Справа № 22а-1140/07
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2007-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у I інстанції: Тростянчук Г.Г. Справа
№ 22-а-1140/07
Дубенський міськрайонний суд
Рівненської області ряд. стат. звіту № 21
Суддя-доповідач: Олендер І.Я.
ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2007 року
м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду в складі :

судді-доповідача - Олендера І.Я.,

суддів - Пліша М.А., Кушнерика М.П.

при секретарі - Федаш
О.Л.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дубенського
міськрайонного суду Рівненської області від 11 квітня 2007 року у справі за
його позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській
області, Рівненського обласного військового комісаріату про визнання
бездіяльності неправомірною та зобов'язання призначити пенсію, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у
якому просив визнати неправомірною відмову Рівненського обласного військового
комісаріату у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до п.”б” ст.
12 Закону України № 2262-XII “Про
пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб” в редакції від 04 липня
2002 р. № 51-IV та зобов'язати відповідачів
призначити і виплатити йому даний різновид пенсії починаючи з 14 грудня 2004
року.

Оскаржуваною постановою Дубенського міськрайонного суду
Рівненської області від 23 липня 2007 року у задоволенні вказаного позову
відмовлено за безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить
зазначену постанову скасувати і ухвалити нову, якою повністю задоволити його
позовні вимоги, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм
матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що на час
його звернення до Рівненського обласного військового комісаріату за
призначенням пенсії, він відповідав передбаченим п.”б” ст. 12 Закону України
“Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб” вимогам до осіб, які
мають право на пенсію за вислугу років, оскільки досяг 45-річного віку, мав
необхідних 25 років загального трудового стажу та 12,6 років військової служби.
Стверджує, що вказаний Закон у редакції від 04 липня 2002 р. № 51-IV не вимагав досягнення 45-річного віку саме на момент
звільнення, а встановлював право військовослужбовців на пенсію незалежно від
підстав та часу їх звільнення зі служби. Вважає, що в силу ч.4 ст. 50 згаданого
Закону право на призначення і виплату спірної пенсії він має з 14.12.2004 р., а
оскільки з 01 січня 2007 року відповідні функції покладено на Пенсійний фонд
України та його органи, заявлені ним позовні вимоги просить задоволити стосовно
ГУ ПФ України в Рівненській області.

Під час апеляційного розгляду справи апелянт та його
представник повністю підтримали вимоги за апеляційною скаргою та надали суду
пояснення відповідно до її змісту.

Представник ГУ ПФ України в Рівненській області у
судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечив, оскільки вважає її
безпідставною, а оскаржуване рішення суду першої інстанції законним та
обгрунтованим. Стверджує, що позивач на час звільнення з військової служби 18
серпня 1998 року права на пенсію за вислугу років не мав та, в цілому, не
відноситься до осіб, які згідно закону мають право на таку пенсію. Наполягає на
застосуванні строків звернення до суду з адміністративним позовом та просить
врахувати, що ГУ ПФ України в Рівненській області не є правонаступником
Рівненського обласного військового комісаріату щодо предмету даного спору.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове
засідання на виклик суду не з'явилися і суд відповідно до ч.4 ст. 196 КАС
України розглядає справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд виходив з
того, що позивач на час його звільнення з військової служби права на спірну
пенсію не мав, а Закон України “Про пенсійне забезпечення військовослужбовців
та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб” не передбачає право на її призначення особам, звільненим зі служби
у запас.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії
суддів, не відповідають нормам матеріального права, а також дійсним обставинам
справи, та є помилковими.

Згідно рішення Конституційного Суду України
№ 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року (п.2 мотивувальної частини) в регулюванні
суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових
актів. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові
акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той
закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або
мали місце.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 за
призначенням йому спірної пенсії за вислугу років звернувся до Дубенського міського
військового комісаріату 14 грудня 2005 року, що підтверджується його письмовою
заявою із вхідним № 59 (а.с. 32), тобто під час дії Закону України № 2262-XII “Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх
справ та деяких інших осіб” в редакції від 04 липня 2002 р. №51-IV.

Згідно п.“б” ст. 12 вказаного Закону,
зміни до якого були внесені лише 04 квітня 2006 р. Законом України № 3591-IV
“Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення
та соціального захисту військовослужбовців”, право на пенсію за вислугу років
мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці
надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на
пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу
звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або
спеціальних звань, а також звільнених зі служби у зв'язку з засудженням за
умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становище, або
вчинення корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно
від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких
не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба
в органах внутрішніх справ.

Змістовний аналіз даної норми
беззаперчно вказує на те, що право на пенсію за вислугу років відповідно до
п.”б” ст. 12 закріплювалося у тому числі й за раніше звільненими з військової
служби особами. При цьому час і підстави такого звільнення правового значення у
період чинності вказаного положення не мали, а можливість реалізації права на
пенсію пов'язувалася із наявністю передбачених у ньому обов'язкових умов, а
саме досягнення особою 45-річного віку, 25 років загального трудового та більше
12,6 років спеціального стажу, тобто військової служби.

Додатково на це вказують й інші норми
Закону України № 2262-XII “Про
пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб” в редакції від 04 липня
2002 р. № 51-IV, зокрема, ч.1 ст. 1, п.”б” ч.1
ст.13, ч.1 ст. 43.

Крім
того, свої роз'яснення з цього питання було надано й Пленумом Верховного Суду
України у постанові № 4 від 15 квітня 2005 р.
“Про окремі питання застосування судами України законодавства про пенсійне
забезпечення військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби),
осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших
осіб”, згідно п. 4 якої право на довічну пенсію за вислугу років відповідно до
ст.ст. 1, 2, 12 Закону № 2262-XII набувають військовослужбовці та інші особи,
які мають право на пенсію за цим Законом, за наявності на день звільнення зі
служби встановленої вислуги: 20 років і більше - на підставі п.“а” ст. 12
Закону №2262-XII. Проте, виняток із цього правила встановлено п.“б” ст. 12
Закону № 2262-XII (в редакції Закону від 4 липня 2002 р. № 51-IV, який набув
чинності 6 серпня 2002 р.) для військовослужбовців та осіб, які мають право на
пенсію згідно з цим Законом, раніше звільнених зі служби. На підставі цього
Закону починаючи з 6 серпня 2002 р. незалежно від підстав та часу звільнення їм
може бути призначена пенсія за умови, що цим особам виповнилося 45 років (а
інвалідам війни - незалежно від віку) і що вони мають загальний трудовий стаж
25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і шести
місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ чи в
державній пожежній охороні.

Колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_1 на час його
звернення до Дубенського міського військового комісаріату за призначенням
спірної пенсії повністю відповідав передбаченим п.“б” ст. 12 Закону № 2262-XII
(в редакції Закону від 4 липня 2002 р. № 51-IV) вимогам, зокрема, досяг
45-річного віку (а.с. 14, 27), мав загальний трудовий стаж понад 25 років (а.с.
15-21), з яких вислуга у збройних силах (військова служба) - більше 15 років
(а.с. 33-36), а, отже, набув право на неї.

Відмова Рівненського обласного військового комісаріату у
призначенні позивачу ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з підстав відсутності у
нього статусу військовослужбовця та необхідності звільнення на пенсію
безпосередньо з військової служби як умови для її призначення (а.с. 31) не
грунтується на вимогах закону та, на думку колегії суддів, є
направомірною.

Згідно ч.4 ст. 50 Закону № 2262-XII (в редакції Закону від 4
липня 2002 р. № 51-IV) пенсія за минулий час при несвоєчасному зверненні
призначається з дня виникнення права на пенсію, але не більше як за 12 місяців
перед зверненням за пенсією.

Відповідно до п. 11 вже згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 15 квітня 2005 р. річний термін для виплати пенсії за минулий час
обчислюється з дня звернення пенсіонера або надходження в пенсійний орган
документів, необхідних для призначення пенсії.

Оскільки право на пенсію за вислугу років за п.“б” ст. 12
Закону № 2262-XII (в редакції Закону від 4 липня 2002 р. № 51-IV) позивач
ОСОБА_1 фактично набув з дня досягнення ним 45-річного віку, тобто з 08 грудня
2004 р., однак, за її призначенням до органів пенсійного забезпечення МО
України звернувся несвоєчасно, а саме 14 грудня 2005 року, колегія суддів
приходить до переконання про підставність його позовних вимог щодо призначення
спірної пенсії та її виплату з вказаної дати.

Досліджуючи, за наполяганням представника ГУ ПФ України в
Рівненській області, питання дотримання позивачем у справі строку звернення до
суду, колегія суддів приходить до висновку, що такий ОСОБА_1 не пропущено,
оскільки він подав адміністративний позов до Дубенського міськрайонного суду
Рівненської області 16 січня 2007 року (вх. №593), тобто у встановлений ст. 99
КАС України річний строк з дня отримання вімови у призначенні йому спірної
пенсії (а.с. 31).

Вирішуючи питання про те, чи є ГУ ПФ України в Рівненській
області належним відповідачем у справі, колегія суддів виходить з наступних
мотивів.

Згідно ст. 99 Закону України “Про
Державний бюджет України на 2007 рік”, який набрав чинності з 01 січня 2007
року, військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу, які мають
право на пенсійне забезпечення на умовах Закону України “Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”,
пенсії призначаються (перераховуються) органами Пенсійного фонду України.
Виплата пенсій, в тому числі призначених до введення в дію цього Закону,
здійснюється органами Пенсійного фонду через установи ВАТ “Ощадний банк
України” за місцем фактичного проживання пенсіонера або за його бажанням через
установи банків, з якими Пенсійним фондом України укладено відповідні договори,
на підставі документів та у порядку, визначених Законом України “Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”.

Постановою
Кабінету Міністрів України № 1522 від 02 листопада 2006 року “Про передачу
органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким
категоріям громадян” визначено механізм передачі
органам Пенсійного фонду України від Міністерства оборони, МВС, МНС, СБУ,
Державної податкової адміністрації, Державного департаменту з питань виконання
покарань та інших органів, що здійснюють призначення пенсій відповідно до
Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб”, функцій з призначення і виплати пенсій.

Таким чином, на загальнодержавному та законодавчому рівнях
органи Пенсійного фонду України визнано органами, які починаючи з 2007 року
здійснюють призначення, перерахунок та виплату пенсій певним категоріям громадян,
у тому числі пенсій військовослужбовців.

Покликання представника відповідача на відсутність у
Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області статусу
правонаступника Рівненського обласного військового комісаріату та неможливість,
внаслідок цього, відповідати за позовними вимогами ОСОБА_1, на думку колегії
суддів, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки у даному випадку має
місце не припинення певного органу державної влади як юридичної особи та, у
зв'язку з цим, передача його прав і обов'язків правонаступникові, а виключно
законодавчо закріплене делегування владних управлінських функцій, а саме
функцій з призначення, перерахунку та виплати пенсій певним категоріям
громадян, від одного державного органу іншому.

Крім того, вже загаданим Порядком передачі
органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким
категоріям громадян передбачено обов'язкову, у строк до 01 січня 2007 року,
передачу всіх пенсійних справ відповідних категорій осіб органам Пенсійного
фонду України, а тому задоволення вимог ОСОБА_1 за даним адміністративним
позовом виключно щодо обласного військового комісаріату може утруднити чи
зробити неможливим виконання судового рішення у випадку набрання ним законної
сили, а, отже, істотно порушуватиме права та інтереси позивача.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до
висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам
справи та порушення ним норм матеріального права, що призвело до неправильного
вирішення справи. Відтак, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана
постанова - скасуванню.

Сплачений у справі судовий збір в розмірі 3 грн. 40 коп.
згідно вимог ст. 94 КАС України слід стягнути на користь позивача з Державного
бюджету України.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, п.3, 4 ст. 202, 205,
207 КАС України, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Постанову Дубенського міськрайонного суду Рівненської
області від 11 квітня 2007 року у справі за його позовом до Головного
управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Рівненського
обласного військового комісаріату про визнання бездіяльності неправомірною та
зобов'язання призначити пенсію скасувати і прийняти нову, якою позовні вимоги
ОСОБА_1 повністю задовольнити.

Визнати
неправомірною відмову Рівненського обласного військового комісаріату у
призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно п.”б” ст. 12 Закону України № 2262-XII “Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і
рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб” в редакції від
04 липня 2002 р. №51-IV.

Зобов'язати
Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та
виплати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно
до п.”б” ст. 12 Закону України №
2262-XII “Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх
справ та деяких інших осіб” в редакції від 04 липня 2002 р. № 51-IV з 14 грудня 2004 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення
та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
І.Я.Олендер

Судді
М.П.Кушнерик

М.А.Пліш