Справа № 22а-23/07
Суддя: Данилюк В.А.
Дата ухвалення: 2007-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 22а-23/07 Головуючий
Категорія 38 Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 р. березня 21 м. Луцьк

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Волинської області в
складі:

головуючого
судді Завидовської О.Г.

суддів Данилюк
В.А., Осіпука В.В.

при секретарі
Тарасюк Ю.А.

з участю
позивача ОСОБА_1

представника
позивача ОСОБА_2

представника
відповідача Степанова В.П. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління
головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Волинській області,
начальника Територіального управління головної державної інспекції на
автомобільному транспорті у Волинській області про скасування окремих рішень за
апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 на постанову Луцького
міськрайонного суду від 27
жовтня 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою
Луцького міськрайонного суду від 27
жовтня 2006 року в
позові ОСОБА_1 до
Територіального управління головної державної інспекції на автомобільному
транспорті, начальника Територіального управління головної державної інспекції
на автомобільному транспорті у Волинській області про скасування окремих рішень
відмовлено.

Не погоджуючись
з постановою суду, представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у
якій вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення
норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому
просить постанову скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому
засіданні представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала,
представник відповідача і відповідач Степанов В.П. апеляційну скаргу не визнає.

Заслухавши
пояснення осіб, що брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція до
задоволення не підлягає з наступних підстав.

2

ОСОБА_1 звернувся в суд
з адміністративним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що начальником
головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Волинській області
було винесено постанову про застосування фінансових санкцій в сумі 1700 грн. до нього
згідно припису про порушення чинного законодавства про автомобільний транспорт.
Вважає, що дані постанова та припис є такими, що не відповідають чинному
законодавству, оскільки відповідно до ст. 60
Закону України "Про автомобільний транспорт" санкції за порушення
законодавства про автомобільний транспорт застосовуються до автомобільного
перевізника - суб'єкта
господарювання. Оскільки він не є суб'єктом підприємницької діяльності, то
застосування до нього санкцій суперечить чинному законодавству, а тому просив
припис щодо усунення порушень законодавства про автомобільний транспорт від 07.06.2006 року та
постанову про застосування щодо нього фінансових санкцій від 07.06.2006 р. скасувати.

При розгляді
справи судом першої інстанції встановлено, що постановою начальника
територіального управління Головної державної Інспекції на автомобільному
транспорті у Волинській області №
100147 від 07.06.2006
р. до позивача ОСОБА_1
застосовані фінансові санкції в сумі 1700
грн. за порушення законодавства про автомобільний транспорт та винесено
припис щодо усунення порушень вказаного законодавства.

Підставою для
застосування санкцій щодо ОСОБА_1 стали факти, виявлені під час перевірки 30 травня 2006 року дотримання
вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Так, із акту
перевірки та протоколу про виявлення під час перевірки автотранспортного засобу
порушення законодавства слідує, що ОСОБА_1, керуючи автотранспортним засобом
марки "Мерседес-Бенц" державний номер НОМЕР_1, здійснював перевезення пасажирів без ліцензійної картки
і таксометра, хоча автомобіль був облаштований розпізнавальним ліхтарем для
легкового таксі та засобами радіозв'язку.

Відповідно до
ст.39 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільні
перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які
уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері
безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські
перевезення.

Як вбачається із
копії довіреності, що є у матеріалах справи, позивач ОСОБА_1 володіє
транспортним засобом, на якому здійснював перевезення пасажирів, на підставі
довіреності від 14.05.2006
року, а отже він не є власником даного транспортного засобу.

Однак даний факт
не може бути беззаперечним доказом того, що він є лише водієм автомобільного
перевізника, як стверджує апелянт, оскільки як водій він згідно ст.39 Закону
України "Про автомобільний транспорт" в даній ситуації зобов'язаний
був пред'явити ліцензійну картку, дорожній лист або інші документи, передбачені
законодавством, чого позивач не-зробив.

Виходячи із
змісту статей 1, 29, 60 Закону
України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за порушення
законодавства про автомобільний транспорт передбачена для автомобільних
перевізників, визначення яким дано у

3

ст. 1 вказаного закону, тобто до фізичних або юридичних осіб,
які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів
чи /та/ вантажів транспортними засобами.

Враховуючи, що
позивач ОСОБА_1 здійснював
автомобільні перевезення пасажирів без відповідного дозволу, а будь-яких
доказів того, що він є водієм автомобільного перевізника він не надав, то суд
першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем правомірно
застосовані фінансові санкції та припис, а тому відмовив у задоволенні позовних
вимог.

Доводи
апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду.

Постанова
ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для
її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.
198, 200, 206 КАС
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного
суду від 27 жовтня 2006 року у даній
справі залишити без змін.

Ухвала може бути
оскаржена до Вищого адміністративного суду України на протязі одного місяця
після проголошення і набирає законної сили після її проголошення.