Справа № К-33301/06
Суддя: Панченко О.Н.
Дата ухвалення: 2007-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

19 червня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в складі:

головуючого Панченка О.Н.,

суддів:
Весельської Т.Ф., Горбатюка С.А., Смоковича М.І., Штульмана І.В.,

розглянувши
у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу

за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника управління забезпечення діяльності судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України Леве Інни Ігорівни,
провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 2 грудня 2003 року та ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 4 березня 2004 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2003 року ОСОБА_1. звернувся
до суду зі скаргою на дії начальника управління забезпечення діяльності судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України Леве І.І.

Вимоги обґрунтовував тим, що
відповідач у перевищення своїх
повноважень повернула без розгляду його касаційну скаргу, в той час як
відповідно до статей 328, 329 Цивільного процесуального кодексу України справи
з касаційними скаргами подаються до суду касаційної інстанції, а питання про
передачу справи на розгляд складу судової палати вирішуються судом у складі
трьох суддів.

9 вересня 2002 року на його скаргу, з
якою він звернувся до Верховного Суду України та в якій просив повідомити про
результати розгляду його касаційної скарги, дала відповідь відповідач, на думку
заявника, не по суті скарги.

19 лютого 2003 року він отримав
відповідь на скаргу голові Верховного Суду України Маляренку В.Т. за підписом
відповідача, в якій йому було повідомлено, що відповідно до чинного
законодавства ухвалені Верховним Судом України
рішення чи ухвали набирають чинності після їх ухвалення і оскарженню не
підлягають, а також було повернуто його касаційну скаргу.

Вважаючи дії відповідача
неправомірними, такими, що порушують його права, просив суд визнати
неправомірними дії відповідача по наданню йому відповідей від 9 вересня 2002
року та 19 лютого 2003 року та зобов'язати Верховний Суд України розглянути
його касаційну скаргу у відповідності до норм чинного законодавства.

Ухвалою Печерського
районного суду м. Києва від 2 грудня 2003 року, залишеною без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від 4 березня 2003 року, провадження в частині
вимог скаржника зобов'язати Верховний Суд України розглянути його касаційну
скаргу закрито, в іншій частині скаргу залишено без розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1., посилаючись
на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просив скасувати оскаржувані рішення судів
попередніх інстанцій та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що
не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Суд першої інстанції, закриваючи
провадження у справі в частині вимог
скарги щодо зобов'язання розглянути його касаційну скаргу Верховним Судом
України, виходив з того, що зазначені
вимоги не підлягають
розглядові в судах за
правилами глави 31-А Цивільного процесуального
кодексу України 1963 року.

Такий висновок суду першої інстанції є
правильним, оскільки за правилами Цивільного процесуального кодексу України
1963 року, який був чинним на час прийняття судами оскаржуваних ухвал, не
підлягали розглядові в судах скарги на процесуальні дії судів.

Крім того, судом першої інстанції було
встановлено, що про відповіді суб'єкта оскарження від 9 вересня 2002 року та 19 лютого 2003
року скаржнику стало відомо відповідно у вересні 2002 року та лютому 2003 року,
однак скаргу до суду він подав 27 травня 2003 року.

Відповідно до статті 248-5 Цивільного
процесуального кодексу України 1963 року скарга може бути подана до суду у
двомісячний строк, обчислюваний з дня, коли особі стало відомо про порушення її
прав, свобод чи законних інтересів.

З огляду на викладене,
суд першої інстанції у відповідності до наведеної норми правильно залишив
скаргу без розгляду.

За таких обставин, також
є правильним висновок суду апеляційної інстанції про залишення ухвали суду
першої інстанції без змін.

Таким чином, оскаржувані ухвали прийняті судами з дотриманням норм
матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування чи змін не
має.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 2 грудня 2003 року та ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 4 березня 2004 року в цій справі залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили
з моменту проголошення, але може бути оскаржена за винятковими обставинами до
Верховного Суду України протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

Головуючий
Панченко О.Н.

судді
Весельська Т.Ф.

Горбатюк С.А.

Смокович М.І.

Штульман І.В.