Справа № 2-а-7496/07
Суддя: Гонтарук В.М.
Дата ухвалення: 2007-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Справа
№2-а-7496/07

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» вересня 2007 року
м.
Вінниця

Вінницький
окружний адміністративний суд

в складі:

головуючого: Гонтарука В.М.

при секретарі Зелінській І.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Широкого С.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1до Військової частини А0533 про стягнення
одноразової грошової допомоги у зв'язку з втратою працездатності та втраченого
заробітку, суд -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду заявлено позов ОСОБА_1до Військової частини А0533.

Позов
мотивовано тим, що згідно контракту, укладеного між ОСОБА_1та Містерством
оборони України в особі командира Військової частини А 0533 Гавришко Ігорем
Дмитровичем від 16 травня 2001 року,
позивач вступає на військову службу. Відповідно до п.1 Контракту, командир
військової частини приймає прапорщика ОСОБА_1для добровільного проходження
служби на посаді техніка та створює для цього необхідні умови, гарантує
присвоєння йому військових звань і просування по службі з урахуванням ділових і
моральних якостей і забезпечення додержання його соціально-економічних, стичних
та особистих прав і свобод. Перебуваючи на військовій службі, Позивач захворів
і ступінь втрати професійної працездатності Позивачем становить 25 (двадцять
п'ять) відсотків, що засвідчується довідкою №005814 від 06.02.06 року.

Згідно з Наказом № 45 від 02 березня 2006 року командира військової частини А 0533, ОСОБА_1 було звільнено з військової служби за станом здоров'я, але
виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з втратою працездатності не
здійснено, що є порушенням законних прав, передбачених чинним законодавством
України.

Середній заробіток до втрати працездатності, вказує Позивач, становив 700
(сімсот) грн. Розмір в даний час отриманої допомоги по безробіттю - становить
300 (триста) грн. Отже, різниця між втраченим заробітком і отриманою допомогою
по безробіттю становить 400 (чотириста) гривень. Оскільки втрачено заробіток
(дохід) у зв'язку з втратою працездатності, у відповідності з ч. 1 ст. 1195,
Цивільного кодексу України фізична особа, юридична особа, яка завдала шкоди
каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної
або загальної працездатності, а також відшкодовувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого
харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду.

Крім того, у зв'язку з професійним
захворюванням, позивач вважає, що йому завдано і моральної шкоди, яку він
оцінює в 10000 грн.

На підставі
вищенаведеного, ОСОБА_1 в своїх позовних вимогах просить суд:

стягнути з Відповідача на його користь
одноразову грошову допомогу у зв'язку з
втратою працездатності на загальну
суму 21 000 (двадцять одна
тисяча) грн. 00 коп.;

стягнути з Відповідача на його користь втрачений заробіток у розмірі 400 (чотириста) грн. щомісячно з 01 квітня
2006 року;

стягнути з Відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 10000 ( десять
тисяч) грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав
та просив його задоволити, мотивуючи свої вимоги обставинами, що викладені в
позовній заяві.

Представник відповідача
позов не визнав. В обгрунтування заявленого суду пояснив наступне.

Під час проходження
служби в Збройних силах України в позивача були проблеми зі здоров'ям.
Відповідно до п. 7 підпункту «б» Контракту з громадянином, який добровільно
вступає на військову службу «Контракт може бути розірвано Командиром військової частини достроково за
станом здоров'я військовослужбовця - на
основі висновку (постанови) військово лікарської комісії про непридатність або
обмежену придатність його до військової служби». Але позивача було звільнено відповідно
до п. 8 контракту згідно якого, контракт може бути розірвано за заявою
військовослужбовця за наявності підстави, зазначеної в п.п. «б» п.7 цього
контракту. Тобто командування військової частини А0533 не скористалось своїм
правом розірвати контракт, а йшло на зустріч позивачу, залишаючи його на роботі
до того часу, поки він не відчув потреби написати рапорт про розірвання
контракту за станом здоров'я. Підписавши контракт, позивач висловив згоду на
дотримання його умов.

Також, представник
відповідача аргументував свою позицію тим, що на час звільнення ОСОБА_1 з
військової служби діяв Закон України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції від 20
грудня 1991 р. та постанова Кабінету
Міністрів України «Про умови державного обов'язкового особистого
страхування військовослужбовців і військовозобов'язаних, призваних на збори, і
порядок виплати їм та членам їх сімей страхових
сум» від 19 серпня 1992 р., де зокрема в статті 16 та положень
Постанови, було зазначено, що військовослужбовці підлягають державному
обов'язковому особистому страхуванню на випадок захворювання, одержаних у
період проходження служби у розмірі, зазначеному від ступеня втрати
працездатності, що визначаються у відсотковому відношенні від загальної суми
страхування. Виплата страхових відшкодувань була покладена на страхові
компанії.

Зміни до вищевказаного Закону, відповідно до
яких виплата грошової допомоги була покладена на Міністерство оборони України,
на думку представника відповідача, вступила в дію з 01.01.2007 року, та не
можуть бути застосовані в даному випадку.

Разом з тим, представник відповідача заявив в
судовому засіданні про те, що Військова частини А 0533 не могла застосовувати в
2006 році норму Закону, який почав діяти лише з 01.01.2007 року.

На підставі
вищенаведеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та
надані докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Між ОСОБА_1та Містерством оборони України в особі командира Військової
частини А 0533 Гавришко Ігорем Дмитровичем
було укладено Контракт з громадянином, який вступає на військову службу
від 16 травня 2001 року (далі- контракт).

Під час проходження служби в Збройних
силах України позивач захворів. Як зазначено в свідоцтві про хворобу №34
від 20 грудня 2005 року, захворювання Позивача пов'язане з проходженням
військової служби і ступінь втрати професійної працездатності позивачем
становить 25 (двадцять п'ять) відсотків, що засвідчується довідкою №005814 від
06.02.06 року.

Відповідно до п. 7 підпункту «б»
Контракту від 16 травня 2001 року, контракт
може бути розірвано Командиром військової частини достроково:

а) за віком військовослужбовця - у разі досягнення
ним граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом
здоров'я військовослужбовця - на основі
висновку (постанови) військово лікарської комісії про непридатність або
обмежену придатність його до військової служби;

в) у зв'язку зі скороченням штатів або організаційними заходами у разі
неможливості використання військовослужбовця;

д) у зв'язку з обвинувальним вироком суду, що
набрав законної сили, відносно військовослужбовця.

Однак, командування військової частини
А0533 не скористалось своїм правом розірвати контракт достроково згідно
вищевказаних положень Контракту. А позивач був звільнений відповідно до п. 8
контракту, в якому зазначено, що контракт може бути розірвано за заявою
військовослужбовця за наявності підстави, зазначених в п.п. «б» п.7 цього
контракту.

Таким чином, ОСОБА_1 подав сам рапорт про
розірвання контракту за станом здоров'я.

В силу статті 21 Кодексу законів про працю України,
особливою формою
трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки
і відповідальність сторін
(в тому числі матеріальна),
умови матеріального забезпечення
і організації праці працівника, умови розірвання договору,
в тому числі дострокового, можуть
встановлюватися угодою сторін.

З огляду на вищенаведене, враховуючи те, що позивач
добровільно вступив на службу у Збройні сили України, підписавши контракт, він
висловив згоду на дотримання його умов. Тому підстав для відшкодування
моральної шкоди немає.

Також в судовому засіданні було встановлено, що ч. 2. ст. 16 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та
членів їх сімей», де вказано, що у разі поранення (контузії, травми або
каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов'язків
військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження
військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі
служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або
нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби,
залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова
допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою
в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, набрала
чинності з 1 січня 2007 року. Тому, на момент розірвання контракту вона ще не
діяла, а посилання позивача на вищевказану норму є необгрунтованим.

На
позивача як військовослужбовця в 2006
році, тобто на момент звільнення позивача, поширювалась дія ст. 16 Закону
України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх
сімей» від 20 грудня 1991 р. (
2011-12 ) і
постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 р. (
488-92-п ) «Про умови державного обов'язкового особистого страхування
військовослужбовців і військовозобов'язаних, призваних на збори, і порядок
виплати їм та членам їх сімей страхових
сум», які регулюють
питання виплати страхового
відшкодування. Як вбачається зі змісту виназваних актів, військовослужбовці, а
також військовозобовязані, призвані на збори, підлягають державному
обовязковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі
100 кратного мінімального прожиткового рівня населення України під час загибелі
або смерті, а також у разі поранення(контузії, травми або каліцтва),
захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі залежному
від ступення втрати працездатності, що визначаються у відсотковому
відношенні від загальної суми
страхування на випадок загибелі або смерті.

Разом з тим, пунктом 12 Контракту передбачено, що військовослужбовець
підлягає в установленому порядку державному обов'язковому страхуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема: довідки страхової компанії
«Оранта» №4-11/35-1961 від 12.07.2007 року, ОСОБА_1за втрату 10 відсотків
працездатності за обов'язковим особистим страхуванням військовослужбовців, 19.01.2006
року виплачена страхова сума 850 гривень.

Крім того, за отриманими документами від 09.02.2006 року за втрату
працездатності 12.05.2006 року позивачу виплачена страхова сума в розмірі 2125
гривень. Отже в судовому засіданні встановлено, що на момент звільнення ОСОБА_1
діяв Закон України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції від 20
грудня 1991 р.

В силу ст. ст. 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд,
згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та
об'єктивному дослідженні.

За вказаних вище обставин, наданих доказів та в їх
сукупності, суд дійшов висновку що в підстав для задоволення позову немає, а
тому слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 11, 70,
71, 94, 158
- 163, 186, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні
позову ОСОБА_1до Військової частини А0533 про стягнення одноразової грошової
допомоги у зв'язку з втратою працездатності, стягнення втраченого заробітку та
моральної шкоди відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскарженою.

Заява про апеляційне
оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження або у термін,
встановлений для подачі заяви про апеляційне оскарження.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, то постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя /підпис/.

Копія вірна.

Суддя:

Секретар: