Справа № 22-а-588/07
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2007-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

21 червня 2007 року справа № 22-а-588/07

зал судового засідання № 3 у
приміщенні суду за адресою: м. Донецьк,
бульвар Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного
суду у складі:

головуючого судді: Ханової Р.Ф.

суддів: Ляшенка Д.В.

Сіваченка І.В.

при секретарі судового засідання

Грішаєвій
Л.П.

за участю представників:

від позивачів:

не з'явилися

від відповідачів:

не з'явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу

Державної
судової адміністрації України м. Київ

на постанову Тельманівського районного суду Донецької
області

від

5 березня 2007 року

по адміністративній справі

№ 2-а-6/07 (судді О.В. Ольховська, П.М. Цукуров, О.В.
Чиньонов)

за позовом

1) ОСОБА_1 м.
Новоазовськ 2) ОСОБА_2 м. Новоазовськ 3) ОСОБА_3 м. Новоазовськ 4)
ОСОБА_4 м. Новоазовськ 5) ОСОБА_5 м.
Новоазовськ

до

1) Міністерства
фінансів України м. Київ 2) Державної судової адміністрації України м. Київ
3) Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій
області м. Донецьк 4) Державного казначейства України м. Київ

про

стягнення втрати частини заробітної плати, пов'язаної
із справлянням податку за Законом України „Про податок з доходів фізичних
осіб”

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Тельманівського районного
суду Донецької області від 5 березня 2007 року (арк. справи 102-103) задоволені
позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Міністерства
фінансів України, Державної судової адміністрації України, Територіального
управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, Державного
казначейства України про стягнення втрати частини заробітної плати, пов'язаної
із справлянням податку за Законом України „Про податок з доходів фізичних
осіб”, стягнуто з Державної судової адміністрації України та зобов'язано Державне казначейство
України при Міністерстві фінансів України провести видатки з Державного
бюджету, передбачені Державній судовій адміністрації України на користь ОСОБА_1
13596 грн. 96 коп., ОСОБА_2 10353 грн. 82 коп., ОСОБА_3 9693 грн. 58 коп.,
ОСОБА_4 12156 грн. 73 коп., ОСОБА_5 7721 грн. 14 коп. з мотивів правомірності
заявлених до стягнення сум, пов'язаних зі справлянням податку на доходи
фізичних осіб.

Правовими підставами задоволення
заявлених позовних вимог суд визначив норми Конституції, Закону України «Про
статус суддів», статтю 48 та пункт 44 статті 80 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2004 рік», пункти 22.2, 22.7 статті 22 закону України „Про
податок з доходів фізичних осіб”, розпорядження Кабінету Міністрів України «Про
деякі питання оплати праці суддів» від 20 січня 2004 року № 22-р.

В апеляційній скарзі Державна судова
адміністрація України (арк. справи 113-119)
просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої
інстанції, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення
для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд
першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Сторони у справі про дату, час і місце
судового засідання повідомлені належним чином, надіслали суду заяви про розгляд
справи за їх відсутності.

Апеляційний розгляд справи здійснювався
без застосування засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до
пункту 2-1 розділу 7 “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу
адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної
скарги, встановила наступне.

Проблемою даного спору є правомірність
сплати позивачами податку з доходів фізичних осіб, можливість вважати зазначену
сплату втратою частини заробітку, право на компенсацію зазначеної втрати за
рахунок сплаченого податку, а також обов'язки відповідачів, виходячи з їх
владних управлінських функцій відшкодувати зазначену компенсацію.

Таким чином, наявність спору, пов'язаного
з проходженням публічної служби суб'єктів владних повноважень, які здійснюють
владні управлінські функції, обумовлюють розгляд даної справи в межах
адміністративного судочинства і визначають три різновиди (напрями) дослідження
спірних правовідносин, а саме податкових; правовідносин, пов'язаних з публічною
службою та пов'язаних зі здійсненням суб'єктами владних повноважень владних
управлінських функцій.

Щодо податкових відносин.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Закон
України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22 травня 2003 року № 889-4,
яким запроваджений податок з доходів фізичних осіб, який відповідно до пункту 4
частини 1 статті 14 Закону України «Про систему оподаткування» від 25 червня
1991 року №1251-12 належить до загальнодержавних податків і зборів
(обов'язкових) платежів.

Зазначений Закон, серед іншого, визначає:
платників податку (стаття 2), об'єкт оподаткування (стаття 3), загальний
оподатковуваний дохід, у тому числі місячний (пункт 4.2 статті 4,), доходи, які
не включаються до складу загального оподатковуваного доходу (пункт 4.3 статті
4), податкові соціальні пільги (стаття 6), ставки податку (стаття 7), порядок
нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету (стаття 8),
прикінцеві положення (стаття 22).

Відповідно до вимог зазначеного Закону
Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Донецькій області
як податковим агентом утриманий та перерахований до Державного бюджету України,
а позивачами як платниками податку сплачений податок з доходів фізичних осіб,
розміри якого підтверджені довідками, долученими до матеріалів справи (арк.
справи 7-11).

Колегія суддів підтверджує правильність
та повноту встановлення зазначених обставини судом першої інстанції.

Пунктом 22.2 статті 22 зазначеного Закону
України «Про податок з доходів фізичних осіб» передбачено, у разі, якщо норми
інших законів чи інших законодавчих актів, що містять правила оподаткування
доходів (прибутків) фізичних осіб, суперечать нормам цього Закону, пріоритет
мають норми цього Закону.

Пунктом 22.7 статті 22 вищенаведеного
Закону передбачено, що суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з
грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних
військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх
справ у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби, спрямовуються виключно
на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії
громадян.

Аналіз норм наведеного підпункту
посвідчує помилковість їх застосування до спірних відносин, оскільки вони
жодним чином не торкаються оподаткування доходів суддів. Інших норм, які б
звільняли суддів від сплати податку з доходів фізичних осіб або передбачали
компенсацію втрат доходів від сплати прибуткового податку нормами наведеного
Закону, нормами інших законів з питань оподаткування не передбачено.

Пунктом 22.12.1 пункту 22.12 статті 22
зазначеного Закону, у зв'язку з набранням чинності цим Законом, рекомендовано
Президенту України скасувати укази Президента України, які стосуються
оподаткування доходів фізичних осіб (прибуткового податку з доходів громадян).

Указом Президента України від 25 грудня
2003 року № 1497/2003 визнані такими, що втратили чинність з 1 січня 2004 року,
у тому числі абзац четвертий статті 1 Указу Президента України від 10 липня
1995 року № 584 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», який
встановлював, що заробітна плата суддів не обкладається прибутковим податком за
місцем основної роботи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає,
що позивачами правомірно сплачений податок з доходів фізичних осіб у
відповідних звітних періодах 2004 - 2006 років як плата фізичної особи за
послуги, які надаються їй територіальною громадою, на території якої така
фізична особа має податкову адресу або розташовано особу, що утримує цей
податок згідно з цим Законом (абзац 1.13 статті 1).

Зазначений податок сплачений в межах
податкових відносин, на користь Державного бюджету України, і може бути
повернутий (стягнений) з Державного бюджету у разі помилкової та/або надмірної
сплати, за правилами бюджетного та податкового законодавства, відповідно стаття
50 Бюджетного кодексу України та стаття 15 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими
фондами».

Відповідно до пункту 16.1 статті 16
Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» податок, утриманий з
доходів резидентів, підлягає перерахуванню до бюджету згідно з нормами
Бюджетного кодексу України, частина четверта статті 50 якого передбачає
зарахування податків безпосередньо на єдиний казначейський рахунок Державного
бюджету України. Зазначений рахунок є основним рахунком держави для проведення
фінансових операцій та ефективного управління коштами державного та місцевих
бюджетів відповідно до Положення про єдиний казначейський рахунок,
затвердженого наказом Державного казначейства України від 26 червня 2002 року №
122 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18 липня 2002 року за № 594/6882).

Наведені норми спростовують висновок суду
першої інстанції стосовно того, що утриманий з заробітної плати податок не
повинен перераховуватись на єдиний казначейський рахунок Державного бюджету
(арк. справи 102).

Щодо публічної служби.

В розумінні пункту 15 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України професійна діяльність суддів є публічною
службою.

Відповідно до частини першої статті 6
Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу
на законодавчу, виконавчу та судову. Конституційні засади правосуддя закріплені
розділом 8 Конституції України.
Правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в
Україні, систему судів загальної юрисдикції, основні вимоги щодо формування
корпусу професійних суддів, систему та порядок здійснення суддівського
самоврядування, а також встановлення загального порядку забезпечення діяльності
судів та регулювання інших питань судоустрою визначається Законом України «Про
судоустрій України».

Закон України «Про статус суддів»
визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення
правосуддя, дотримання Конституції і законів України, охорони прав і свобод
громадян.

Стаття 11 Закону України «Про статус
суддів» передбачає забезпечення незалежності суддів, яка, серед іншого,
забезпечується матеріальним і соціальним забезпеченням суддів відповідно до їх
статусу. Матеріальне і побутове забезпечення суддів визначене статтею 44
зазначеного Закону, частина перша якої передбачає склад заробітної плати.

Жодна з наведених норм не визначає
компенсацію від втрати заробітної плати, пов'язаної із справлянням податку за
Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Частина 8 статті 14 Закону України «Про
судоустрій України» передбачає, що при прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу передбачених
законом гарантій самостійності судів, незалежності та правової захищеності
суддів.

Частина 3 статті 11 Закону України «Про
статус суддів» передбачає, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи
його правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені
цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи
знижені іншими нормативними актами. Оскільки нормами зазначених законів як
компенсація від втрати заробітку, так і виплата заробітної плати без стягнення
податку з доходів фізичних осіб не передбачена, підстави вважати порушеними у
межах спірних відносин дані норми відсутні.

Безпідставним є посилання суду першої
інстанції на статтю 48 та пункт 44 статті 80 Закону України від 27 листопада
2003 року № 1344-4 «Про Державний бюджет України на 2004 рік» з огляду на те,
що зазначені норми не мають ніякого відношення до суддів (позивачів у справі).

Стаття 48 наведеного Закону передбачає в
2004 році повну компенсацію витрат, пов'язаних із справлянням податку з доходів
фізичних осіб відповідно до Закону України «Про податок з доходів фізичних
осіб», із грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат,
одержуваних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в
тому числі відряджених до органів виконавчої влади та інших цивільних установ)
органів внутрішніх справ, органів та установ виконання покарань, податкової
міліції у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби, здійснюється за
рахунок бюджетних призначень на оплату праці загального та спеціального фондів
державного бюджету на утримання Міністерства оборони України, інших військових
формувань та правоохоронних органів, створених відповідно до законів України, а
також органів виконавчої влади та цивільних установ, до яких відряджені в
установленому порядку військовослужбовці та особи рядового і начальницького
складу в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

З метою покриття ризиків бюджету,
пов'язаних з проведенням податкової реформи, та досягнення реальності і
збалансованості державного та місцевого бюджету
пунктом 44 статті 80 Закону України «Про Державний бюджет на 2004 рік»
зупинені на 2004 рік статті 64 і 65 Бюджетного кодексу України, статті 16
Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» в частині закріплення та
застосування нормативів відрахувань податку з доходів фізичних осіб за
бюджетами місцевого самоврядування, який справляється з грошового забезпечення,
грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами
рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів
виконавчої влади та інших цивільних установ) органів внутрішніх справ, органів
і установ виконання покарань, податкової міліції у зв'язку з виконанням
обов'язків несення служби.

Зазначені норми викладені повністю з
метою повноти дослідження всіх норм, які покладені судом першої інстанції в
основу задоволення позовних вимог.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України
від 20 січня 2004 року № 22-р «Деякі питання оплати праці суддів» дозволено
головам судів загальної юрисдикції здійснювати у 2004 році компенсаційні
виплати у розмірі до 100 відсотків посадового окладу в разі, коли сума
нарахованої заробітної плати за місяць після сплати податку на доходи фізичних
осіб буде нижчою ніж розмір середньомісячної заробітної плати, нарахованої
судді за 4 квартал 2003 року. Компенсаційна виплата не повинна перевищувати втрати
частини заробітку суддів, пов'язаної із справлянням податку відповідно до
Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Пунктом 2 зазначеного розпорядження
передбачено, що компенсаційна виплата, передбачена пунктом 1 цього розпорядження,
здійснюється в межах видатків на оплату праці, передбачених у Державному
бюджеті України на 2004 рік на утримання органів судової влади. З матеріалів
справи не вбачається, що відповідна доплата суддям головою суду була здійснена.

Обов'язку застосування зазначеного
розпорядження жодним із відповідачів не передбачено.

Аналіз вищезазначених норм доводить
безпідставність їх застосування до спірних відносин, що підтверджує правову
позицію скаржника та посвідчує, що даний спір хоча і пов'язаний з проходженням
публічної служби, але зведений до повернення сплаченого податку позивачам і
повинен бути розглянутий з урахуванням податкових відносин. Отримання
компенсації у вигляді втрати заробітку не передбачене у Законі України „Про
статус суддів”, а також в інших законах України.

Щодо виконання відповідачами владних
управлінських функцій.

Відповідачами у справі є центральні
органи виконавчої влади.

Міністерство фінансів України є
центральним органом виконавчої влади, підпорядкованим Кабінету Міністрів
України, діє на підставі Положення про Міністерство фінансів України, яке
затверджене Указом Президента України від 26 серпня 1999 року № 1081/99. Вимоги
позивачів до Міністерства фінансів України не обґрунтовані жодним посиланням на
чинне законодавство. При вирішення спору суд першої інстанції не визначився
стосовно зазначеного відповідача, що є порушенням процесуальних норм.
Міністерство фінансів України відповідно до статті 35 Бюджетного кодексу
України при отриманні від головних розпорядників бюджетних коштів бюджетних
запитів проводить аналіз бюджетного запиту з точки зору його відповідності
меті, пріоритетності, а також ефективності використання бюджетних коштів
(стаття 36 Бюджетного кодексу України). На підставі аналізу бюджетних запитів
Міністерство готує проект закону про Державний бюджет України.

Положення про Державне казначейство
України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005
року № 1232. Державне казначейство України є урядовим органом державного
управління, що діє у складі Міністерства фінансів України і йому
підпорядковується. Зазначеним положенням встановлені основні завдання, функції
як засіб здійснення повноважень до покладених на нього завдань, та права. У
межах спірних відносин відсутні будь-які неправомірні дії з боку Державного
казначейства України щодо позивачів. Оскільки підстави для стягнення заявлених
сум з Державного бюджету України відсутні, стосовно зазначеного відповідача
слід відмовити у задоволенні позовних вимог.

Положення про Державну судову
адміністрацію України, затверджене Указом Президента України від 3 березня 2003
року № 182/2003. Державна судова адміністрація України є центральним органом
виконавчої влади зі спеціальним статусом, діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів України. Серед інших завдань, покладених на
Державну судову адміністрацію України, підпунктом 13 пункту 4 передбачене
виконання функцій головного розпорядника бюджетних коштів, передбачених на
фінансове забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та діяльності
кваліфікаційних комісій суддів усіх рівнів, органів суддівського
самоврядування, інших органів і установ судової системи та ДСА України, а
підпункт 14 даного пункту передбачає здійснення матеріального і соціального
забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників
апаратів судів.

Державна судова адміністрація України
виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів, виходячи з чого вона
подає до Міністерства фінансів України бюджетний запит, тобто розрахунки
необхідних витрат судової влади, визначених відповідно до Закону України „Про
статус суддів” та інших нормативно-правових актів для закладення їх до проекту
закону про Державний бюджет України на відповідний рік. Розподіл коштів за
напрямками видатків Державна судова адміністрація України як головний
розпорядник коштів здійснює самостійно.

Зазначений Закон та інші
нормативно-правові акти не передбачають право суддів на заявлену компенсацію,
що обумовлює неможливість включення її сум до бюджетного запиту.

Таким чином, жодний із відповідачів при
здійсненні своїх владних управлінських функцій не порушив права позивачів.

Колегія суддів вважає, що надання судді за
рахунок Держави матеріального і соціального захисту, у тому числі заробітної
плати, що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення
незалежності. В Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994
року № (94) 12 (994 323) зазначається, «Незалежність, дієвість та роль суддів
має забезпечити те, щоб статус і винагорода суддів відповідали гідності їхньої
професії та відповідальності, яку вони беруть на себе». Особливий порядок
фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх
незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення
незалежного правосуддя.

Пунктом 6.1 Європейської Хартії
передбачено, що судді, які виконують професійно свої суддівські функції, мають
право на винагороду, рівень якої повинен бути таким, щоб вони були захищені від
тиску при прийнятті ними рішень і в роботі взагалі, щоб ніщо не могло вплинути
на їх незалежність та неупередженість.

Розгляд даної справи посвідчує те, що
матеріальне забезпечення суддів знаходиться не на належному рівні, але
вирішувати зазначене питання з порушенням норм чинного законодавство є
неприпустимим.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої інстанції неповністю з'ясовані обставини, що
мають значення для справи, та постанова прийнята із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184,
195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної судової
адміністрації України на постанову Тельманівського районного суду Донецької
області від 5 березня 2007 року у справі № 2-а-6/07 задовольнити
повністю.

Скасувати постанову Тельманівського
районного суду Донецької області від 5 березня 2007 року у справі № 2-а-6/07.

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Міністерства фінансів України, Державної судової
адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації
в Донецькій області, Державного казначейства України про стягнення втрати
частини заробітної плати, пов'язаної із справлянням податку за Законом України
„Про податок з доходів фізичних осіб” відмовити повністю.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті та
проголошений її повний текст у судовому засіданні 21 червня 2007 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України протягом
одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції.

Головуючий:
Р.Ф. Ханова

Судді: Д.В.
Ляшенко

І.В. Сіваченко

З
оригіналом згідно:

Суддя
Р.Ф. Ханова