Справа № К-9524/06
Суддя: Фадєєва Н.М.
Дата ухвалення: 2007-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2007
року м.Київ

Колегія
суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого: судді Фадєєвої Н.М.

суддів: Бим М.Є., Гордійчук М.П., Леонтович К.Г., Чалого
С.Я.

при
секретарі: Біла-Грошко О.А.

з участю:

голови
Прибужанівської сільської ради - Брикайло О.М.

приватного підприємця ОСОБА_1

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу
за касаційною скаргою відкритого акціонерного товариства «Львівський обласний
виробничий рибний комбінат» на рішення господарського суду Львівської області
від 09 -11 серпня 2005 року у справі
№1/734-121/136 (№1-716-20/284) за позовом ВАТ
«Львівський обласний виробничий рибний комбінат» до Прибужанівської
сільської ради, третя особа на стороні відповідача суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_1, про визнання недійсним рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

ВАТ «Львівський обласний виробничий рибний
комбінат» звернулося до суду зі згаданим
позовом, в якому позивач просив з урахуванням збільшених позовних вимог визнати недійсними:

- рішення Прибужанівської сільської ради від 04.06.2004
року б/н «Про затвердження матеріалів попереднього погодження по виділенню
земельної ділянки з існуючим водоймищем 4 га. в с. Руда в урочищі «Березина»
для ведення фермерського господарства та риборозведення гр. ОСОБА_1»;

- рішення
виконавчого комітету Прибужанівської сільської ради від 22.08.2002 року НОМЕР_1
«Про надання дозволу на збір матеріалів попереднього погодження для створення
рибного господарства в с Руда»;

- пункт 2 рішення 6-ої сесії Прибужанівської сільської
ради від 21.08.2003 року «Про надання дозволу на збір матеріалів попереднього
погодження по виділенню земельної ділянки з існуючим водоймищем в с. Руда в
урочищі «Березина»;

- рішення Прибужанівської сільської ради від 10.08.2004
року «Про відміну рішення сьомої сесії Прибужанівської сільської ради від
12.08.1997 року про передачу безкоштовно у власність земельну ділянку садково -
рибному господарству на базі термальних вод Добротвірської ТЕС ВАТ Львівському
рибокомбінату»;

- рішення 14-ої сесії Прибужанівської сільської ради від
21.03.2003 року «Про уточнення рішень 6-ої сесії від 21.03.2003 року, рішення
виконавчого комітету від 02.09.1999р. № 33, рішення від 23.04.1998 р. №28».

Позивач
свої позовні вимоги мотивував тим, що
зазначені вище рішення сільської ради не відповідають вимогам чинного
законодавства та порушують права позивача.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням господарського суду Львівської області
від 09-11.08.2005 року позов задоволено. Судові витрати покладено на позивача.

ВАТ «Львівський обласний виробничий рибний комбінат» у
касаційній скарзі просить скасувати рішення господарського суду Львівської
області від 09-11.08.2005 року та прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити повністю, судові витрати розподілити порівну між Прибужанівською
сільською радою та СПД фізичною особою ОСОБА_1, при цьому витрати по сплаті
державного мита та за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в
частині, що підлягають до сплати
відповідачем, залишити за Позивачем, а витрати по сплаті державного мита
в розмірі 42,50 грн. та витрати за інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу в розмірі 59,00 грн. стягнути з СПД фізичної особи ОСОБА_1

Згідно ст.220 Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати
та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні,
та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування
судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає виходячи з
наступного.

Між сторонами виник спір щодо відповідності чинному законодавству спірних рішень Прибужанівською сільською
радою, які є правовими актами індивідуальної дії, оскільки стосуються інтересів
конкретних осіб.

Відповідно до п.1ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного
кодексу України компетенція адміністративних судів поширюється на спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії0 дій чи
бездіяльності.

Отже, в розумінні ст.ст. 3, Кодексу адміністративного
кодексу України дана справа відноситься до адміністративної юрисдикції і
підсудна Вищому адміністративному суду України як суду касаційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що в рішенні Прибужанівської сільської ради від 12.09.1997р., яким передано
у власність земельну ділянку позивачу, та в оскаржуваних рішеннях цієї ж
сільської ради від 22.08.2002р.,
21.08.2003р. і 04.06.2004р., якими виділено земельну ділянку для ведення
фермерського господарства гр. ОСОБА_1,
мова іде про одну і ту ж земельну ділянку з існуючим водоймищем 4 га в
с. Руда в урочищі «Березина».

Судом встановлено, що оспорювані рішення відповідача від
21.08.2003р. та від 04.06.2004р. та від 22.08.2002р. НОМЕР_1 прийняті в порушення порядку виділення
земельних ділянок для створення фермерських господарств, встановленого п.6 ст.
118 Земельного кодексу України.

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що рішення Прибужанівської сільської ради від 12.09.1997р., яким
відповідно до діючої на цей момент ст. 5 Земельного кодексу України від
18.12.1992р. №561-12 позивачу було передано безкоштовно у власність
зазначену вище земельну ділянку, як акт індивідуального характеру на момент прийняття оскаржуваних рішень відповідача
від 22.08.2002р., 21.08.2003р. та від 04.06.2004р. про оформлення прав
землекористування гр. ОСОБА_1 на ту ж саму земельну ділянку, не втратило свою
чинність та в установленому законом порядку недійсним не визнавалося, а отже,
ця спірна земельна ділянка перебувала у власності позивача.

Підстави припинення права власності на земельну ділянку
визначені ст.140 Земельного кодексу України, зокрема, ст. 142 ЗК України
передбачено, що право власності на земельну ділянку припиняється в разі
добровільної відмови власника земельної ділянки від права на земельну ділянку.

Ст.143 ЗК України визначає перелік підстав та порядок
примусового припинення права власності на земельну ділянку, зокрема, примусове
припинення прав на земельну ділянку здійснюється в разі її використання не за
цільовим призначенням або ж в разі викупу такої ділянки, при цьому таке
припинення права власності здійснюється виключно в судовому порядку.

Судом встановлено, що ні зі сторони позивача, ні зі
сторони відповідача не було вчинено жодних дій з метою припинення права
власності на земельну ділянку з існуючим водоймищем 4 га в с. Руда.

Щодо заяви від 12.08.2003р. про відмову від матеріалів
попереднього погодження та проекту відведення, то остання стосується не
позивача, а особисто підприємця фізичної особи Бандрівського, що встановлено
Постановою Вищого господарського суду України від 31.05.2005р. у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції
приходить до висновку, що судом першої інстанції зроблено правомірний висновок
про незаконність оскаржуваних рішень Прибужанівської сільської ради від
21.08.2003р., від 04.06.2004р. та рішення виконавчого комітету Прибужанівської
сільської ради від 22.08.2002р. НОМЕР_1 про оформлення прав землекористування
гр. ОСОБА_1, якими надано дозвіл на збір та затверджено матеріали попереднього
погодження по виділенню земельної ділянки гр. ОСОБА_1 не з земель комунальної
власності, а з земель, наданих у власність позивачу, враховуючи факт порушення
самої процедури прийняття відповідних рішень.

Щодо оскаржуваних рішень Прибужанської сільської ради від
10.08.2004р. "Про відміну рішення сьомої сесії Прибужанівської сільської
ради від 12.08.1997р. "Про передачу безкоштовно у власність земельну
ділянку садково-рибному господарству на базі термальних вод Добротвірської ТЕС
ВАТ Львівському рибокомбінату" та
від 16.12.2004р. "Про уточнення рішень 6-ої сесії від 21.03.2003р.,
рішення виконавчого комітету від 2.09.1999р. №33, рішення від 23.04.1998р.
№28" , то судом першої інстанції встановлено: щодо першого рішення, що
позивач на законних підставах отримав спірну земельну ділянку у власність
відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України від 18.12.1992р. №561-12 на
підставі рішення 7-ої сесії Прибужанівської сільської ради від 12.09.1997р. та
вчиняв юридично значимі дії, направлені на оформлення порядку відведення
земельної ділянки в натурі, щодо другого рішення, то воно містить не уточнення
зазначених актів, а фактично змінює їх зміст, що в цілому змінює юридичні
наслідки таких актів по відношенню до позивача щодо оформлення
землекористування.

Слід зазначити, що орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права
власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з
підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України.

У випадках,
визначених зазначеними нормами,
припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за
позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування
в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього
органу та виданих державних актів недійсними.

Отже, судом першої інстанції вірно зазначено про рішення
Прибужанівської сільської ради від 10.08.2004р. та від 16.12.2004р. як такі, що
суперечать закону та прийняті відповідачем за межами компетенції, визначеної
Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", яким не
передбачено можливості органу місцевого самоврядування приймати рішення про
уточнення раніше прийнятих своїх рішень, змінюючи при цьому юридичний зміст цих
рішень, і як наслідок зміст встановлених ними правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції
приходить до висновку, що судом першої інстанції дана правильна правова оцінка
встановленим у справі обставинам, правильно застосовано норми матеріального та
процесуального права до спірних правовідносин.

Щодо судових витрат, то судом першої інстанції
встановлено, що позивач не настоює на відшкодуванні судових витрат.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу, в
редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваного рішення суду, державне
мито покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні
договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій
іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено
частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених
позовних вимог; якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти на неї державне мито незалежно від
результатів вирішення спору; стороні, на користь якої відбулося рішення,
господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі,
коли друга сторона звільнена від сплати державного мита.

Зважаючи на викладену норму, суд касаційної інстанції
приходить до висновку, що слід змінити судове рішення в частині, яка стосується
судових витрат.

Відповідно до ст. 225 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення,
якщо в справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати
обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.

Керуючись ст.ст. 221, 223, 225, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства
«Львівський обласний виробничий рибний комбінат» задовольнити частково.

Рішення господарського суду Львівської області від 09 -11
серпня 2005 року змінити в частині судових витрат.

Стягнути з Прибужанівської сільської ради на користь
відкритого акціонерного товариства «Львівський обласний виробничий рибний
комбінат» витрати по сплаті державного мита в розмірі 42(сорок дві)гривні
50коп. та витрати за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в
розмірі 59 (п'ятдесят девять) гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім із випадків, у строки та порядку, визначених
ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді