Справа № 22а-106/07
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2007-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

__ ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22а -106/2007 р. Головуючий суддя у 1-ій
Категорія статобліку - інстанції - Слюсар Л.П.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

“25” червня 2007 року
м. Дніпропетровськ

Коллегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Сафронової С.В. (доповідача)

суддів: Поплавського
В.Ю.

Уханенко С.А.

при секретарі

судового засідання: Потртненко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну
скаргу Дніпропетровської міської ради на постанову Індустріального
районного суду міста Дніпропетровська від 09 лютого 2007 року

у адміністративній справі № 2а-15/07 за позовом ОСОБА_1 до
Дніпропетровської міської ради „про скасування рішення сесії V скликання від 27.09.2006 року НОМЕР_1 в
частині та спонукання до вчинення певних дій”, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпропетровської
міської ради про скасування рішення сесії V скликання від 27.09.2006 року НОМЕР_1 в частині включення земельної
ділянки до переліку земельних ділянок, вільних від забудови, право на оренду
яких підлягає продажу на аукціоні та відмові їй у наданні дозволу на
проектування об'єкту і згоди на розроблення проекту відведення земельної
ділянки по пр.Миру в районі будинків НОМЕР_2, а також в частині підготовки та
проведення аукціону з продажу права оренди земельної ділянки і вирішення
питання про компенсацію їй вартості витрат, понесених при здійсненні
підготовчого етапу організації проектно-будівельного процесу та відведення
земельної ділянки під об'єкт будівництва згідно з оригіналами платіжних
документів за рахунок переможця аукціону.

Постановою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09
лютого 2007 року позов ОСОБА_1
задоволено та скасовано п.3, п.4, п.5, п.6.3 рішення сесії V скликання Дніпропетровської міської ради від
27.09.2006 року НОМЕР_1, з спонуканням
відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на проектування торговельного
комплексу та згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки по
пр.Мира в районі будинків
НОМЕР_2 (номер територіальної зони НОМЕР_3) згідно зі схемою в Індустріальному
районі м.Дніпропетровська.

Не погоджуючись з
вищезазначеним судовим рішенням, Дніпропетровська міська рада звернулася з
апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду та направити
справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому в скарзі відповідач
посилається на те, що задовольняючи позов ОСОБА_1 суд не
встановив невідповідність оскаржуваного акту вимогам чинного законодавства.

Перевіривши матеріали справи та правильність застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і правову оцінку обставин у справі, колегія
суддів доходить до висновку, що оскаржувана постанова
суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з
наступних підстав.

У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.198 та ст.202 КАС України, за
наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд
скасовує постанову суду та приймає нову
постанову з підстав: неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;
невідповідності висновків суду обставинам справи; порушення норм
матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Матеріалами справи встановлено, що за зверненням позивачки у листопаді 2004
р. до Дніпропетровського міського Голови (а.с.6), Головним управлінням
архітектурно-планувальним управління Дніпропетровської міськради було
підготовлено висновок від 14.12.2005 р., відповідно до якого визнано за можливе
пропонувати документи стосовно розміщення об'єкта торговельного комплексу по
пр.Мира в районі будинків НОМЕР_2 в Індустріальному районі м.Дніпропетровська
на розгляд постійно діючої комісії з питань вибору земельних ділянок для
розміщення об'єктів у місті, за умови їх позитивного погодження з відповідними
службами міста та виконання вимог архітектурно-містобудівної ради щодо
рекомендацій про проведення громадського обговорення (а.с.7-8). Після отримання
позивачкою необхідних для будівництва позитивних погоджень усіх служб міста (15-17),
попереднього узгодження розміщення об'єкту (а.с.9,12) та висновку постійно
діючої комісії з питань вибору земельних ділянок для розміщення об'єктів у
місті, матеріали, якими обґрунтовувалося місце розташування об'єкту торговельного комплексу за вищезгаданою
адресою, було розглянуто на сесії V скликання Дніпропетровської міської ради.

Рішенням Дніпропетровської міської ради НОМЕР_1 від 27.09.2006 р. (а.с.19)
було затверджено містобудівне обґрунтування та погоджено місце розташування
торговельного комплексу по пр.Мира в районі будинків НОМЕР_2 м.Дніпропетровська
(номер територіальної зони НОМЕР_3), а вказана земельна ділянка включена до
Переліку земельних ділянок, вільних від забудови, право на оренду яких підлягає
продажу на аукціоні. Одночасно, зазначеним рішенням міськради було відмовлено
позивачці у наданні дозволу на проектування об'єкту та згоди на розроблення
проекту відведення земельної ділянки по пр.Миру в районі будинків НОМЕР_2, а
також вирішено підготувати та провести аукціон з продажу права оренди земельної
ділянки, з компенсацією ОСОБА_1 вартості матеріалів погодження, що передбачені
підготовчим етапом Порядку організації проектно-будівельного процесу та
відведення земельної ділянки під об'єкт будівництва згідно з оригіналами
платіжних документів за рахунок переможця аукціону. Копію зазначеного рішення
міськради позивачці було надіслано листом № 13/4-1265 від 23.10.2006 р., а
листами № 13/10-840 від 15.09.2006 р. та
№ Б-45 від 04.10.2006 р.
позивачку було проінформовано про право прийняти участь в аукціоні .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції посилався на
вимоги ст.16 Закону України „Про оренду землі” та обов'язок органів місцевого
самоврядування діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України (ст.19 Конституції України).

З матеріалів справи видно, що підстави
виникнення між
сторонами спору, судом встановлені повно, але при винесені оскаржуваного рішення невірно застосована норма матеріального права,
зокрема ст.16 Закону України „Про оренду землі, на
підставі чого зроблено висновок про встановлення факту обов'язку
відповідача надати позивачці дозвіл на
проектування торговельного комплексу та згоду на розроблення проекту відведення
земельної ділянки.

Однак, вказана правова норма не містять в собі посилань на обов'язок відповідача надати дозвіл на проектування об'єкту та згоду на
розроблення проекту відведення земельної ділянки, а на норму матеріального
права, яка б регулювала спірні
правовідносини, суд першої інстанції взагалі не посилається.

Одночасно, вирішуючи даний спір, суд
не прийняв до уваги, що оскаржуване позивачкою рішення Дніпропетровської
міської ради НОМЕР_1 від 27.09.2006 р. було прийнято відповідно до рішення
міської ради від 18.06.2003 № 29/10 „Про порядок продажу земельних ділянок,
вільних від забудови та права на оренду земельних ділянок у місті” і рішення
міськради від 25.01.2006 р. № 3/33 „Про міський бюджет на 2006 рік”, які не
оскаржувалися та є чинними.

Враховуючи наведене, у суду не було підстав для задоволення вимог
ОСОБА_1

Крім того, суд першої інстанції в
постанові не навів обґрунтувань про порушення прав та інтересів позивачки з
боку відповідачем, що суперечить ст.161 КАС України та взагалі не навів
мотивів, за наявності яких оскаржуване рішення міськради є незаконним, тобто
не зазначив в чому саме полягає незаконність
оскаржуваного позивачкою рішення Дніпропетровської міської ради від 27.09.2006
року НОМЕР_1, або його невідповідність
правовому акту вищої юридичної сили чи іншим правовим
актам, що суперечить вимогам ст.163 КАС України.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам
чинного законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який
видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації.

Згідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене судом на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі,
підтверджених тими доказами,
які були досліджені
в судовому засіданні.

На
підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду підлягає скасуванню, оскільки
позивачкою не були доведені обставин, що мають значення для справи, а обставини справи не відповідають висновкам суду
першої інстанції, які суд першої інстанції вважає встановленими.

Зважаючи
на конкретне визначення у ст.204 КАС
України підстав для направлення справи
на новий розгляд до суду першої інстанції у разі скасування постанови,
які на даний випадок не розповсюджуються, колегія судів встановивши
безпідставність вимог позивачки та їх недоведеність, приходить до висновку, що
у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити виходячи з наступного.

Згідно із статтями 13, 14, пункту 7 частини першої
статті 92 Конституції України правовий режим користування землею визначається
законами України. Правовий режим означає врегулювання нормами закону земельних
відносин, порядку набуття і здійснення права землекористування, реалізацію та
позбавлення цього права, функції, компетенцію органів державної влади і
місцевого самоврядування, тощо.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і
реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України,
Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до статті 116 Земельного Кодексу
України, громадяни та юридичні особи набувають права користування земельними
ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом, набуття права на землю громадянами та юридичними
особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання
їх у користування.

Вирішення
відповідно до закону питань регулювання земельних відносин згідно з п.34 ч.1
ст.26 Закону України „Про місцеве самоврядуваня в Україні” відноситься до
виключної компетенції сільських,
селищних, міських рад та вирішується на пленарних засіданнях

Відповідно до ст.10 Закону України „Про планування і забудову територій”
планування територій на місцевому рівні, забезпечується відповідними місцевими
радами та їх виконавчими органами, відповідно до їх повноважень, визначених
законом, і полягає у розробленні та затвердженні генеральних планів населених
пунктів, схем планування територій на місцевому рівні та іншої містобудівної
документації, регулюванні використання їх територій, ухваленні та реалізації
відповідних рішень про дотримання містобудівної документації.

Вищенаведене свідчить про те, що рішення Дніпропетровської міської ради
НОМЕР_1 від 27.09.2006 р. повністю узгоджується з вимогами Закону України „Про
місцеве самоврядування в Україні” та Закону України „Про планування і забудову
територій”.

Відповідно
до ст.24 Закону України „Про планування і забудову територій”, фізичні та
юридичні особи, які заінтересовані в здійсненні будівництва об'єктів
містобудування, подають письмову заяву про надання дозволу на будівництво до
виконавчого органу відповідної ради. У
разі, якщо замовник (забудовник) не є власником чи користувачем земельної
ділянки, подається нотаріально засвідчена згода власника земельної ділянки на
забудову цієї ділянки. Дозвіл на будівництво дає право замовникам на отримання
вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт та
отримання дозволу на виконання будівельних робіт у порядку, визначеному цим
Законом.

За таких
обставин, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права, правильність юридичної оцінки обставин,
колегія суддів доходить до висновку, що регулювання,
планування, забудови та інше використання територій міста - відноситься до
компетенції місцевих рад та є правом відповідача, а не обов'язком.
Відповідач по справі при прийнятті оскаржуваного рішення діяв на підставі, у
межах повноважнь та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України,
а прийняте відповідачем рішення є розсудливим та прийнятим з дотриманням
принципу рівності і пропорціності. Отже, у суду
відсутні передбачені чинним законодавством підстави для задоволення позову
ОСОБА_1, а тому в позові слід
відмовити.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202,
ст.205 КАС України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради на
постанову Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09 лютого
2007 року - задовольнити.

Постанову Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09
лютого 2007 року за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради „про
скасування рішення сесії V скликання від
27.09.2006 року НОМЕР_1 в частині та спонукання до вчинення певних дій” -
скасувати

В позові ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради „про скасування рішення
сесії V скликання від
27.09.2006 року НОМЕР_1 в частині та спонукання до вчинення певних дій” -
відмовити.

Постанова
в повному обсязі буде складена 02 липня 2007 року.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України протягом одного місяця з часу виготовлення
повного тексту.

Судді: