Справа № 22а-379/07
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2007-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №
Головуючий суддя у 1-ій Категорія стат.обліку - 37
інстанції - Єлісєєва Т.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

«09»
серпня 2007 року
місто Дніпропетровськ

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Сафронової С.В. (доповідача),

суддів: Поплавського В.Ю.,

Уханенко С.А.,

при секретарі

судового засідання: Портненко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну
скаргу виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради на постанову
Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 грудня 2006 р.

у адміністративній справі № 2а-839/06 за
позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради
«про зобов'язання виконати певні дії»,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2006 р ОСОБА_1 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом до виконавчого комітету Дніпропетровської
міської ради, в якому посилаючись на незаконну відмову відповідача щодо
підготовки проекту рішення виконкому міськради про виключення з житлового фонду
належної їй на праві власності квартири у зв'язку з відсутністю згоди мешканців
сусідніх квартир, просить зобов'язати виконком Дніпропетровської міської
ради виконати необхідні дії щодо
підготовки проекту рішення про виключення з житлового фонду її квартири.

Постановою Бабушкінського районного суду міста
Дніпропетровська від 08 грудня 2006 року
позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, виконкомом
Дніпропетровської міської ради подано апеляційну скаргу, в якій ставиться
питання про скасування постанови суду першої інстанції та направити справу на
новий розгляд.

Перевіривши правильність застосування судом норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Як вбачається з
матеріалів справи, позивачка на підставі договору купівлі-продажу від
01.06.2005 р. є власником квартириАДРЕСА_1. З метою
використання зазначеної квартири для ведення господарської діяльності та
виведення її з житлового фонду і проведення її реконструкцію під магазин,
позивачка отримала висновок Головного архітектурно-планувального управління,
розробила архітектурно-планувальну документацію та отримала висновки з ГУ МНС
України, санепідстанції, з Держнаглохоронпраці, технічні обстеження конструкції
квартири, також акт районної технічної комісії про визнання квартири
непридатною для проживання, який було затверджено рішенням Бабушкінської
районної ради від 16.12.2005 р. НОМЕР_1.

Як
встановлено судом, в подальшому позивачка зверталася до Управління житлового
господарства Дніпропетровської міської ради з заявою про виведення належної їй
квартири з житлового фонду, і на відповідь отримала лист від 19.06.2006 р.,
яким повідомлялася про неможливість підготовки Управлінням проекту рішення
виконкому міськради про виведення її квартири із житлового фонду, у зв'язку з
ненаданням згоди на це мешканців суміжних квартир, що передбачено Порядком
виключення квартир з житлового фонду міста для використання їх власниками в
інших, не заборонених законом цілях, затвердженим рішенням Дніпропетровської
міської ради від 06.11.2002 р.НОМЕР_2.

Задовольняючи
позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з
того, що постановою Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 07.10.2004 року по справі № 18/227 вищевказаний Порядок
виключення квартир з житлового фонду міста визнано частково недійсним, в тому
числі і підпункт 2.9 пункту 2, яким передбачено «згоду мешканців суміжних
квартир з посвідченими підписами».

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова
відповідача по справі в підготовці проекту виведення квартири з житлового фонду
є неправомірною.

Між тим, такий
висновок суду першої інстанцій є неправильним, оскільки не ґрунтується на чинному законодавстві та не
відповідає обставинам справи.

Так,
згідно з чинним Житловим кодексом, житлові
будинки і житлові приміщення призначаються для постійного проживання
громадян.

Згiдно з ст.150
Житлового кодексу громадяни, якi мають у приватнiй власностi будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання i
проживання членів їхнiх сiмей i мають право розпоряджатися цiєю власнiстю на свiй розсуд: продавати,
дарувати, заповiдати, здавати в оренду,
обмiнювати, закладати, укладати iншi не забороненi законом угоди.

Крiм
того, державна житлова полiтика України, яку схвалено постановою Верховної Ради
України вiд 30.06.95 р. за N 250/95, вказує на недопущення використання житла
не за призначенням (абзац шостий роздiлу "Шляхи реалiзацiї державної
житлової полiтики" Концепцiї).

Відповідно до ст.7 Житлового
кодексу, непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення
переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету
обласної, міської (міста
республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів.

Згідно з ст.8 Житлового кодексу, переведення придатних для проживання жилих
будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду
в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих
будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням виконавчого
комітету

З
урахуванням того, що про переведення житлових будинкiв i квартир, що належать
громадянам на правi власностi, в вищезазначених статтях не йдеться, Житловим
кодексом не дозволяється використовувати житловi квартири, що належать громадянам
на правi власностi
не за призначенням, тобто не для
проживання.

Проте,
суд першої інстанції не врахував вищевикладених обставин, також як і не дав
оцінки наданому позивачкою акту районної технічної
комісії про визнання квартири непридатною для проживання (а.с.49), який вона
надала до суду як один із доказів можливості переведення своєї квартири
в нежитлове приміщення, але який не відповідає
„Порядку обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності
санітарним та технічним вимогам та визнання
жилих будинків і
жилих приміщень непридатними
для проживання”, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 26.04.1984 р. N 189, оскільки складений не уповноваженими на те особами
(п.3 Порядку), до нього не додано передбачених п.5 Порядку документів, на час
його складення не перевірено обгрунтованість висновків про неможливість або недоцільність
проведення капітального ремонту жилого приміщення; не встановлено
причини незадовільного стану жилого приміщення.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що акт обстеження стану житлового
приміщення (а.с.49) складений 06.12.2005
р. і встановлює часткове розібрання несущих перегородок, але відповідно до
технічних висновків по результатам обстеження квартири у 2005 р. (а.с.37-42)
встановлено, що несущі конструкції (фундамент, стіни, перекриття) знаходяться в
задовільному стані та пригідні до
подальшої експлуатації. Такіж висновки про задовільний стан квартири містять в
собі і інші надані позивачкою до матеріалів справи висновки та експертизи.

Крім того, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що згідно з вимогами Законів України "Про приватизацію
державного житлового фонду" та
"Про власність", а також Цивільного кодексу України, виконання робіт
з перебудови та перепланування житлових
приміщень у багатоквартирних будинках
із подальшим використанням їх як нежитлових приміщень, повинні здійснюватися за згодою співвласників
будинку та без обмеження
їх інтересів та житлових прав, а також відповідно до
вимог державних будівельних
норм ДБН В.2.2-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення",
згідно яких приміщення магазинів
допускається розміщувати виключно на першому,
другому і цокольному
поверхах житлових будинків, і приміщення громадського
призначення повинні мати входи та евакуаційні
виходи, ізольовані від житлової частини будинку. Відповідно до проекту
реконструкції квартири позивачки, зазначені вимоги не виконані.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що посилання суду першої
інстанції на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від
07.10.2004 року, якою було визнано недійсним підпункт 2.9 пункту 2
вищевказаного Порядку, яким встановлено обов'язковість представлення згоди
мешканців суміжних квартир на виключення квартири з житлового фонду для її
використання в інших цілях - не може бути у даному випадку достатнім, оскільки
вимога стосовно надання мешканцями суміжних квартир згоди на реконструкцію
квартири під нежитлове приміщення
встановлена не тільки в п.2.9
Порядку виключення з житлового фонду квартир для використання їх власниками в
інших, не заборонених законом цілях, а іншими законами та підзаконними актами,
і такі заходи є гарантією захисту права власності інших мешканців будинку та
захисту їх права на належні умови проживання.

Задовольнивши вимоги позивачки, суд фактично підмінив органи місцевого
самоврядування та невмотивовано і без дослідження всіє сукупності доказів по справі, без посилання на положення закону, яким він керувався -
зобов'язав відповідача вчинити певні дії, в тому числі підгодовувати проект
рішення виконкому про виключення квартири позивачки з житлового фонду міста.

Статтею 104 Кодексу
адміністративного
судочинства України наділяє
особу, яка вважає, що порушено її права, свободи чи
інтереси у сфері публічно-правових відносин
правом на звернення до
адміністративного суду з позовом.

Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не буде встановлено, у суду немає правових
підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
обов'язок доказування обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення
проти них покладається
на сторони.

Як вбачається із матеріалів справи
позивачка взагалі не зазначила про порушення її прав і не довела належними
доказами, що відповідач своїми діями
порушив її права та
інтереси.

Крім того, суд першої інстанції
розглянувши позов Савел'євої по суті, не звернув уваги на те, що матеріали справи
не містять відомостей про звернення позивачки до залученого нею по
справі в якості відповідача Дніпропетровської міської ради та про його відмову
у виведенні її квартири із житлового фонду.

Колегія суддів при апеляційному перегляді справи встановила, що позивачка
зверталася з заявою про надання дозволу виведення її квартири із житлового
фонду міста не до відповідача по справі, а до Управління житлового господарства
Дніпропетровської міської ради, який на підставі рішень міськради та виконкому
уповноважений на підготовку пропозицій про зміну правового статусу жилий
приміщень в багатоквартирних будинках житлового фонду міста та який підготовлює
відповідні документи та проект рішення виконкому.

Виходячи із положень
норм права, що регулюють дані спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що
надання дозволу на переобладнання
приміщення під продовольчий
магазин є правом відповідача та уповноваженого ним на
підготовку проекту рішення Управління
житлового господарства, а не їх обов'язком.

За таких обставин судове
рішення, як таке, що постановлені з
порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягають скасуванню, а в задоволенні позову
ОСОБА_1 повинно бути відмовлено, у зв'язку з безпідставністю та передчасністю
її звернення до суду.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205 КАС України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Дніпропетровської міської
ради - задовольнити, постанову Бабушкінського районного суду міста
Дніпропетровська від 08 грудня 2006 р. - скасувати

У задоволені позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Дніпропетровської
міської ради «про зобов'язання виконати певні дії» - відмовити

У повному обсязі ухвала суду буде виготовлена 30 липня 2007 року

Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця з часу виготовлення повного тексту.

Судді: