Справа № К-1504/06
Суддя: Панченко О.Н.
Дата ухвалення: 2007-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

14 червня 2007 року м. Київ

Суддя Вищого адміністративного суду України Панченко
О.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду
Чернівецької області від 06 травня 2005 року у справі за позовом заступника прокурора Чернівецької області в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 до виконавчого комітету Васловівської
сільської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання недійсними рішень виконавчого комітету Васловівської сільської
ради НОМЕР_1 та НОМЕР_2 про оформлення права приватної власності на житловий
будинок, визнання недійсним свідоцтва про
право власності на 56/100 будинковолодіння та про визнання права власності на будинковолодіння,
стягнення коштів, витрачених на будівництво житлового будинку, -

встановив:

В жовтні 2004 року
заступник прокурора Чернівецької області звернувся до суду із зазначеним
позовом в обґрунтування якого посилався на те, що ухвалою Заставнівського
районного суду Чернівецької області від 08.10.2002 р. затверджено мирову угоду,
укладену між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, згідно якої ОСОБА_4 передано у власність
56/100, а ОСОБА_5 - 44/100 ідеальних часток будинковолодіння, що розташоване в
АДРЕСА_1. 20.11.2003 р. та 18.12.2003 р. виконком Васловівської сільської ради
прийняв рішення про оформлення права власності на частину спірного будинку на
відповідачів та про видачу свідоцтва про право приватної власності,
оскільки будівництво житлового будинку
на виділеній ОСОБА_5 земельній ділянці, проводилося як за кошти ОСОБА_4 й
ОСОБА_5, так і за кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Пізніше представник
прокуратури, з урахуванням тієї обставини, що ухвала Заставнівського районного
суду від 8.10.2002 р. про затвердження мирової угоди між відповідачами набрала
законної сили та пропущені строки на її оскарження на підставі ст.1166 ЦК
України змінив свої позовні вимоги, і просив стягнути відповідно до відсотків
права власності на нерухоме майно кошти, які позивачі витратили на будівництво
спірного будинковолодіння, саме - з ОСОБА_4 - 10 718,12 грн., з ОСОБА_5 - 8
421, 38 грн.

Рішенням Заставнінського районного суду Чернівецької області від
18 лютого 2005 року в
задоволенні позовних вимог заступника прокурора Чернівецької області в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_2 щодо
повернення витрат на будівництво житлового будинку відмовлено за
безпідставністю. В решті позовних вимог провадження по справі закрито.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 06
травня 2005 року задоволено апеляційне подання Відділу представництва інтересів
громадян і держави в судах прокуратури Чернівецької області та скасовано
рішення суду першої інстанції, а справу направлено на новий розгляд до того ж
суду.

Не погоджуючись із ухвалою суду апеляційної інстанції,
ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України з касаційною скаргою в порядку
визначеному ЦПК України 1963 року, в якій, посилаючись на порушення норм
процесуального права, просила вказане судове рішення скасувати та залишити в
силі рішення Заставнінського районного суду від 18 лютого 2005 року.

Листом Верховного Суду України від 07.11.2005 р. на
підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного
судочинства України зазначену касаційну скаргу зі справою було передано до
Вищого адміністративного суду України для вирішення в порядку касаційного
провадження.

У відкритті касаційного адміністративного провадження
заявниці необхідно відмовити з наступних підстав.

У відповідності до ч.2 ст. 4 КАС України, юрисдикція
адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів,
для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Предметом спору у даній справі є захист права приватної
власності на частину житлового будинку та стягнення коштів, витрачених
сторонами на його будівництво.

Тобто між сторонами існує спір про право, який має
приватноправовий характер, що в свою чергу виключає розгляд цієї справи в
порядку адміністративного судочинства.

Слід зазначити, що всі заявлені позовні вимоги об'єктивно
тісно пов'язані між собою і відокремити позовні вимоги щодо цивільно-правових
відносин від вирішення публічно-правового спору на даний час неможливо, а тому вони повинні вирішуватись спільно.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих
повноважень.

Даний спір не є публічно-правовим і не підпадає під визначення справи
адміністративної юрисдикції (адміністративна справа), наведене у п. 1 ч. 1 ст.
3 КАС України і компетенція адміністративних судів, встановлена ст. 17 Кодексу,
на цей спір не поширюється.

Цей позов не є адміністративним, оскільки вимоги позивачів не стосуються
захисту їх прав, свобод та інтересів у сфері
публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади,
які зазначені як відповідачі.

Статтею 1 ЦПК України (в редакції 1963 року), який діяв на час розгляду
справи, було передбачено, що законодавство про цивільне судочинство встановлює
порядок розгляду справ по спорах, що виникають з цивільних, сімейних, трудових
та колгоспних правовідносин, справ, що виникають з адміністративно-правових
відносин, і справ окремого провадження. Справи, що виникають з
адміністративно-правових відносин, і справи окремого провадження розглядаються
за загальними правилами судочинства, крім окремих винятків, встановлених цим
Кодексом та іншими законами України. При цьому пріоритет надається позовному
провадженню, що підтверджується змістом ч.7 ст. 2486 ЦПК України (в
редакції 1963 року), згідно якої суд, встановивши при розгляді скарги наявність
спору про право, який розглядається у порядку позовного провадження, залишає
скаргу без розгляду і роз'яснює заявнику його право на пред'явлення позову на
загальних підставах.

Крім того, у відповідності положеннями пунктів 7, 10 Прикінцевих та
перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до Вищого
адміністративного суду України підлягають передачі нерозглянуті касаційні
скарги за заявами і скаргами у справах, що виникають з адміністративно-правових
відносин, а також заяви у справах щодо відмови органу державної реєстрації
актів цивільного стану внести виправлення в актовий запис цивільного стану
(глави 29-32 і 36 Цивільного процесуального кодексу України 1963 року).

Із касаційної скарги та матеріалів справи встановлено, що за правилами глав
29-32, 36 ЦПК України 1963 року розгляд даної справи в судах не здійснювався,
спір вирішено в порядку позовного провадження, а тому заявлені вимоги у даній
справі і на даний момент не відносяться до компетенції адміністративного суду і
повинні вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.4 ст. 214 КАС України,
суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо
справа не підлягає касаційному розгляду у порядку касаційного провадження.

Зважаючи на викладене, касаційне провадження у Вищому
адміністративному суді України відкритим бути не може, оскільки з метою
дотримання процесуальної форми щодо порядку оскарження судових рішень дана
цивільна справа підлягає перегляду за правилами цивільного процесуального
законодавства відповідним судом касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного та керуючись п.1 ч. 4 ст. 214
КАС України,

ухвалив:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 06
травня 2005 року;

2. Касаційну скаргу зі справою
направити за належністю до Верховного Суду України для вирішення питання про її
прийняття.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її підписання та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених
ст. 237 КАС України.

Суддя Вищого

адміністративного суду України О.І. Панченко