Справа № 4-2535/05/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
квітня 2007 року м. Київ
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
суддів : Бутенка В.І.
розглянувши порядку письмового касаційного провадження адміністративну
справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу Державної
виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, -
У лютому 2004 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаною скаргою.
В скарзі зазначала, що на неї постановами державного виконавця накладено штраф
в сумі 85 грн. та 170 грн. за невиконання законних вимог державного виконавця
при виконанні рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28.05.2003 року,
а також стягнуто 340 грн. виконавчого збору.
Вважала такі дії суб'єкта оскарження неправомірними, оскільки вона ніяких
виконавчих документів не отримувала і, відповідно, не мала змоги добровільно
виконати судове рішення, а тому просила скасувати постанови державного
виконавця ВДВС Тернопільського МУЮ від 24.12.2003 року про стягнення штрафу в
розмірі 85 грн., від 22.01.2004 року про стягнення штрафу в розмірі 170 грн. та
постанови про стягнення виконавчого збору від 03.12.2003 року в розмірі 340
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01
квітня 2004 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської
області від 24 червня 2004 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала касаційну
скаргу, в якій просить їх скасувати та постановити нове рішення про задоволення
вимог її скарги.

При цьому в скарзі вона посилається на порушення судами норм матеріального
і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судами як першої, так і апеляційної інстанцій було повно встановлено
фактичні обставини справи, визначені спірні правовідносини та правильно
застосовано норми матеріального і процесуального права.

Так, судами було з'ясовано, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду
від 28 травня 2003 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину
квартири АДРЕСА_1 вартістю 22092 грн. та встановлено порядок користування
житловою площею цієї квартири, виділивши Волошину С.С. в користування
ізольовану кімнату площею 11,6 кв.м., а ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 ізольовані
кімнати площею 16,5 кв.м. та 10,2 кв.м., залишивши в спільному користуванні
коридор, кухню, санвузол та інші підсобні приміщення. Це рішення скасовано чи змінено не було і
вступило в законну дію.

На підставі виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду 28
листопада 2003 року державним виконавцем ВДВС Тернопільського МУЮ винесено
постанову про відкриття виконавчого провадження про встановлення порядку
користування квартирою АДРЕСА_1 та встановлено строк до 05 грудня 2003 року для
виконання рішення суду в добровільному порядку.

Зазначена постанова була відправлена учасникам виконавчого провадження.

В зв'язку з тим, що боржниками рішення суду добровільно виконане не було,
державним виконавцем 09 грудня 2002 року винесена постанова про стягнення з
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно 340 грн. виконавчого збору, учасникам
виконавчого провадження при цьому була направлена також вимога, в якій
зазначалось, що примусове виконання судового рішення відбудеться 23 грудня 2003
року.

В подальшому 24 грудня 2003 року постановою державного виконавця на ОСОБА_1
за невиконання законних вимог державного виконавця накладено штраф в сумі 85
грн. і учасникам виконавчого провадження направлена повторна вимога щодо
примусового виконання рішення суду 21 січня 2004 року, 22 січня 2004 року на
ОСОБА_1, ОСОБА_3 солідарно з тих самих підстав накладено штраф в сумі 170 грн.

При цьому судами вірно відзначено, що доводи скаржниці щодо неотримання нею
постанов державного виконавця та інших документів виконавчого провадження, в
тому числі і в зв'язку з її перебуванням у відпустці та проживання за іншою
адресою, не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідно до ч.5 ст. 111
Закону України "Про виконавче провадження" сторони зобов'язані
письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що
зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження, встановлення
відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення,
зміну місця проживання чи місцезнаходження, а боржник - фізична особа -
про зміну місця роботи.

Крім того, судами встановлено і підтверджується матеріалами справи, що
відповідно до ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження",
передбачені цим законом документи надсилались сторонам і учасникам виконавчого
провадження.

Також судами обґрунтовано не взято до уваги і посилання ОСОБА_1 на те, що
її син ОСОБА_4, а не вона є боржником у справі.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Закону України "Про виконавче
провадження", учасниками виконавчого провадження є державний виконавець,
сторони, представники сторін, експерти, спеціалісти, перекладачі.

Сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої
видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, яка
зобов'язана за рішенням вчинити певні дії (передати майно, виконати інші
обов'язки, передбачені рішенням) або утриматися від їх вчинення, у
виконавчому провадженні можуть брати участь кілька стягувачів або боржників.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1, ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 виступали в
якості відповідачів у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 про визнання права
власності на 1/3 частини квартири та встановлення порядку користування жилим
приміщенням, що був задоволений рішенням Тернопільського міськрайонного суду
від 28 травня 2003 року.

Таким чином, ОСОБА_1 в даному випадку є одним із боржників у виконавчому
провадженні.

Слід також зазначити, що згідно ст. 6 Закону України "Про виконавче
провадження", вимоги державного виконавця щодо виконання зазначених у
статті 3 цього Закону рішень є обов'язковими для усіх органів, організацій,
посадових осіб, громадян і юридичних осіб на території України.

Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою
відповідальність згідно з законом.

Статтею 87 вказаного Закону передбачена відповідальність боржника за
невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк
рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, які можуть бути виконані
лише боржником, та рішення про поновлення на роботі, яка полягає у винесенні
державним виконавцем постанови про накладення штрафу на боржника - фізичну
особу у визначеному цією нормою розмірі.

Слід зазначити, що згідно ст. 24824 ЦПК України (в редакції 1963
року), якщо суд встановить, що оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були
прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного
виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи
свободи заявника не було порушено, суд постановляє рішення про відмову в
задоволенні скарги.

За таких обставин, встановивши, що державний виконавець діяв в межах своїх
повноважень та у встановлений законом спосіб, не порушивши при цьому законних
прав, свобод чи інтересів скаржниці, судами зроблено обґрунтований висновок про
відмову ОСОБА_1 у задоволенні її скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судами прийняті законні і
обґрунтовані рішення, під час розгляду справи порушень норм матеріального чи
процесуального права ними допущено не було.

Доводи касаційної скарги зроблених судами висновків не спростовують, а тому
оскаржувані судові рішення повинні залишатися без змін.

Керуючись ст.ст. 220, 221,222, 223, 224, 230 КАС України, колегія суддів -

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення
Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2004
року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 24 червня 2004 року
без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Згідно ст.ст. 236, 237 КАС України рішення суду касаційної інстанції може
бути оскаржено до Верховного Суду України лише за винятковими обставинами
протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

С у д д і :