Справа № 22а-1412/07
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2007-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Х В А Л А Іменем україни
Справа № 22а-1412/07
Київський апеляційний адміністративний суд у складі
колегії суддів:
головуючого: Бєлової
суддів: Маслія
при секретарі: Гладишко
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_1 на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та міграції про скасування рішення та зобов'язання прийняти рішення щодо надання статусу біженця, -
У листопаді 2006 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Державного комітету України у справах національностей та міграції про скасування рішення Державного комітету України у
справах національностей та міграції НОМЕР_2 від 10.08.2006 року та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця
Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2007 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та міграції про скасування рішення та зобов'язання прийняти рішення щодо надання статусу біженця - відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаною постановою, позивачем - ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу в якій
апелянт зазначає що оскаржувана постанова є необґрунтованою і такою що підлягає
скасуванню у зв'язку з тим що має місце неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин що мають значення для справи. А тому апелянт просить
постанову Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2007 року скасувати,
ухвалити нове рішення, яким зобов'язати Державний комітет України у справах
національностей та міграції прийняти рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця в Україні.
апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходило.
в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача‚ пояснення з'явившихся учасників
процесу‚ перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги‚ колегія
суддів вважає‚ що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення а
рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено
що позивач ОСОБА_1 є уродженцем Тюменської області і має подвійне громадянство: Російської Федерації та Білорусі. В 2003 році позивач закінчив 11 класів с/ш №10 в м. Солігорську Республіки Білорусь і поступив до коледжу бізнесу і права при Мінському інституті правознавства. Як спеціаліст по комп'ютерному обладнанню він влаштувався на роботу до комп'ютерного клубу „Лабіринт" адміністратором, де пропрацював рік. а потім працевлаштувався менеджером МОО „Сім'я". В подальшому, не закінчивши навчання у коледжі, він вирішив зайнятись особистим бізнесом і 5.08.2005 року отримав документи приватного підприємця, а 22.12.2005 року отримав дозвіл на право роздрібної торгівлі комп'ютерної техніки і збирався відкривати мережу магазинів.

Однак з цього часу, як зазначає
сам позивач, у нього відбуваються контакти з білоруською спецслужбою, які пропонують йому співробітничати та сприяти його бізнесу. Але в січні 2006 року його призивають до лав Збройних Сил Білорусі і 10.01.2006 року він був направлений до військової частини КДБ Білорусі.

Протягом 8 днів він з'ясовує, що тепер він не зможе повністю розвивати свій бізнес, поширювати мережу магазинів в різних країнах, так як не буде мати вільного виїзду за кордон. 18.01.2006 року він попросив командира частини відпустити його до Мінська для закриття діяльності приватного підприємця і. зробивши все необхідне, ввечері 18.01.2006 року він, сівши на потяг і свідомо не купуючи квитка, перетнув кордон і приїхав до м. Києва для подальшого проживання на Україні та розвитку свого бізнесу.

При цьому, як пояснив позивач в залі суду першої інстанції, працівники КДБ Білорусі не погрожували ні йому, ні членам його сім'ї життю або здоров'ю, він не є особою, яку переслідували за релігійні або політичні переконання, він не є членом будь-якої організації чи спілки і не разу не затримувався правоохоронними органами.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено що знаходячись на Україні, ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в м. Києві з заявою на отримання статусу біженця за №87 від 13.04.2006 року (а.с.38-39), було складено реєстраційний лист та анкету (а.с.28-31; 34-37), а також проведена співбесіда з позивачем (а.с.26-27), і на підставі отриманих відомостей було винесено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця від 4.05.2006 року (а.с.25).

Вказаний висновок знайшов своє відображення у наказі НОМЕР_1 від 4.05.2006 року (а.с.24).

Звернувшись зі скаргою до Державного комітету України у справах національностей та міграції про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця відповідачем було винесено рішення НОМЕР_2 від 10.08.2006 року про відхилення скарги ОСОБА_1 (а.с.5; 19).

У відповідності до абзацу 2, ч. І, ст.1 Закону України „Про біженців" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про
біженців» - статус біженця не надається особі: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно п.6, ст.12 Закону України „Про біженців" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої інстанції, що дійсною підставою виїзду позивача за межі Білорусі є бажання займатись бізнесом, а саме розвитком та поширенням мереж магазинів комп'ютерної техніки за межами Білорусі, а призов на військову службу з 10.01.2006 року позбавляв його такої можливості займатись вказаною діяльністю на два роки.

Крім того, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того що рішення НОМЕР_2 від 10.08.2006 року Державного комітету України у справах національностей та міграції винесено обґрунтовано, на законних підставах, при цьому процедури
розгляду заяв та скарг відповідачем не було порушено, тому в задоволенні позову
ОСОБА_1 про скасування рішення НОМЕР_2
від 10.08.2006 року Державного комітету України у справах національностей та міграції і
зобов'язання прийняти рішення щодо надання статусу біженця позивачу було
правомірно відмовлено судом першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає що постанова Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2007 року ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають
значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального
права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої
інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав її
скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну
скаргу позивача - ОСОБА_1 на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та міграції про скасування рішення та зобов'язання прийняти рішення щодо надання статусу біженця - залишити без задоволення.

Постанову
Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2007 року - залишити без
змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом
одного місяця шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного Суду України.

Головуючий суддя

Судді: