Справа № 22-а-897/07
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2007-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 22-а-897/07 Головуючий
у 1-й інстанції: Нечуй Б.П.
Суддя-доповідач
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10
вересня 2007 року м.
Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду в складі: головуючого - судді Межевича
М.В., суддів Бараненка І.І. та Малиніна В.В., при секретарі Ковальчук А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Лугинського
районного суду Житомирської області від 05.03.2007 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
обласного центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомоги головного
управління праці та соціального захисту населення Житомирської обласної
державної адміністрації, управління праці та соціального захисту населення
Лугинської районної державної адміністрації, управління Пенсійного фонду України
в Лугинському районі Житомирської області про стягнення невиплачених коштів,
передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», -

в с т а
н о в и л а:

У
жовтні 2005 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернулась до суду із
вказаним позовом та просила суд стягнути на її користь невиплачені кошти,
передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в період з 01.09.2002 року по
31.08.2005 року в сумі 3030, 00 грн. з управління праці та соціального захисту
населення Лугинської райдержадміністрації та 15150 грн. з управління Пенсійного
фонду України в Лугинському районі.

Постановою
Лугинського районного суду Житомирської області від 05.03.2007 року у
задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено, Рішення вмотивовано тим, що
статтею 62 вищевказаного Закону, здійснено роз'яснення порядку його
застосування, а саме у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Виплати позивачу, з точки зору суду першої інстанції, проводилась правомірно у
відповідності до наявних у Державному бюджеті коштів.

Не
погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що
постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи, та ухвалити нову постанову, якою
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова
суду - скасуванню.

Згідно
зі ст.198 ч.1 п.3 та ст. 202 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує
постанову суду першої інстанції та приймає нове рішення, якщо встановить
порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або питання.

Суд
першої інстанції при винесенні оскаржуваної постанови не врахував всіх обставин
справи, не надав їм вірну правову оцінку, що призвело до порушення норм
матеріального та процесуального права при винесенні вказаного рішення.

Судом
першої інстанції встановлено, що недоплачена частина грошової допомоги у
зв»язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства і доплата непрацюючому пенсіонеру, який
проживає на території радіоактивного забруднення, не підлягає стягненню у
зв'язку з відсутністю реальних можливостей видаткової частини Державного
бюджету України.

З таким
висновком суду не можна погодитися.

Встановлено,
що позивач ОСОБА_1 є потерпілою від аварії на ЧАЕС, згідно посвідчення серії Б
№ 536172 від 10.012004 року - категорія 3.

Статтями 37 та 39
Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що особи, які проживають на
території радіоактивного забруднення мають право на грошову допомогу у зв»язку
з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства, а також позивачка має право згідно вище
наведених норм на доплату непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території
радіоактивного забруднення.

Розмір недоплачених позивачу коштів становить: з
управління праці та соціального захисту населення Лугинської
райдержадміністрації з врахуванням ст. 37 вказаного закону - 40% мінімальної
заробітної плати, тобто в сумі 3030, 00 грн., а з УПФ України, згідно ст. 39
закону - у розмірі двох мінімальних заробітних плат, тобто в сумі 15150 грн.

Частиною 3 ст. 2 цього Закону встановлено, що
нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування,
які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є
недійсними.

Однак, законами України «Про Державний бюджет
України» на 2004-2006 роки зупинено дію положень Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення розміру
виплат щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни, виходячи із обсягу видатків,
виділених на цю мету при формуванні показників Державного бюджету.

Обговорюючи питання про
можливість застосування до спірних правовідносин Законів України «Про Державний
бюджет України» на 2004-2006 роки, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно приписам ст. 9 КАС
України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на
підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода
на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції України, міжнародному договору, згода на
обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту
суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Окрім того, постановою Пленуму Верховного Суду України
від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» звернуто увагу на
те, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають
застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються
конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які
звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами
прав і свобод (абз.1 п.19).

У Конституції України Україну проголошено
демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано, що найвищою
соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і
забезпечення є головним обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22).

На підставі статті 8 Конституції України в Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі
Конституції України і повинні відповідати їй.

Стверджуючи і забезпечуючи права і свободи
громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги,
компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний
захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до
частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68
Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають
додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими
особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб
ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що
закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Зупинення
дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та
обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках,
передбачених Основним Законом України (лише в умовах воєнного або надзвичайного
стану на певний строк).

Рядом рішень
Конституційного Суду України роз'яснено, що окремі положення Законів про
Державний бюджет України щодо зупинення або обмеження пільг, компенсацій і
гарантій є такими, що не відповідають Конституції України.

Окрім того, встановлений частиною другою
статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38 Бюджетного Кодексу
перелік правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є
вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати
чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій,
передбачених іншими законами України, зокрема Законом України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та не може будь-яким чином
змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних
відносин.

За змістом положень частин 2 і 3 статті 22 Основного
Закону України конституційні права гарантуються, а держава повинна утримуватись
від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування чи звуження
змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже,
встановлення Законами України «Про Державний бюджет України» на 2004-2006 роки
розміру виплат щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни, виходячи із
обсягу видатків, виділених на цю мету при формуванні показників Державного
бюджету, обмежило обсяг прав даної категорії громадян, визначених Законом
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Залишивши незмінним зміст права на отримання щорічної разової грошової допомоги,
Закони про Державний бюджет України на відповідні роки звузили обсяг цього
права, встановивши інший (менший) розмір такої виплати, і водночас фактично
скасували конституційну гарантію забезпечення належних умов існування ветеранів
війни.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції при
розрахунку суми разової щорічної допомоги, обґрунтовано керувався положеннями
Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а
не положеннями Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідні
роки.

Відповідно до Типового положення про управління праці та
соціального захисту населення районної, районної у містах Києві та Севастополі
державної адміністрації, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 29 вересня 2000 року № 1498,
призначення та виплата соціальної допомоги, встановленої законодавством,
покладається саме на Управління, а тому суд першої інстанції не вірно
визначився та не зобов»язав відповідача стягнути на користь позивача
невиплачених коштів, передбачених Законом України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»в розмірі
3030,00 грн.

Оскільки постанова Лугинського районного суду
Житомирської області від 05.03.2007 року ухвалена з порушенням норм матеріального права, то підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198,
202, 205, 207 КАС України, колегія суддів

п о с
т а н
о в и
л а:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову
Лугинського районного суду Житомирської області від 05.03.2007 року скасувати
та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1.

Стягнути
на користь ОСОБА_1 невиплачені кошти, передбачені Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в період з 01.09.2002 року по 31.08.2005 року: в сумі 3030, 00 грн.
(три тисячі тридцять гривень) - з Управління праці та соціального захисту
населення Лугинської райдержадміністрації та 15150 грн. (п»ятнадцять тисяч
стоп»ятдесят гривень) - з управління
Пенсійного фонду України в Лугинському районі.

Постанова
набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом
одного місяця шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного
суду України.

Головуючий:

Судді: