Справа № К-16308/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2007 року
м.
Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

Бутенка В.І., Панченка О.І., Лиски Т.О., Сороки М.О.,
Штульмана І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Славутицького міського суду Київської області від 24 листопада 2005 року та
ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2006 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Славутицької міської ради
Київської області про визнання частково нечинним рішення №НОМЕР_1 від
25.08.2004р., -

встановила:

В жовтні 2005 року ОСОБА_1. звернувся до суду із
зазначеним позовом, в якому вказував, 25 серпня 2004 року виконавчим комітетом
Славутицької міської ради Київської області було прийнято рішення №НОМЕР_1 „Про
плату за утримання будинків (більше двох квартир) і прибудинкових територій”,
яким введено в дію з 15.09.2004 року плату за утримання будинків (більше двох
квартир) і прибудинкових територій згідно структури плати, що додається до
рішення.

Посилаючись на те, що відповідач не мав права вводити в
дію з 15.09.2004 року плату за утримання будинків та прибудинкових територій,
оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення Кабінетом Міністрів України ще
не було визначено порядку формування цін і тарифів на відповідні види
комунальних послуг, як передбачено ч.1 ст. 31 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", а також не було розмежовано повноважень між
місцевими органами державної виконавчої влади та органами місцевого
самоврядування, а також на порушення вимог ст. 36 Закону України "Про
засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності",
оскільки не було проведено аналізу регуляторного впливу внаслідок прийняття
рішення і не було оприлюднено його проект, ОСОБА_1. просив суд визнати
незаконним і скасувати п. 1 зазначеного рішення.

Постановою Славутицького міського суду від 24 листопада
2005 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від
14 лютого 2006 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. було відмовлено.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і процесуального права, ставить питання про
скасування постановлених по справі судових рішень та просить винести нове
рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що виконавчим
комітетом Славутицької міської ради 25 серпня 2004 року було прийнято рішення №
НОМЕР_1 "Про плату за утримання будинків (більше 2-х квартир) і
прибудинкових територій". Пунктом 1 рішення введено в дію з 15 вересня
2004 року плату за утримання будинків (більше 2-х квартир) і прибудинкових
територій згідно доданої структури плати.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 та ст. 14 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-ІV (далі -
Закон № 1875), який набрав чинності 30.07.2004 року, встановлення
цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону для надання на
відповідній території віднесено до повноважень органів місцевого
самоврядування.

Відповідно до п. 2 ст. 28 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належить встановлення в порядку і в межах, визначених
законодавством, тарифів, щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та
інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної
власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому
порядку цих питань з підприємствами та організаціями, які не належать до
комунальної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 31 Закону № 1875, порядок
формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг органами
місцевого самоврядування визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно ч.3
цієї статті органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на
житлово-комунальні послуги у розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх
виробництво.

Судом досліджено акт № 6 від 20.05.05 р. Держінспекції з
контролю за цінами Мінекономіки України про результати перевірки КП
"Житлово-комунальний центр", яким підтверджено обґрунтованість
вцілому розрахунків та затверджених спірним рішенням розмірів плати за
утримання будинків і прибудинкових територій.

З урахуванням наведених норм, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується
з висновками судів попередніх інстанцій про те, що приймаючи рішення про введення
плати за утримання будинків та прибудинкових територій відповідно до нової
структури плати до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від
12.07.2005 р. № 560, виконавчий комітет вірно застосував норми Закону України
"Про житлово-комунальні послуги" та Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", положення постанови Кабінету Міністрів України
від 22.06.1998 р. № 939, чинної на момент винесення рішення, та затвердженого
на її виконання наказом Державного комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 03.09.1999 року №214 Порядку визначення
нормативних витрат житлово-експлуатаційних організацій, пов'язаних з утриманням
будинків і прибудинкових територій, оскільки вони в частині складу та порядку
визначення витрат КП "Житлово-комунальний центр" на утримання
будинків та прибудинкових територій не суперечили нормам наведених законів і
були чинними на час прийняття оспорюваного рішення.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що
з'ясувавши в достатньо повному об'ємі обставини справи, перевіривши доводи та
давши їм належну правову оцінку,
суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення, що відповідають вимогам
закону. Висновки судів достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в касаційній
скарзі доводи зазначені висновки судів не спростовують, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду.

Відповідно до ст. 86 КАС
України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, у зв'язку з чим колегія суддів критично сприймає
посилання заявника на правову позицію Міністерства юстиції України, викладену в
листі від 07.12.04 №24-8/2214 та роз'яснення Державного комітету України з
питань житлово-комунального господарства від 10.01.05 №2/2-26, оскільки вказані
документи не носять характеру нормативно-правових актів.

При вирішенні справи
судами правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм
процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи,
колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст. 224
КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення,
а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при
ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до ч.3 ст. 2201 КАС України, суд
касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а
постанову Славутицького міського суду Київської області від 24 листопада 2005
року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2006 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту підписання і оскарженню не підлягає, крім випадків,
передбачених ст. 237 КАС України.

Судді: