Справа № К-8801/06
Суддя: Харченко В.В.
Дата ухвалення: 2007-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2007 року К-8801/06

№5/358

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Харченка В.В.,

суддів: Гончар Л.Я.,

Васильченко
Н.В.,

Матолича
С.В.,

Федоров
М.О.,

при
секретарі - Кулеша А.О.

сторони:

від позивача - Януль Б.В.; Волянюк
Т.В.

від відповідача - не з»явились про
час і місце судового засідання повідомлені належним чином;

від третьої особи - Хома Л.Г.

розглянувши
касаційну скаргу Релігійної громади Хресто - Воздвиженської церкви УПЦ
Київської Митрополії на рішення господарського суду Рівненської області від 18
лютого 2005 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від
30 червня 2005 року у справі за позовом Релігійної громади Свято - Хресто -
Воздвиженської парафії УПЦ Київського патріархату до Богдашівської сільської
ради, за участі третьої особи Релігійної громади Хресто - Воздвиженської церкви
УПЦ Київської Митрополії про визнання рішення Богдашівської сільської ради №58
від 25.03.1999 року та №132 від 31.08.2001 року недійсними,-

встановила

Релігійна громада Свято - Хресто - Воздвиженської парафії УПЦ Київського
патріархату (далі по тексту - позивач) звернулась до господарського суду Рівненської
області з позовом до Богдашівської сільської ради (далі по тексту -
відповідач), за участі третьої особи Релігійної громади Хресто - Воздвиженської
церкви УПЦ Київської Митрополії (далі по тексту - скаржник, Митрополія) про
визнання рішення Богдашівської сільської ради №58 від 25.03.1999 року та №132
від 31.08.2001 року недійсними.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 18 лютого 2005 року
позов Релігійної громади Свято - Хресто - Воздвиженської парафії УПЦ Київського
патріархату задоволено, визнано недійсним рішення Богдашівської сільської ради
Здолбунівського району №58 від 25 березня 1999 року та рішення Богдашівської
сільської ради Здолбунівського району №132 від 31 серпня 2001 року.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30 червня 2005
року рішення господарського суду Рівненської області від 18 лютого 2005 року
залишено без змін.

Не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, Релігійна громада
Хресто - Воздвиженської церкви УПЦ Київської Митрополії звернулась з касаційною
скаргою, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 18
лютого 2005 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від
30 червня 2005 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити
Релігійній громаді Свято - Хресто - Воздвиженської парафії УПЦ Київського
патріархату в задоволенні позову.

В обґрунтування заявленого прохання скаржник стверджує, що бездоказовим є
посилання позивача на те, що будинок входить в комплекс споруд разом із церквою
, якою користується громада УПЦ КП.

Окрім того, скаржник стверджує, що позивачем не надано жодних доказів про
те, що спірний будинок є державною власністю; спірний будинок знаходиться за
межами території церкви, а тому не міг входити і не входив в комплекс споруд,
які розташовані на території церкви.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення, судова колегія Вищого адміністративного суду
України встановила наступне.

Статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що
суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової
оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлені наступні фактичні
обставини справи.

25 березня 1999 року на сесії Богдашівської сільської
ради Здолбунівського району прийнято рішення №58 про оформлення права власності
на житловий будинок по вулиці Гагаріна, 14 с. Богдашів за релігійною громадою
УПЦ Хресто - Воздвиженської церкви (Київської метрополії).

За результатами розгляду звернення релігійна громада УПЦ
КП про скасування рішення №58 сесією сільської ради вирішено: рішення №58 від
25 березня 1999 року залишити в силі; свідоцтво про право власності на
церковний будинок 14 по вул. Гагаріна в с. Богдашів, видане громаді УПЦ від 11
травня 1999 року не анулювати; до закінчення будівництва нового храму, громадою
УПЦ с. Богдашів, церковний будинок залишити за громадою УПЦ як культову
будівлю; зобов'язати громаду УПЦ КП не чинити перешкод громаді УПЦ у
користуванні церковним будинком, про що було прийняте рішення №132 від 31
серпня 2001року.

Зазначені рішення були оскаржені позивачем до
господарського суду.

Суди першої та апеляційної інстанції, розглянувши справу
та встановивши, що збудований в 50-х роках минулого століття релігійною
громадою РПЦ Свято Хресто - Воздвиженської церкви с. Богдашів спірний будинок
по вул. Гагаріна, 14 с. Богдашів визнавався державною власністю відповідно до положень статті
366 Адміністративного кодексу УРСР 1927 року, якою передбачалось, що все майно
церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю, а
тому, на підставі положень Закону України «Про свободу совісті та
релігійні організації», визнали спірні рішення недійсними.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976р. №11 «Про
судове рішення» ( із змінами та доповненнями) вказано, що рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при
їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи
із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається
рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення вказаним вимогам не
відповідають.

Так, суди першої та апеляційної інстанції, при розгляді
справи керувались нормами Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, спір у справі виник з приводу оскарження
рішення органу місцевого самоврядування щодо володіння та користування
будівлею, яка, згідно доводів позивача, відноситься до церковного (культового)
майна, а, згідно доводів скаржника, знаходиться за межами території церкви, а
тому не міг входити і не входив в комплекс споруд, які розташовані на території
церкви.

Статтею 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (у
відповідній редакції) встановлено, що релігійні організації мають право
використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних
засадах державними, громадськими організаціями або громадянами. Культові
будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями,
на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у
власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та
Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду
Республіки Крим. Культова будівля і майно, що є державною власністю, може
передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх
взаємною згодою. При відсутності такої згоди державний орган визначає порядок
користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою
окремого договору.

Останньою частиною статті 17 вказаного Закону встановлено, що рішення державних органів з питань володіння
та користування культовими будівлями і майном можуть бути оскаржені до суду в
порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

В роз»ясненні Вищого арбітражного суду України від 29.02.96 р. N 02-5/109
«Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України «Про свободу
совісті та релігійні організації» вказано, що спори релігійних організацій між
собою та з іншими юридичними особами підлягають вирішенню на загальних
підставах в господарських судах відповідно до їх компетенції, за винятками,
передбаченими в законодавстві. Таким винятком, зокрема, є категорії справ про
припинення діяльності релігійної організації та про оскарження рішень відповідних
державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і
майном. Згідно статей 16 і 17 Закону зазначені справи розглядаються загальними
судами в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України. Отже,
господарські суди, встановивши, що позовна заява містить вимоги щодо припинення
діяльності релігійної організації або визнання недійсним рішення державних
органів про передачу у володіння і користування культових будівель і майна
(одній релігійній громаді чи декільком в почергове користування), повинні
відмовляти в її прийнятті відповідно до пункту 1 статті 62 ГПК, а якщо
провадження у справі порушено - припиняти провадження згідно з пунктом 1 ст. 80
ГПК. Під культовими будівлями та майном слід розуміти будівлі і речі, спеціально
призначені для задоволення релігійних потреб громадян. Тому, зокрема, не можуть
бути визнані культовими будівлями ті приміщення, що пристосовані для проживання
священнослужителів та інших служителів культу, якщо вони не є невід'ємною
частиною культової споруди і не знаходяться на земельній ділянці, необхідній
для обслуговування цієї споруди (сторожка тощо). Зазначені обставини можуть
встановлюватись документами служби технічної інвентаризації. У разі виникнення
сумнівів щодо належності будівлі або майна до категорії культових, господарські
суди повинні призначати експертизу.

Отже, для правильного вирішення даного спору необхідно встановити статус
спірної будівлі в розумінні Закону України «Про свободу совісті та релігійні
організації», зібрати відповідну документацію служби технічної інвентаризації
та, у разі виникнення сумнівів щодо належності будівлі або майна до категорії
культових, призначати відповідну експертизу.

Вказані обставини попередніми судовими інстанціями достеменно встановлено
не було, що може призвести до неправильного вирішення справи та, згідно з
частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, є
підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий розгляд.

Зібравши необхідні докази та встановивши статус спірної будівлі суду першої
інстанції необхідно вирішити питання щодо підсудності даної справи

відповідно
до положень останньої частини статті 17 Закону України «Про свободу совісті та
релігійні організації» та, у встановленому Законом випадку, розглянути спір з
дотриманням вимог законодавства України.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного
суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Релігійної громади Хресто - Воздвиженської церкви УПЦ
Київської Митрополії задовольнити частково.

Рішення господарського суду Рівненської області від 18 лютого 2005 року та
постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30 червня 2005 року
скасувати.

Справу за позовом Релігійної громади Свято - Хресто - Воздвиженської
парафії УПЦ Київського патріархату до Богдашівської сільської ради, за участі
третьої особи Релігійної громади Хресто - Воздвиженської церкви УПЦ Київської
Митрополії про визнання рішення Богдашівської сільської ради №58 від 25.03.1999
року та №132 від 31.08.2001 року недійсними направити на новий судовий розгляд
до господарського суду Рівненської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не
підлягає крім як з підстав у строки та порядку, передбаченому ст.ст. 237 - 239
Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий

судді:

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УКРАЇНИ

01010,
Україна, місто Київ, вул. Московська, 8

__. .2007 № К-8801/06

Релігійна громада Свято - Хресто
- Воздвиженської парафії УПЦ Київського патріархату 35707,
с. Богдашів, Здолбунівського району Рівненської області Богдашівська
сільська рада 35707, с. Богдашів, Здолбунівського району Рівненської
області Релігійна громада Хресто - Воздвиженської
церкви УПЦ Київської Метрополії 35707, с. Богдашів,
Здолбунівського району Рівненської області

Направляється копія ухвали Вищого
адміністративного суду України від 11 квітня 2007 року з приводу розгляду
касаційної скарги Релігійної громади Хресто - Воздвиженської церкви УПЦ
Київської Митрополії на рішення господарського суду Рівненської області від 18
лютого 2005 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від
30 червня 2005 року у справі за позовом Релігійної громади Свято - Хресто -
Воздвиженської парафії УПЦ Київського патріархату до Богдашівської сільської
ради, за участі третьої особи Релігійної громади Хресто - Воздвиженської церкви
УПЦ Київської Митрополії про визнання рішення Богдашівської сільської ради №58
від 25.03.1999 року та №132 від 31.08.2001 року недійсними, до відома.

Додаток:
копія ухвали.

Суддя

Вищого адміністративного суду Матолич С.В.

України