Справа № 7/2А-33/07
Суддя: Чірков Г.Є.
Дата ухвалення: 2007-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2007 року Вишгородський районний суд
Київської області в складі

головуючого - судді Чіркова
Г.Є.,

при секретарі Авраменко
Л. С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Вишгороді адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного
середовища Державного управління екології та природних ресурсів
Київській області - Тарасюк Валентини Леонідівни,
про скасування актів посадової особи у справі про притягнення до адміністративної
відповідальності,

встановив:

ОСОБА_1. звернувся до суду з даним позовом,
посилаючись на те, що його без законних підстав притягнуто до адміністративної
відповідальності та винесено припис щодо усунення порушень.

У судовому засіданні представники позивача
стверджували про незаконність дій та рішень старшого державного
інспектора з охорони навколишнього природного середовища в
справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 78 КпАП України ОСОБА_1. -ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з порушенням порядку здійснення
викиду забруднюючих речовин в атмосферу.

Зокрема свої доводи обґрунтували
тим, що оскаржений протокол про адміністративне правопорушення
доказів здійснення підприємством викидів забруднюючих
речовин не містить, а відповідні проби для їх виявлення державним інспектором
не відбиралися.

Крім того, виданим ІНФОРМАЦІЯ_2 приписом про
усунення порушень закону й зобов'язання отримати дозвіл на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне повітря визначено термін вчинення таких дій
до ІНФОРМАЦІЯ_3, в той же час справу про
адміністративне правопорушення по цьому факту розглянуто достроково,
тобто ІНФОРМАЦІЯ_4

Разом з тим, посилаючись на довідку Державного
управління екології та природних ресурсів, згідно з якою згадане підприємство є
об'єктом, який взяттю на державний облік в галузі охорони атмосферного повітря
не підлягає, стверджували про відсутність з
боку підприємства порушень порядку викидів забруднюючих речовин у атмосферне
повітря й необхідність отримання дозволу для таких викидів заперечували.

З цих підстав, а також з того, що відповідач
послався в постанові про притягнення до адміністративної
відповідальності на ст. 44 Закону України „Про охорону атмосферного повітря", якої такий закон не містить, просили
про задоволення позову й скасування протоколу і
постанови в справі про притягнення ОСОБА_1. до адміністративної
відповідальності, та припису стосовно зобов'язання
отримати дозвіл на викиди забруднюючих речовин.

Відповідач належним чином сповіщений про розгляд справи в судове засідання не прибув і причини такого суду не
повідомив, а тому суд розглянув справу на підставі наявних доказів.

З
наведеного вбачаються спірні правовідносини, що виникли між старшим державним інспектором з охорони навколишнього
природного середовища Державного

управління
екології та природних ресурсів і ОСОБА_1 з приводу його притягнення до адміністративної відповідальності та розглядаються судом
згідно п. 2 ч. 1 ст. 18 КАС України.

Згідно зі ст. 8 Конституції України та ст. 9 КАС України, суд при розгляді цієї справи, виходить з принципів
верховенства права й законності, відповідно
до яких органи державної влади, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем
ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо позивача складено протокол про
адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 78 КпАП України, а того ж дня видано припис про усунення виявлених порушень
закону із зобов'язанням отримати дозвіл на
викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

В даному протоколі позивача
повідомлено про час і місце розгляду справи (ІНФОРМАЦІЯ_4), коли такий і відбувся, а тому твердження про розгляд справи
в інший час від визначеного приписом строку для усунення недоліків, (до 1 листопада того ж року) про недотримання закону й
порушення прав позивача не свідчить.

Відповідно до згаданого протоколу, невжиття позивачем
заходів до оформлення дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне повітря є порушенням статей 8, 13 і 33 Закону України „Про охорону атмосферного
повітря" та ст. 38 Закону
України „Про охорону навколишнього природного середовища,,.

Зазначене заперечується в поданому адміністративному позові.

У той же час, у ст. 5 Закону України „Про охорону
атмосферного повітря" йдеться про встановлення в галузі
охорони атмосферного повітря нормативів гранично допустимих викидів
забруднюючих речовин стаціонарних джерел. При цьому,
джерелом викиду згідно зі ст. 1 цього Закону є об'єкт (підприємство, цех,
агрегат, установка, транспортний засіб тощо), з якого надходить в атмосферне
повітря забруднююча речовина або їх суміш.

Обов'язковість встановлення нормативів викидів для
кожного стаціонарного джерела по всіх видах створюваних ним фізичних і
біологічних факторів закріплено в ст. 8 згаданого Закону.

Відповідно до оскаржуваної постанови позивачем допущено
викид забруднюючих речовин стаціонарними
джерелами без визначення згаданих нормативів гранично допустимих
викидів.

Разом з тим, рівні таких викидів і вимоги щодо їх скорочення встановлюються відповідним дозволом на основі
затверджених нормативів, як про це
йдеться в ст. 13 згаданого Закону, а за змістом ст. 8 це стосується кожного
джерела викиду, в той час, як відповідно до ч. 5 ст. 11 цього ж Закону, викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря
стаціонарними джерелами можуть здійснюватися лише після отримання даного
дозволу, наявність якого в такому випадку є обов'язковою.

Стосовно тверджень представників позивача щодо відсутності доказів здійснення будь-яких викидів їхнім підприємством
у атмосферне повітря, то зазначене
суд вважає необгрунтованим виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 38 Закону України „Про охорону
атмосферного повітря" використання природних ресурсів здійснюється в порядку
загального і спеціального їх використання.
При цьому підприємствам, установам і організаціям природні ресурси надаються у користування або
володіння тільки на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у
встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої
діяльності.

Разом з тим, вимогами ст. 10 того ж Закону на підприємства покладається обов'язок
здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо дотримання вимог нормативів викидів, їх вимірювання, контроль
за обсягом і складом забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря, і рівнями фізичного впливу
та вести їх постійний облік.

Доводи позову про не проведення
вимірів викидів забруднюючих речовин при складанні протоколу, його незаконності
не виявляють і підставою до скасування бути не можуть, оскільки Закон
вимагає безпосередньо від підприємства контролювання
наявності викидів у атмосферне повітря, про що й видається відповідний
дозвіл.

До того ж про наявність в каскаду ІНФОРМАЦІЯ_5
джерел викидів і надходження з них в атмосферне повітря забруднюючих речовин
йдеться в дозволі Державного управління екології та
природних ресурсів, який діяв з ІНФОРМАЦІЯ_6, та в довідці НОМЕР_1.

Посилання в позові на те, що
підприємство на державному обліку об'єктів у галузі атмосферного повітря не перебуває і тому видачі дозволу на викиди не
потребує, на вимогах Закону також не ґрунтується.

Відповідно до ст. 31 згаданого Закону державному обліку в
галузі атмосферного повітря підлягають лише
ті об'єкти, які справляють або можуть справити шкідливий вплив на здоров'я
людей та стан атмосферного повітря, хоча як убачається з положень цього Закону, якими регламентується правила
видачі дозволів, його наявність вимагається на будь-яке використання
підприємством атмосферного повітря в
незалежності від шкідливості викидів.

При цьому, вимогами Закону
необхідність отримання згаданого дозволу з перебування об'єктів на певному виді
державного обліку не пов'язується, а тому дані твердження представників
позивача на відповідній правовій підставі не ґрунтуються.

Що стосується помилкового посилання в оскаржуваній
постанові на ст. 44 Закону України „Про охорону
атмосферного повітря", якої такий Закон не містить, то зазначене
незаконності цієї постанови не виявляє, оскільки в тій же постанові обґрунтовано визначено інші
нормативно-правові акти, положення яких були порушені, а тому підставою до її скасування бути не може.

З огляду на зазначене, пред'явленні позовні вимоги
є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 160-163 КАС України,

постановив:

у задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити.

Ухвалу Вишгородського районного суду від 5 грудня 2006 року про
забезпечення цього позову скасувати.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду
протягом 10 днів з дня складання постанови у повному обсязі, шляхом подання
заяви про її оскарження та протягом 20 днів після цього
апеляційної скарги або в порядку ч. 5 ст. 186 КАС України.

Суддя