Справа № К-15515/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16
травня 2007 року м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
складі :

суддів : Бутенка В.І.
(доповідач),

Лиски
Т.О.,

Сороки
М.О.,

Панченка
О.І.,

Штульмана
І.В.,

розглянувши порядку письмового касаційного провадження адміністративну
справу за скаргою ОСОБА_1на дії Генеральної прокуратури України, -

в с т а
н о в и л а :

У квітні 2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною скаргою, в якій
просив визнати неправомірною дії посадової особи Генеральної прокуратури
України щодо відмови у порушенні кримінальної справи за його зверненням,
оскільки така відмова була оформлена всупереч вимогам ст.ст. 97-99 КПК України
у вигляді листа.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2004 року,
залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 вересня 2004 року,
скаргу задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Генеральної прокуратури
України по заявіОСОБА_1від 22.01.2004 року про порушення кримінальної справи та
ненадання відповіді на вказану заявуОСОБА_1на одне із поставлених у скарзі
питання щодо перевірки відмови у розгляді заяви ОСОБА_2

Зобов'язано Генеральну прокуратуру України прийняти по заявіОСОБА_1від
22.01.2004 року рішення, відповідно до вимог, передбачених ст. 97 КПК України,
та надати відповідь на вказану заяву ОСОБА_1 на одне із поставлених у скарзі
питання щодо перевірки відмови у розгляді заяви ОСОБА_2

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, Генеральна прокуратура
України подала касаційну скаргу, в якій
просить їх скасувати та постановити нове рішення про задоволення вимог його
скарги.

При цьому в скарзі вказується на порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судами як першої, так і апеляційної інстанцій було повно встановлено фактичні
обставини справи, визначені спірні правовідносини та правильно застосовано
норми матеріального і процесуального права.

Так, судами встановлено, що 22 січня 2004 року ОСОБА_1 звернувся до
Генерального прокурора України із заявою,
в якій просив перевірити інформацію щодо законності придбання для
прокурора Херсонської області ОСОБА_5 і працівників обласної прокуратури житла
в 2000 році, перевірити законність закриття кримінальної справи, яку порушено
відносно ОСОБА_3 за ст.ст. 86-1, 172, 194 КК України ( в редакції 1960 року),
перевірити законність арешту та вилучення належного ОСОБА_1 майна, встановити
винних осіб у заподіянні скаржнику матеріальної шкоди і прийняти міри щодо
відшкодування йому збитків, перевірити законність відмови у розгляді заяв ОСОБА_2,
які направлено до Генеральної прокуратури України. Крім того, заявник просив
порушити кримінальну справу відносно прокурора Херсонської області ОСОБА_5 за
ст.ст. 364 ч.3, 371 ч.3 КК України і його заступника ОСОБА_4 за ст.ст. 365 ч.3,
372 ч.1 КК України.

На вказану заяву ОСОБА_1 начальником управління нагляду за розслідуванням
кримінальних справ слідчими органів прокуратури Генеральної прокуратури України
Маркіним М.О. надано відповіді від 01.03.2004 року та від 15.04.2004 року.

Згідно цих відповідей заяву ОСОБА_1 від 22.01.2004 року щодо незаконних дій
прокурора Херсонської області відносно придбання житла розглянуто Генеральною
прокуратурою України, заявника повідомлено, що постановою судді місцевого суду
Суворовського району м. Херсона від 21.08.2002 року кримінальну справу про
обвинувачення ОСОБА_3 закрито на підставі п.4 ст.6 КПК України, кримінальну
справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 27, ч.1 ст. 369 КК України
місцевим судом Заводського району Миколаївської області направлено до Верховного
Суду України, а також зазначено, що підстав для вжиття заходів прокурорського
реагування, а також для порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_5 і
ОСОБА_4 не вбачається.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується
право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної
влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Компетенція
(юрисдикція) судів щодо розгляду таких справ визначається процесуальними
законами.

Кримінально-процесуальний кодекс України встановлює
можливість оскарження до суду в порядку кримінального судочинства постанови про
відмову в порушенні кримінальної справи (ст. 236-1), постанови про закриття
справи (ст. 236-5), постанови про порушення справи (ст. 236-7).

Згідно із ст. 97 КПК України, по заяві або повідомленню
про злочин прокурор зобов'язаний не пізніше триденного строку прийняти одне з
таких рішень : порушити кримінальну справу; відмовити у порушенні кримінальної
справи; направити заяву або повідомлення за належністю.

Відповідно до ст.ст. 98,99 КПК України, при порушенні
кримінальної справи та відмови в порушенні кримінальної справи виноситься
постанова.

За змістом статей 2, 17 Кодексу адміністративного судочинства України спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження
його рішень, дій чи бездіяльності належать до компетенції адміністративних
судів, крім випадків, коли такі справи підлягають розгляду в порядку
кримінального судочинства.

Оскільки Кримінально-процесуальний кодекс України не
передбачає можливості розгляду в порядку кримінального судочинства спорів про
бездіяльність суб'єктів владних повноважень, то такі спори належить розглядати
в порядку адміністративного судочинства, а на час ухвалення оскаржених судових
рішень такий порядок був передбачений гл. 31-А ЦПК України (в редакції 1963
року).

З матеріалів справи видно, що начальником управління
нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими органів прокуратури
Генеральної прокуратури України Маркіним М.О.
в межах своїх повноважень надано відповіді тільки на частину поставлених
ОСОБА_1 в заяві від 22.01.2004 року питань, при цьому заява щодо порушення
кримінальної справи відносно прокурора Херсонської області ОСОБА_5 за ст.ст.
364 ч.3, 371 ч.3 КК України і його заступника ОСОБА_4 за ст.ст. 365 ч.3, 372
ч.1 КК України вирішена неналежним чином, і поза увагою суб'єкта оскарження
залишилось питання щодо перевірки законності відмови у розгляді заяв ОСОБА_2

Таким чином, судами вірно зазначено, що суб'єктом оскарження, в порушення
вказаних вимог закону, замість винесення відповідного процесуального документу
ОСОБА_1 на його заяву направлено лист, тобто не дотримано процедури реагування,
передбаченої ст. 97 КПК України.

Крім того, не всі питання, порушені ОСОБА_1 в заяві від 22.01.2004 року,
були вирішені суб'єктом оскарження.

За таких обставин судами зроблений обґрунтований висновок щодо часткового
задоволення вимог скарги ОСОБА_1

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судами прийняті законні і
обґрунтовані рішення, під час розгляду справи порушень норм матеріального чи
процесуального права ними допущено не було.

Доводи касаційної скарги ґрунтуються на помилковому тлумаченні суб'єктом
оскарження норм законодавства і
зроблених судами висновків не спростовують, а тому оскаржувані судові рішення
повинні залишатися без змін.

Керуючись ст.ст. 220, 221,222, 223, 224, 230 КАС України, колегія суддів -

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу Генеральної прокуратури України залишити
без задоволення, а рішення Печерського
районного суду м. Києва від 16 червня 2004 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 08 вересня 2004 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не
підлягає.

Згідно ст.ст. 236, 237 КАС України рішення суду касаційної інстанції може
бути оскаржено до Верховного Суду України лише за винятковими обставинами
протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

С у д д і :