Справа № К-4248/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2007 року
м.
Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Штульмана І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу
Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2004 року, ухвалу цього ж
суду від 27 квітня 2004 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області
від 23 червня 2004 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Управління
комунального майна та приватизації Харківської міської ради, -

встановила:

У квітні 2004 року ОСОБА_1. звернувся до суду зі скаргою
на дії Управління комунального майна та приватизації Харківської міськради .

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 07
квітня 2004 року скаргу було залишено без руху, а заявнику запропоновано у
триденний термін з моменту отримання копії ухвали усунути недоліки, оскільки зі
змісту скарги не вбачається, які самі правовідносини виникли між скаржником і
суб'єктом оскарження, а також не сплачене держмито.

Наступною ухвалою судді Київського районного суду м.
Харкова від 27 квітня 2004 року зазначена скарга була визнана неподаною та
повернута заявнику у зв'язку з тим, що той не усунув недоліки.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23
червня 2004 року апеляційну скаргу ОСОБА_1. відхилено, а ухвалу Київського
районного суду м. Харкова від 27 квітня
2004 року залишено без змін.

Не погоджуючись із ухваленими по справі судовими
рішеннями, ОСОБА_1. звернувся до
Верховного Суду України з касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК України
1963 року, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив
вказані судові рішення скасувати.

Листом Верховного Суду України від 13.10.2005 р. на
підставі п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного
судочинства України зазначену касаційну скаргу зі справою було передано до
Вищого адміністративного суду України для вирішення в порядку касаційного
провадження.

Розглянувши касаційну скаргу та дослідивши матеріали
справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її
задоволення.

Згідно вимог ст. 224 КАС України суд залишає касаційну
скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди
першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних
дій.

Відповідно до ст. 139 ЦПК України 1963 року (чинного на
момент вирішення справи), суддя, встановивши, що скаргу подано без додержання
вимог, передбачених у статтях 137 і 138 цього Кодексу, або не оплачено
державним митом, постановляє ухвалу про залишення заяви без руху, про що
повідомляє заявника і надає строк для виправлення недоліків.

Коли заявник відповідно до вказівок судді у встановлений
строк не виконає всі перелічені у статтях 137, 138 ЦПК України 1963 року вимоги
та не сплатить державне мито, скарга вважається неподаною і повертається
заявнику, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, у
наданій заявником скарзі не було конкретизовано, які саме дії він вважає
неправомірними, а замість квитанції про сплату державного мита надано лише її
ксерокопію, тобто скарга подана з порушенням вимог ст. 137 ЦПК України 1963
року.

За таких обставин, суд першої інстанції, залишаючи скаргу
без руху, а потім визнаючи її неподаною і повертаючи заявнику, дійшов
обґрунтованого висновку, виходячи із вимог діючого на момент звернення
законодавства, з чим вірно погодилася колегія суддів апеляційного суду та
залишила апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначені висновки суду узгоджуються з роз'ясненнями,
наданими у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.12.1997 р. №13
"Про практику розгляду судами справ за скаргами на рішення, дії чи
бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
юридичних, посадових і службових осіб у сфері управлінської діяльності, які
порушують права та свободи громадян", де вказано, що скарги на рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів оскарження подаються в суд за місцезнаходженням
останніх, за формою та змістом мають відповідати загальним вимогам (статті 137,
138 ЦПК України 1963 року) і оплачуються державним митом у розмірі,
встановленому законом. З урахуванням особливостей порядку розгляду цих скарг,
передбачених статтями 2481 - 2484 ЦПК України 1963 року,
у них, зокрема, повинно бути зазначено, чиї та які саме рішення, дії чи
бездіяльність оскаржуються, які конкретно права і свободи порушено, наведено
правове обґрунтування останніх та запропоновано шляхи їх поновлення. До скарг,
що не відповідають зазначеним вимогам, суддя застосовує правила ст. 139 ЦПК
України 1963 року.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що при
ухваленні рішень судами першої та апеляційної інстанцій не було допущено
порушень норм процесуального права та відсутні, передбачені ст. 227 КАС
України підстави для їх обов'язкового
скасування.

Доводи касаційної скарги зазначений висновок суду не
спростовують і до уваги взятими бути не можуть.

Відповідно до ч.3 ст. 2201 КАС України, суд
касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а
ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2004 року, ухвалу
цього ж суду від 27 квітня 2004 року та ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 23 червня 2004 року - залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту підписання і оскарженню не підлягає, крім випадків,
передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: