Справа № К-19397/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2007 року м.
Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
складі:

головуючого: Бутенка В.І.,

суддів: Сороки М.О.,

Штульмана І.В.,

Лиски
Т.О.,

Горбатюка С.А.,

розглянувши в порядку
письмового провадження адміністративну
справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суд Донецької області
від 24 березня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення Мар'їнської райдержадмінстрації (далі-УПСЗН) про
стягнення недоотриманих сум на оздоровлення,

встановила:

У грудні 2005 року ОСОБА_1. звернувся
до суду із вищевказаним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він
являється інвалідом Чорнобильської катастрофи 2 групи і учасником ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС та йому у відповідності до ст. 48 Закону України „Про
статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” передбачена щорічна виплата на оздоровлення в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат. В зв'язку з тим, що відповідач ухиляється від наданих йому вказаних коштів в повному обсязі, просив суд визнати дії відповідача неправомірними та стягнути на
його користь 4859,90 грн. недоотриманої суми на оздоровлення за 2002, 2003, 2004 , 2005 роки.

Рішенням Мар′їнського районного суду від 27 січня
2006 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача
недоотримані суми на оздоровлення за 2002 - 2005 року у розмірі 4859, 90
грн. та 51 грн. державного мита на
користь держави.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 24
березня 2006 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі
ОСОБА_1., посилаючись на порушення
судом норм матеріального і процесуального права, просить судове рішення
апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

У запереченні на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на законність судового рішення апеляційної інстанції,
просить залишити його без змін.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1. являється
інвалідом другої групи,
як учасник ліквідації та постраждалий при виконанні робіт по ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у зв'язку з чим користується правами та
пільгами, передбаченими Законом України „Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Задовольняючи
позов, суд виходив з того, що
відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» інвалідам 2 групи передбачена щорічна допомога на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат.

За період 2002-2005 р. р. УПСЗН, відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 836 від 26 липня 1996 р. «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» виплатило позивачу компенсацію
за 2002 р. - 2004 р. р. у розмірі по
26,70 грн., а за 2005 р. - 120
грн. щорічно. Оскільки такі виплати не відповідають вимогам Конституції
і названого Закону, то суд, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати,
який встановлювався законодавством за
період 2002-2005 р., стягнув на користь позивача певну суму.

Скасовуючи судове
рішення та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив
з того, що УПСЗН при виплаті позивачу щорічних виплат на оздоровлення за 2002-2005
р. р. діяло відповідно Закону України “ Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” та постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 р. № 836 “Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”, згідно якого ОСОБА_1.
виплачувалося за 2002-2004 р. р.
по 26,70 грн., а за 2005 р. - 120 грн., що суперечить вимогам ст.48 Закону
України “ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”.

Постанова КМ від 26.07.1996 р № 836 “Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” встановлювала
розмір виплат щорічної допомоги інвалідам, який не змінювався на протязі
тривалого часу та суперечить іншим нормам законів. Так, згідно Закону України “Про встановлення
мінімальної заробітної плати на 2003 р.”
розмір мінімальної заробітної плати встановлений 185 грн., який згідно
послідуючих змін до Державного
бюджету України зростав кожен наступний рік. Вказані закони не мали
обмежень щодо застосування ст.48. Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих
внаслідок Чорнобильської катастрофи”, яка передбачає право позивача на
щорічну допомогу на оздоровлення
в розмірі 5 мінімальних заробітних плат.

Оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів
України в наступному будь-яких
рішень із цих питань не приймали то,
виходячи із загальних засад пріоритетності
законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного
спору, підлягає застосуванню ст.48
Закону України „Про статус і соціальний
захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи”, з
урахуванням розміру мінімальної плати на момент виплати.

Виходячи з вищенаведеного
та з урахуванням вимог ст.48 вищевказаного Закону УПСЗН повинно виплачувати
позивачеві щорічну допомогу на оздоровлення
виходячи із суми мінімальної
заробітної плати на момент виплати щорічної компенсації на оздоровлення. Суд
першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1. підлягають задоволенню
на підставі вищевказаного закону і вірно визначив компенсаційні суми, які
повинен йому виплатити відповідач з
урахуванням кратності мінімальних
заробітних плат та частково виплачених сум.

При встановленні наведених фактів місцевим та апеляційним судами правильно і повно встановлені фактичні обставини справи,
однак, апеляційний суд при винесенні постанови порушив
норми матеріального права та ухвалив помилкове рішення, що призвело до
ухвалення незаконної постанови та
безпідставного скасування законного
рішення суду першої інстанції. На
підставі ст.226 КАС України
постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої
інстанції.

За таких обставин
постанова суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню, а касаційна скарга задоволенню.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 226, 232 КАС України, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову апеляційного
суду Донецької області від 24 березня 2006 року скасувати, залишити в
силі рішення Мар′їнського районного суду від 27 січня 2006 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судові рішення Вищого адміністративного суду
України, які ухвалені в порядку касаційного провадження, можуть бути оскаржені
лише за винятковими обставинами - з мотивів неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції однієї й тієї самої норми права; визнання судових
рішень міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, такими,
що порушують міжнародні зобов'язання України - протягом одного місяця з дня
відкриття таких обставин шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду
України.

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно, суддя: