Справа № К-152306
Суддя: Панченко О.Н.
Дата ухвалення: 2007-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі суддів:

Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О., Штульмана І.В.,
Харченка В.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 26 квітня
2004 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 05 липня 2004 року
у справі за позовом ОСОБА_1до Державної податкової адміністрації України та
Державної податкової інспекції в м. Суми про визнання бездіяльності
неправомірною і відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

В грудні 2003 року ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом, в якому вказував, що визначений йому податковими органами
ідентифікаційний код платника податків він не сприймає через релігійні
переконання, але його прохання про застосування до нього альтернативної форми
обліку платника податків ДПІ у м. Суми залишила
без задоволення. У зв'язку з цим позивач просив суд звільнити його від
отриманого ідентифікаційного коду, визнати незаконною відмову податкового
органу щодо внесення відмітки до його паспорту про право здійснювати будь-які
платежі без ідентифікаційного номеру та зобов'язати відповідача поставити таку
відмітку, стягнувши на його користь моральну шкоду у розмірі 500,00 грн.

Рішенням Зарічного
районного суду м. Суми від 26 квітня
2004 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 05
липня 2004 року, позов ОСОБА_1 було задоволено частково - визнано неправомірною
бездіяльність ДПІ в м. Суми та зобов'язано внести до паспорту позивача відмітку
про наявність права здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера.
Також зобов'язано ДПА України виключити дані про ОСОБА_1 з Державного реєстру
фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів.

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача
моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із постановленими по справі судовими
рішеннями в частині відмови у стягненні моральної шкоди, ОСОБА_1 звернувся до
Верховного Суду України з касаційною скаргою в порядку визначеному ЦПК України
1963 року, в якій, посилаючись на порушення Конституції України та норм
матеріального права, просив вказані судові рішення в частині відмови у
задоволенні позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити
повністю.

Листом Верховного Суду України від 11.10.2005 р. на підставі
п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства
України зазначену касаційну скаргу зі справою було передано до Вищого
адміністративного суду України для вирішення в порядку касаційного провадження.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 211 КАС України, підставами касаційного
оскарження судового рішення є порушення судом норм матеріального чи
процесуального права.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про
єдиний державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших
обов'язкових платежів» для осіб, які через релігійні та інші переконання
відмовляються від прийняття ідентифікаційного номеру та офіційно повідомляють
про це відповідні державні органи, зберігають раніше встановлені форми обліку
платників податку та інших обов'язкових платежів. У паспортах зазначених осіб
робиться відмітка про наявність в них права здійснювати будь-які платежі без
ідентифікаційного номеру.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій
вірно виходили з того, що позивач вправі, як платник податків, обліковуватись
не за ідентифікаційним номером.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову в частині
вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, із цим погодився апеляційний суд, що згідно Закону
України "Про державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших
обов'язкових платежів" стягнення моральної шкоди не передбачено.

Крім того, згідно роз'яснень наданих Пленумом Верховного
Суду України в постанові “Про судову практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди” від 31 березня 1995 року № 4, цивільно-правова
відповідальність за моральну шкоду настає при умові доведеності таких фактів:
наявності шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного
зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

У зв'язку з цим, для задоволення вимог про стягнення
моральної шкоди заявнику необхідно було довести чим підтверджується факт
заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру,
якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина
заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Всупереч зазначеним вимогам заявник не надав доказів на
підтвердження того, що йому була заподіяна
моральна шкода з вини відповідача, у зв'язку з чим колегія суддів Вищого
адміністративного суду України погоджується з висновками викладеними в оскаржуваних
рішеннях судів першої та апеляційної інстанції і не вбачає підстав для їх
скасування

При встановленні наведених фактів судами не порушено
норм матеріального чи процесуального
права.

Доводи касаційної скарги зазначений висновок суду не
спростовують.

Відповідно до ч.3 ст. 2201 КАС України, суд
касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням наведеного та
керуючись ст.ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1- залишити
без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 квітня 2004 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від 05 липня 2004 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання і
оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: (підписи)

З оригіналом
згідно

Суддя О.І.
Панченко