Справа № К-18060
Суддя: Харченко В.В.
Дата ухвалення: 2007-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого:

Харченко В.В.

Суддів:

Гончар Л.Я.

Васильченко Н.В.

Чалого С.Я.

Матолича С.В.

при секретарі : Кулеші А.В.

з участю представника Державної
комісії з регулювання ринків фінансових послуг України ОСОБА_1 та представника ВАТ «Страхової компанії «Універсальна»
ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду
адміністративну справу за касаційною скаргою Державної комісії з регулювання
ринків фінансових послуг України на постанову господарського суду міста Києва
від 22 листопада 2005 року та ухвалу Київського апеляційного господарського суду
від 20 лютого 2006 року у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства
«Страхова компанія «Універсальна» до Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України про визнання недійсним припису, -

в
с т а н о в и л а :

ВАТ «Страхова компанія «Універсальна» звернулося до суду з позовом до Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України (далі -Комісія) про визнання недійсним припису.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що 07.06.2005 року Державною комісією
з регулювання ринків фінансових послуг України
(далі -Комісія) був виданий Акт № 08/2-271 про порушення законів та
інших нормативно-правових актів Відкритим акціонерним товариством «Страхова
компанія «Універсальна» (Даля по тексту - Товариство).

Актом встановлено, що заявник, діє
як повірений російських страхових компаній щодо укладення в їх інтересах
договорів обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників
транспортних засобів, на підставі укладених ним договорів (Агентська угода №
НОМЕР_1 від 21.04.2004 року і Договір доручення НОМЕР_2 від 01.11.2004 року
укладених ТОВ СК «Согласіє», Агентська угода № ЮЛ26/ОСАГО
від 11.12.2003 року і Договір доручення № НОМЕР_3 від
01.10.2003 року укладених з ВАТ СК «Руський мир», Агентська уода НОМЕР_4 від
01.07.2003 року і Договір доручення НОМЕР_5 від 01.07.2003 року укладених з ВАТ
«Військово-страхова компанія», Агентська угода НОМЕР_6 від 14.01.2004 року і
Договір доручення НОМЕР_7 від 01.01.2004 року укладених з ЗАТ СК «Мегарус-Д».
На підставі вказаного Акту, 01.07.2005 року, Комісією видано припис №
5282/08-8, яким встановлено, що Позивач у своїй діяльності вчинив порушення
вимог чинного законодавства України, а також приписав усунути виявлені
порушення.

Заявник просив суд визнати недійсним припис Державної комісії з регулювання
ринків фінансових послуг України № 5282/08-8 від 01.07.2005 року.

Постановою господарського суду м. Києва від 22 листопада 2005 року,
залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20
лютого 2006 року, позов ВАТ «Страхова компанія «Універсальна» до Державної
комісії з регулювання ринків фінансових послуг України про визнання недійсним
припису задоволено.

У поданій касаційній скарзі Державна комісія з регулювання ринків
фінансових послуг України, з посиланням на порушення судами норм матеріального
права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та постановити нове, про
відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Товариство законно здійснювало посередницьку
діяльність з продажу страхових полісів з
обов'язкового страхування цивільної
відповідальності власників транспортних засобів
на користь страховиків - резидентів Російської Федерації , не зважаючи на встановлену заборону такої діяльності в
Законі України «Про страхування», оскільки
постановою Верховної Ради України щодо введення в дію цього Закону посередницька діяльність є дозволеною
до моменту визнання Російською Федерацією відповідною угодою страхових
полісів страховиків-резидентів України.

Висновок суду першої інстанції, підтриманий судовим рішенням апеляційного
суду, є вірним і обґрунтованим.

Частиною 4 ст. 14 Закону України "'Про
страхування" (надалі - Закон) в редакції від 7 березня 1996 року
передбачено, що посередницька діяльність страхових агентів і страхових брокерів на користь іноземних страховиків на території
України не допускається, якщо інше не передбачено міжнародними
договорами України.

Законом в редакції від 4 жовтня 2001 року питання
посередницької діяльності врегульовані нормами ст. 15 Закону. Згідно означеної статті
страхова діяльність в країні може
провадитися за участю страхових посередників. Страховими посередниками
можуть бути страхові або перестрахові брокери, страхові агенти. Посередницька діяльність страхових та
перестрахових брокерів у страхуванні та перестрахуванні здійснюється як виключний вид діяльності і може включати
консультування,
експертно-інформаційні послуги, роботу, пов'язану з підготовкою, паданням та виконанням (супроводом) договорів
страхування (перестрахування), в тому
числі щодо врегулювання збитків у частині одержання та перерахування страхових платежів, страхових виплат та страхових
відшкодувань за угодою відповідно із страхувальником або перестрахувальником,
інші посередницькі послуги у
страхуванні та перестрахуванні за переліком, встановленим Уповноваженим
органом. Страхові брокери - юридичні особи або громадяни, які зареєстровані у
встановленому порядку як суб'єкти підприємницької діяльності та здійснюють за винагороду посередницьку діяльність у
страхуванні від свого імені на підставі
брокерської угоди з особою, яка має потребу у страхуванні як страхувальник.
Страхові брокери - громадяни, які зареєстровані у встановленому порядку як суб'єкти підприємницької діяльності, не
мають права отримувати та перераховувати
страхові платежі, страхові виплати та виплати страхового відшкодування.
Перестрахові брокери - юридичні особи, які здійснюють за винагороду посередницьку діяльність у
перестрахуванні від свого імені на підставі брокерської угоди із страховиком, який має потребу у перестрахуванні як перестрахувальиик.
Дозволяється здійснення діяльності страхового та пере страхового брокера однією юридичною
особою за умови виконання нею вимог щодо здійснення діяльності страхового та перестрахового
брокера. Порядок реєстрації страхових та перестрахових брокерів визначається Уповноваженим органом.
Страхові агенти - громадяни або юридичні
особи, які діють від імені та за дорученням страховика
і виконують частину його страхової діяльності, а саме: укладають договори страхування, одержують страхові платежі,
виконують роботи, пов'язані із здійсненням
страхових виплат та страхових відшкодувань. Страхові агенти є представниками страховика і діють в його інтересах
за винагороду на підставі договору
доручення із страховиком. Посередницька діяльність на території України з укладання договорів страхування з іноземними
страховиками не допускається, крім договорів,
перестрахування з дотриманням вимог статті ЗО цього Закону. Страхові або перестрахові брокери-нерезиденти можуть надавати
послуги лише через постійні представництва
в Україні, які повинні бути зареєстровані як платники податку відповідно до законодавства України та включені до
державного реєстру страхових або перестрахових брокерів.

Як вірно зазначили суди у рішеннях, з
порівняльного аналізу вказаних норм Закону вбачається, що нормами останнього в редакції, як від 7 березня 1996 року, так і
від 4 жовтня 2001 року встановлено, що
посередницька діяльність на території України з укладання договорів страхування
з іноземними страховиками (на користь
іноземних страховиків) не допускається і
в цій частині, у зв'язку із внесенням 4 жовтня 2001 року до Закону
відповідних змін, положення останнього не змінювались. При цьому, судами
звернуто увагу на те, що 4 жовтня 2001 року
був прийнятий не новий Закон України "Про страхування", а лише були внесені зміни до прийнятого 7
березня 1996 року Закону України "Про страхування".

Закон від 7 березня 1996 року був введений в дію
постановою Верховної Ради України Про введення в дію Закону України ''Про
страхування" № 8696-ВР від 7 березня 1996 року (надалі -
Постанова). Згідно листа Міністерства юстиції України № 20-45-792 від 7 липня
2004 року означена Постанова не втратила чинність та на даний час є діючою. У зв'язку з цим суди дійшли вірного висновку про регулювання до теперішнього часу даною Постановою (незалежно від того, що закон вище за своєю юридичною силою
ніж постанова Верховної Ради України) відповідних питань щодо введення в
дію Закону та його окремих норм, незалежно
від внесених та внесення до останнього змін за умови, що така Постанова при цьому не буде скасована або визнана
такою, що втратила чинність. До того
ж, положення Постанови регулюють порядок застосування окремих норм Закону, у зв'язку з чим положення
Постанови по відношенню до таких окремих норм Закону є спеціальними.

В пункті 6 Постанови передбачено,
що страховикам-резидентам дозволено посередницьку діяльність на території України на користь іноземних страховиків
лише з продажу страхових полісів з
обов'язкових видів страхування, передбачених законодавством інших країн, на строк до приєднання до міжнародних угод щодо
визнання полісів страховиків України
на території цих країн. Докази приєднання до міжнародних угод щодо визнання
полісів страховиків України на території відповідних країн (зокрема -Російської Федерації) у матеріалах справи
відсутні.

Судами обґрунтовано прийнято до уваги те, що у
Постанову також були внесені зміни, але її п. 6
змінений або скасований не був. Отже, на теперішній
час, так як і на час проведення Комісією щодо Товариства перевірки, складення
відповідного акту № 082-271 від 07.06.2005 року та видачі оспорюваного
припису, страховикам-резидентам (яким є Позивач) дозволено посередницьку
діяльність на території України на користь іноземних страховиків з продажу
страхових полісів з
обов'язкових видів страхування, передбачених законодавством інших країн.

Відповідно до ст..224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення
- без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень
чи вчиненні процесуальних дій.

З урахуванням наведеного та керуючись
ст., ст.220, 221, 224, 230 КАС України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг України залишити без задоволення, а
постанову господарського суду міста Києва від 22 листопада 2005 року та ухвалу
Київського апеляційного господарського суду від 20 лютого 2006 - без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді :