Справа № 22ас-6/2007
Суддя: Морозовський В.І.
Дата ухвалення: 2007-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 22ас -
6 / 2007 Постанову
ухвалено під головуванням
Категорія 39 судді
Доповідач : Морозовський В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 лютого 2007 року місто
Вінниця

Колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у
складі:

головуючого :
Морозовського В.І.,

суддів: Глєбова І.К. і Оніщука В.В.,

при секретарі: Цехмістер О.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за апеляційною скаргою командира військової частини
А2502 на постанову Замостянського районного суду м. Вінниці від 16 жовтня 2006
року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
військової частини А2502 про стягнення грошової надбавки за безперервну
військову службу, -

встановила:

У серпні
2006 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовною заявою, в якій просив визнати незаконними дії відповідача,
пов'язані з виплатою позивачу у заниженому розмірі щомісячної надбавки до
грошового забезпечення за безперервну військову службу, передбаченої Указом
Президента України від 5 травня 2005 року № 389. Також позивач просив
зобов'язати командування військової частини А2502 провести перерахунок цієї
надбавки до розміру 50% щомісячного грошового забезпечення за період з 1 травня
по 30 липня 2003 року та до 70% щомісячного грошового забезпечення за період з
1 серпня 2003 року по час звернен­ня до суду, стягнувши на його користь різницю
між отриманою та фактично виплаченою надбавкою з урахуванням коефіцієнта
індексації грошових доходів.

Постановою
Замостянського районного суду м. Вінниці від 16 жовтня 2006 року позовні вимоги
ОСОБА_1 повністю
задоволено. Крім того, постановлено стягнути з відповідача нa
користь держави судовий збір в сумі 51 грн. Постанову суду в частині
проведення та стягнення доплати вказаної надбавки допущено до негайного
виконання.

В апеляційній
скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом

першої
інстанції норм матеріального і процесуального права, просить постанову суду
скасувати

та
ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1
у задоволенні позову.

У своїх
запереченнях на скаргу ОСОБА_1
доводи відповідача не визнав, вказуючи на їх безпідставність та
суперечність закону, тому просив скаргу відхилити, а постанову суду залишити
без зміни.

В ході судового
розгляду справи апеляційним судом представник позивача ОСОБА_2 вимоги ОСОБА_1 підтримав.

Представник
відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового
розгляду був повідомлений завчасно та належним чином, у зв'язку з чим судовою
колегією у

2

відповідності
до ч.4 ст. 196 КАС
України прийнято рішення про розгляд справи у відсутності зазначеної особи.

Заслухавши суддю
- доповідача, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга
підлягає задоволенню частково, при цьому виходить з таких підстав.

Всупереч
твердженню відповідача, суд дійшов вірного висновку про невідповідність
розпоряджень Міністра оборони України щодо обмеження розмірів надбавки за
безперервну військову службу вимогам ст.ст. 2 і 9 Закону України "Про
соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей",
згідно яких ніхто не має права обмежувати військовослужбовців у правах і
свободах, визначених законодавством України, а держава гарантує матеріальне
забезпечення військовослужбовців у розмірах, що стимулюють заінтересованість
громадян України у військовій службі.

Судом
апеляційної інстанції також враховується, що Міністром оборони України виданий
наказ № 308 від 30 липня 2004 року, на підставі якого виплата зазначеної
надбавки військовослужбовцям структурних підрозділів центрального апарату МО України,
Генераль­ного штабу Збройних Сил України та їх функціональних органів
військового управління, що утримуються на окремих штатах, здійснюється без
обмежень, які розповсюджені на військово­службовців інших структурних
підрозділів МО України.

Подібне
розмежування у виплаті грошового забезпечення, одною із складових частин якого
є надбавка за безперервну військову службу і яке у відповідності до ч.3 ст.9
Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і
членів їх сімей" мало б визначатись залежно від посади, військового
звання, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання, тривалості та умов
військової служби, а фактично встановлюється в залежності від місця проходження
служби окремими з військовослужбовців, не відповідає вимогам вказаного вище
Закону та суперечить конституційним засадам рівності прав і свобод людини та
громадянина, гарантованим ст.ст.21 і 24 Конституції України.

Щодо
заяви апелянта про те, що військова, частина - А2502 не являється належним
відповідачем у справі, то вона є такою, що не відповідає дійсності.

Так, відповідно
до п. 2.3. і 2.4. Інструкції про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за
безперервну військову службу в Збройних Силах України, затвердженої наказом
Міністра оборони України № 149 від 26 травня 2003 року, зазначена надбавка
виплачується за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою
грошового забезпечення за поточний місяць та здійснюється в межах фонду
грошового забезпечення, затвердженого в кошторисах військових частин,
військових навчальних закладів, організацій, установ.

Крім
того, зі змісту розділу 4 даної Інструкції випливає, що підставою позбавлення
конкретного військовослужбовця виплати цієї надбавки є наказ відповідного
командира (начальника) військової частини, військового навчального закладу,
організації, установи.

Між тим, у
матеріалах справи відсутні дані про те, що позивач повністю або частково у
встановленому порядку позбавлявся командуванням надбавки за безперервну
військову службу.

Виходячи з того,
що згідно п.1.2. затвердженого наказом Міністра оборони України від 1 березня
2001 року № 71 Тимчасового положення з бухгалтерського обліку у Збройних Силах
України командир військової частини (організації, установи) є розпорядником
коштів третього рівня, відповідно наділений правом видання правових актів
індивідуальної дії щодо виплати надбавки за безперервну військову службу, тому
в силу положень ч.3 ст.50 КАС України він, як суб'єкт владних повноважень, являється
належним відповідачем у справі.

Разом з цим
колегія суддів враховує, що згідно наданих позивачем доказів та пояснень його
представника в апеляційному суді надбавка за безперервну військову службу за
листопад і грудень 2003 року ОСОБА_1
виплачена у розмірі 70%, тобто повністю (а.с.8, 9).

Також всупереч
вимог ст.71 КАС України позивачем не надано доказів того, що в період з 1 січня
до 14 серпня 2006 року (день звернення до суду з позовом) вказана надбавка
виплачувалась йому у заниженому розмірі. Тому судове рішення в частині зобов'язання

3

відповідача
провести перерахунок та виплату даної надбавки за листопад і грудень 2003 року
та за період з 1 січня 2006 року по час звернення ОСОБА_1 до суду є
невірним, а зазначені вимоги позивача - необгрунтовані, через що задоволенню не
підлягають.

Що
стосується рішення суду першої інстанції про стягнення на користь позивача
різниці між отриманою та фактично виплаченою надбавкою з урахуванням
коефіцієнта індексації грошових доходів, то в цій частині постанова суду нічим
не мотивована, що суперечить вимогам п.3 ч.1 ст.163 КАС України та положенням
Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", тому
зазначені позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Оскільки
при ухваленні постанови судом не доведено обставини, що мають значення для
справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; допущено невідповідність
висновків суду обставинам справи, а також порушено норми матеріального і
процесуального права, що призвело до часткового неправильного вирішення справи,
у зв'язку з цим постанова суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.
198,202,205, 207 КАС України, колегія суддів -

постановила:

Апеляційну
скаргу командира військової частини А2502 - частково задовольнити.

Постанову
Замостянського районного с. м. Вінниці - від-16- жовтня 2006 року скасувати.

Ухвалити
нову постанову, якою позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати
протиправними дії командування військової частини А2502 щодо нарахування та
виплати в заниженому розмірі ОСОБА_1
щомісячної надбавки до грошового забезпечення за безперервну військову службу,
передбаченої Указом Президента України від 5 травня 2005 року № 389.

Зобов'язати
командування військової частини А2502 провести ОСОБА_1 доплату між фактично виплаченою надбавкою за безперервну
військову службу та встановленою Указом Президента України від 5 травня 2005
року № 389 надбавкою в розмірі 50% щомісячного грошового забезпечення за період
з 1 травня до 30 липня 2003 року та в розмірі 70% щомісячного грошового
забезпечення за період з 31 липня 2003 року до 31 грудня 2005 року (крім
листопада і грудня 2003 року), стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 зазначену
доплату.

В решті позовних
вимог ОСОБА_1
відмовити.

Судовий збір в
розмірі 51 грн. стягнути з військової частини А2502 в дохід держави.

Постанова
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця.