Справа № К-2710/07
Суддя: Співак В.І.
Дата ухвалення: 2007-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 квітня 2007 року м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду
України у складі:

головуючого Співака В.І.

суддів
Білуги С.В.

Гаманка О.І.

Загороднього А.Ф.

Заїки М.М.

при секретарі
Дашківській О.Є.

за участю ОСОБА_1 та його
представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача Цибуковської
Н.Ф.

розглянувши у судовому засіданні касаційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського
міськрайонного суду Волинської області від 16.07.2004 р. та ухвалу
апеляційного суду Волинської області від 28.10.2004 р. по справі за позовом ОСОБА_1
до Волинської митниці про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановила:

У березні 2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовом до Волинської митниці про
поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного
прогулу.

Рішенням Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 16.07.2004 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного
суду Волинської області від 28.10.2004 р. вказане рішення суду залишено без
змін.

На зазначені судові рішення надійшла
касаційна скарга ОСОБА_1, в якій ставиться
питання про скасування рішення Ковельського
міськрайонного суду Волинської області
від 16.07.2004 р. та ухвали апеляційного суду Волинської області від 28.10.2004
р., а справу направити на новий розгляд, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів щодо
правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, не
вбачає порушення судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і
процесуального права при прийнятті рішення, а тому вважає, що касаційну скаргу
слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін з наступних підстав.

Відповідно
до статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника
або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява
працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або
дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність;
догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо
працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи
і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган
не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може
бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як
вбачається з матеріалів справи, позивач працював на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1 митного
посту «Ратне» з 05.08.2003 р. відповідно до наказу Волинської митниці від
04.08.2003 р. НОМЕР_1

Наказом
Волинської митниці від 03.03.2004 р. НОМЕР_2 ОСОБА_1 звільнено з посади
ІНФОРМАЦІЯ_1 митного посту «Ратне» на підставі статті 38 Кодексу законів про
працю України на підставі його заяви від 03.03.2004 р., хоча в цій заяві він не
вказав поважних причин звільнення.

Згідно
вимог статті 38 Кодексу законів про працю України звільнення позивача повинно
було відбутися не раніше спливу двотижневого строку, наданого працівнику для
письмового попередження власника або уповноваженого органу про своє звільнення
за власним бажанням.

Згідно
вимог цієї статті, після спливу цього строку працівник міг залишитися на роботі
і не вимагати свого звільнення, а власник або уповноважений ним орган
відповідно, не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків
наявності згоди між сторонами про дату звільнення.

Суди
першої та апеляційної інстанцій правильно дійшли висновку, що звільнення
позивача на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України було здійснено
без порушень вимог даної статті, оскільки була наявність згоди між сторонами
про дату звільнення, а саме в письмовій заяві ОСОБА_1 просив звільнити його із
займаної посади з 03.03.2004 р., і він був наказом від 03.03.2004 р. НОМЕР_2
звільнений. Йому було видано трудову книжку та копію наказу. Посилання позивача
на те, що мав місце примус з боку посадових осіб митниці щодо написання заяви
про звільнення, судами першої та апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що порушень судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального чи
процесуального права, при вирішенні цієї справи, не допущено, правова оцінка
обставин по справі дана вірно, встановлювати та визнавати доведеними обставини,
що не були встановлені в судових рішень, та вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу підстав не має, а тому касаційну скаргу
слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 212, 220, 221, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від
16.07.2004 р. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 28.10.2004 р.
по справі за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці про поновлення на роботі та
стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Співак

Судді С.В.
Білуга

О.І. Гаманко

А.Ф. Загородній

М.М. Заїка