Справа № 22а-105
Суддя: Славгородська Н.П.
Дата ухвалення: 2007-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 22а-105 Головуючий першої
інстанції: Алейніков В.О.
Категорія: 39 Суддя-доповідач
апеляційного суду: Мурлигіна О.Я.
УХВАЛА

Іменем України

ЗО січня 2007року колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного

суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Славгородської Н.П.,

суддів: Мурлигіної РО.Я., Базовкіної
Т.М.,

при секретарі судового
засідання: Бобуйок І.Ф., за участю:

позивача ОСОБА_2., його
представника ОСОБА_3., представника відповідача Горобцова СВ.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві адміністративну справу

за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Центрального районного суду м.
Миколаєва від 24 листопада 2006 року

за
позовом ОСОБА_2 до військової частини
А - 2784 (далі - в/ч-2784) про визнання
наказу незаконним, стягнення
заборгованості по грошовому
забезпеченню, вихідної допомоги, компенсації замість продовольчого пайка
і покладення зобов'язань передати документи,

встановила:

18 квітня 2005 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до в/ч
А-2784 про визнання незаконним наказу про його звільнення, стягнення 860 грн.
96 коп. заборгованості по грошовому забезпеченню, 1931 грн. 52 коп. вихідної
допомоги. Він також просив зобов'язати відповідача передати в пенсійний відділ
Миколаївського обласного військового комісаріату документи для перерахунку
пенсії та погашення заборгованості.

Він посилався на те, що проходив службу у в/ч А - 2784. 26 грудня 2002 року
Головнокомандуючим сухопутних військ був виданий наказ про його звільнення зі
Збройних Сил України за станом здоров'я. Наказом командира військової частини
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, він безпідставно звільнений зі служби (виключений зі списків
особового складу військової частини) з 31 грудня 2002 року. Фактично його
повинно було звільнити не раніше як з 29 січня 2003 року, коли в в/ч А - 2784
прийшов наказ Головнокомандуючого.

Внаслідок такого звільнення, він недодержав 860 грн. 96 коп. грошового
забезпечення, збільшеного з січня 2003 року, 1931 грн. 52 коп. вихідної
допомоги, а також втратив 5580 грн. 90 коп. пенсії, внаслідок того, що
відповідачем в пенсійний відділ Миколаївського обласного військового
комісаріату надані відомості про його грошове утримання без врахування вказаних
сум.

В судовому засіданні 13 листопада 2006 року позивач
уточнив позовні вимоги щодо його звільнення з лав Збройних Сил України і просив
визнати незаконним наказ командира військової частини про виключення його зі
списків особового складу військової частини.

20 грудня 2005 року позивач пред'явив позов до в/ч А - 2784 та просив
стягнути з відповідача 4165 грн. 50 коп. компенсації замість продовольчого
пайка за період з 1 січня 2001 року по 26 серпня 2004 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2006 року
позови об'єднані в одне провадження.

Постановою того ж суду від 24 листопада 2006 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач також вважає
рішення незаконним та просить його скасувати.

Представник
відповідача просить відхилити апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, його представника,
представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що о.п. Головнокомандувача Сухопутних військ ЗСУ України
27 грудня 2002 року видано наказ № 377 про звільнення позивача з військової
служби ( а.с. 13). 29 грудня 2002 року у в/ч А-2484, де проходив службу
позивач, з Міністерства оборони України надійшла телеграма в якій повідомлялося
про цей наказ та зазначалося прохання про розрахунок офіцерів, які звільнені, в
термін до 30 грудня 2002 року (а.с. 14).

Відповідно до наказу о.п. Головнокомандувача Сухопутних військ ЗСУ України,
командир в/ч А-2484 видав свій наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 року про виключення позивача зі списків
особового складу частини з 31 грудня 2002 року (а.с. 15).

Встановивши, що звільнення позивача проведено на підставі вказаних наказів
та у відповідності до п. 74 Положення про проходження військової служби особами
офіцерського складу, суд обгрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про
визнання наказу командира А - в/ч 2484 про виключення позивача зі списків
особового складу військової частини, а отже про стягнення заборгованості по
грошовому забезпеченню, вихідної допомоги та зобов'язань передати в пенсійний
відділ Миколаївського обласного військового комісаріату відомості про збільшене
грошове утримання ОСОБА_2.

Також суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення
компенсації замість продовольчого пайка за час з 1 січня 2001 р. по 26 серпня
2004 року.

Рішення суду в цій частині відповідає положенням Закону України від 17 лютого
2000 р. № 1459 „Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів", яким
зупинено дію ч. 2 ст. 9 Закону України „Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців і членів їх сімей" в частині одержання
військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової
компенсації замість них.

Щодо статті 16 Закону України "Про Збройні Сили України" в
редакції Закону від 5 жовтня 2000 р.,
на яку посилається апелянт, то нею передбачено одержання військовослужбовцями
за рахунок держави продовольчого забезпечення, однак у розмірах, які
визначаються Кабінетом Міністрів України і з врахуванням характеру та умов
службової діяльності, і не передбачено одержання замість продовольчого
забезпечення грошової компенсації.

Постановою ж Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 р. № 426
"Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил України та інших
військових формувань" скасовано дію постанови від 12 березня 1996 р., в якій було
встановлено норму № 7 продовольчого забезпечення офіцерів. Послідуючими постановами
Кабінету Міністрів України норма продовольчого забезпечення категорії
військовослужбовців, до якої відноситься позивач, не передбачалась. В зв'язку з
чим грошові кошти на ці витрати Державними бюджетами України (2001-2005 років)
також не передбачалися.

Інші доводи
також не спростовують висновків суду.

Виходячи з викладеного, колегія
суддів вважає, що постанова не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.
ст. 195,200, 205 КАС України, колегія суддів

Ухвал ил а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2. залишити без задоволення, а
постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2006 року
без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду протягом одного місяця.