише за винятковими обставинами
протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

С у д д і :