Справа № 22-а-262/07
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2007-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуюча у I інстанції: Машкаринець І.М. Справа № 22-а-262/07
міськрайонний суд Закарпатської області
ряд. стат. звіту № 36
Суддя-доповідач:
ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18
червня 2007 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду
в складі :

судді-доповідача - Олендер І.Я.,

суддів - Багрія
В.М., Обрізка І.М.

при секретарі - Федаш
О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу Міністерства фінансів України на постанову Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 01 березня 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБИ в кількості 13 чол.до Державної судової адміністрації України,
Міністерства фінансів України, Державного казначейства України про стягнення
компенсації за неотримане службове обмундирування, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2007 року ОСОБА_1., ОСОБИ в кількості 13
чол.звернулися до суду з адміністративним позовом про визнання бездіяльності
Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України,
Державного казначейства України неправомірною та стягнення грошової компенсації
за неодержане службове обмундирування.

Оскаржуваною постановою Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 01 березня 2007 року вказаний позов повністю
задоволено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач Міністерство
фінансів України просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти
нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на порушення
норм матеріального та процесуального права. Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що судом не враховано положень бюджетного законодавства
України, суми спірних коштів на користь позивачів стягнуто з Міністерства
фінансів України, хоча до 2002 року розпорядником призначених для судів коштів
було Міністерство юстиції України, а з 2003 року - Державна судова
адміністрація України. Стверджує, що норми ст. 44 Закону України “Про статус
суддів” в частині надання суддям службового обмундирування діють лише з
20.03.2002 р., у зв'язку з чим
позивачі не мають права на спірну компенсацію за період 2000-2002 рр. Крім
того, оскільки Закон України “Про судоустрій України” від 07.02.2002 р. набрав
чинності з 01.01.2003 р., відсутні підстави для здійснення компенсаційних
виплат суддям за невидане службове обмундирування у 2003-2006 рр. Просять
врахувати, що постановою КМ України № 1393 від 04.09.2003 р. “Про норми
забезпечення мантіями та суддівськими нагрудними знаками суддів судів загальної
юрисдикції” постанову КМ України № 177 від 19.03.1994 р. “Про норми
забезпечення службовим обмундируванням
суддів України” визнано такою, що втратила чинність. Аналогічно наказом
Міністерства юстиції України № 19/5 від 13.03.2003 р. визнано таким, що втратив
чинність наказ Міністерства юстиції України № 16/5 від 22.04.1994 р. “Про
затвердження Положення про порядок одержання, обліку, видачі та носіння
службового обмундирування суддів України”. Стверджує, що Міністерство фінансів
України немає відношення до спірних правовідносин.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на
виклик суду не з'явилися і суд відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України розглядає
справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга задоволенню не підлягає.

Задовільняючи позовні вимоги ОСОБА_1.,
ОСОБИ в кількості 13 чол., суд виходив з того, що законодавчо визначені
гарантії незалежності суддів, включаючи, зокрема, заходи їх правового захисту,
матеріального і соціального забезпечення, поширюються на всіх суддів України і
не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Звуження змісту
права суддів на отримання безоплатного службового обмундирування до отримання
судових мантій та нагрудних значків суперечить Конституції та законам України.
Невиплата позивачам належної їм грошової компенсанції пов'язана з неправомірною
бездіяльністю відповідачів, зумовленою безпідставним недофінансуванням ним
спірних витрат.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії
суддів, відповідають дійсним обставинам справи та є правильними.

Відповідно до ч.12 ст. 44 Закону України “Про статус
суддів” в редакції до внесення змін у неї Законом України від 17.02.2000 р.
“Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів”, судді забезпечуються
безплатним службовим обмундируванням за нормами, які визначаються Урядом
України.

Постановою КМ України № 177 від 19.03.1994 р. “Про норми
забезпечення службовим обмундируванням суддів України” затверджено норми
забезпечення суддів таким обмундируванням, а Міністерство фінансів України,
починаючи з 1994 року, зобов'язано забезпечити виділення відповідних бюджетних
асигнувань.

Рішенням Конституційного Суду України №
5-рп від 20.03.2002 р. у справі № 1-15/2002 п.1 ст. 1 Закону України “Про деякі
заходи щодо економії бюджетних коштів” від 17.02.2000 р. про виключення
положення ч.12 ст. 44 Закону України “Про статус суддів” щодо забезпечення
суддів безплатним службовим обмундируванням визнано таким, що не відповідає
вимогам Конституції України, тобто неконституційним, та встановлено, що вимоги
ч.1 ст. 129, ч.1 ст. 130 Конституції України у взаємозв'язку із положеннями
ст.ст. 11, 44 Закону України “Про статус суддів” створюють механізм захищеності
судової влади, який Верховна Рада України повинна враховувати, приймаючи
Державний бюджет України на відповідний фінансовий рік. Зменшення (в тому числі
шляхом зупинення дії окремих нормативних актів) видатків Державного бюджету на
фінансування судів і суддів не забезпечує повного і незалежного здійснення
правосуддя, нормального функціонування судової системи, що може призвести до
зниження довіри громадян до державної влади, загрожувати реалізації
гарантованого Конституцією України права людини і громадянина на судовий
захист.

Цим ж рішенням Конституційний Суд
України роз'яснив, що норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх
соціальний захист, встановлені відповідно ст.ст. 44, 45 Закону України “Про статус
суддів”, не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації, що, в
тому числі, стосується і виключення Законом України “Про деякі заходи щодо
економії бюджетних коштів” першого речення ч.12 ст. 44 Закону України “Про
статус суддів”, яким передбачалося, що судді забезпечуються безплатним
службовим обмундируванням за нормами, які визначаються Урядом України.

Згідно ч. 8 Закону України “Про
судоустрій України”, яка повністю узгоджується із ч.3 ст. 22, ст.ст. 126, 130
Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій
самостійності судів, незалежності та правової захищеності суддів.

Крім того, відповідно до рішенням
Конституційного Суду України № 8-рп/2005 від 11.10.2005 року у справі №
1-21/2005, за змістом ст. 126 Конституції України положення ч.3 ст. 11 Закону
України “Про статус суддів” у взаємозв'язку з ч.8 ст. 14 Закону України “Про
судоустрій України” треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень
незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших
нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі
гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та
матеріального і соціального забезпечення.

Покликання апелянта на постанову КМ України № 1393 від
04.09.2003 р. “Про норми забезпечення мантіями та суддівськими нагрудними
знаками суддів судів загальної юрисдикції” та наказ Міністерства юстиції
України № 19/5 від 13.03.2003 р. як на підставу для відмови у задоволенні вимог
позивачів у справі колегією суддів до уваги не приймається, оскільки вказані
нормативно-правові акти звужують передбачене законом право суддів на безплатне службове обмундирування, а, отже,
посягають на закріплені гарантії їх незалежності як носіїв судової влади в
Україні.

При
вирішенні даного питання колегія сддів також керується конституційним принципом верховенства права, згідно якого Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони
та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і
повинні відповідати їй.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає, що суд першої
інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив
обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Відтак, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів
Львівського апеляційного адміністративного суду, -

у х в а л и
л а :

апеляційну скаргу Міністерства фінансів України залишити
без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської
області від 01 березня 2007 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та
може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
І.Я.Олендер

Судді
В.М.Багрій

І.М.Обрізко