Справа № К-23913/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
травня 2007 року м. Київ
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
головуючого - судді -
суддів : Лиски Т.О.,
при секретарі Марушевському А.А.,
за участю позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку касаційного
провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Лугинської районної державної адміністрації про
стягнення грошової компенсації за втрачене нерухоме майно, -
У вересні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому
зазначав, що він раніше постійно проживав у с. Рудня-Повчанська Лугинського
району Житомирської області.
В зв'язку із радіаційним забрудненням внаслідок катастрофи на Чорнобильській
АЕС позивач 24.01.1990 року самостійно відселився в м. Коростень, а 26.05.1993
року здав на баланс Повчанської сільської ради належний йому будинок, за який
нарахована компенсація в розмірі 157335 українських карбованців. На даний час в
зв'язку із грошовою реформою та інфляційними процесами сума компенсації
Посилаючись на те, що згідно Положення про порядок виплати компенсації за
втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення з
радіоактивно забруднених територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів
України від 15.07.1997 року № 755, компенсація, виплачена за втрачене нерухоме
майно в період 1992-1996 років підлягає перерахунку і повинна бути обчислена у
розмірі вартості, що склалася на період введення національної грошової одиниці
- вересень 1996 року, однак відповідач відмовився провести відповідний
Рішенням Лугинського районного суду Житомирської області від 17 листопада
2005 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з відповідача
18649,40 грн. перерахованої грошової компенсації за втрачене ним нерухоме майно
в с. Рудня-Повчанська Лугинського району Житомирської області.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 24 травня 2006 року
це рішення скасовано, та постановлено нове, яким у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із постановою апеляційного суду, ОСОБА_1 подав касаційну
скаргу, в якій просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

При цьому в скарзі він посилається на порушення апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню
з наступних підстав.

Скасовуючи постанову місцевого суду та відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд
апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не має права на компенсацію за
втрачене нерухоме майно, оскільки він не набув статусу переселенця відповідно
до Положення "Про порядок виплати компенсації громадянам за втрачене
нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення з радіоактивно
забруднених територій", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України
від 15 липня 1997 р. № 755.

Однак такий висновок є передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28
лютого 1991 року № 796-XII (зі змінами,
внесеними Законом України від 19 грудня 1991 року № 2001-XII), кожен
громадянин, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, має
право на підставі наданої йому об'єктивної інформації про радіаційну
обстановку, дози опромінення і можливі їх наслідки для здоров'я самостійно
приймати рішення про дальше проживання на цій території чи відселення.

Громадянам, які прийняли рішення про виїзд із зони гарантованого
добровільного відселення, створюються умови для відселення.

Право на самостійне переселення (до створення умов для відселення) мають
громадяни, які проживають у зонах безумовного (обов'язкового) та гарантованого
добровільного відселення, а також сім'ї, що проживають у зоні посиленого
радіоекологічного контролю, у складі яких є вагітні жінки або діти до 18 років,
та особи, які за медичними показниками, що визначаються Міністерством охорони
здоров'я України, проживати у цих зонах не можуть.

Громадяни, які відселяються або самостійно переселяються, користуються
компенсаціями, передбаченими цим Законом.

Відселення та самостійне переселення дозволяється лише у місцевості, які не
віднесені до категорій зон радіоактивно забруднених територій (стаття 2), за
винятком переселення до близьких родичів.

Порядок відселення та самостійного переселення визначається Кабінетом
Міністрів України.

Статтею 35 цього ж Закону передбачена виплата компенсації громадянам за
втрачене у зв'язку з евакуацією, відселенням або самостійним переселенням
відповідно до статті 4 цього Закону майно, що включає, зокрема, вартість
будівель (жилі, садові та дачні будинки, гаражі, господарські будівлі та
споруди), яка виплачується в повному розмірі за діючими на час переселення
цінами і визначається страховими документами з урахуванням сум, одержаних по
державному обов'язковому та добровільному страхуванню, а в разі незгоди або
коли будівлі не застраховані, - за оцінкою Бюро технічної інвентаризації.

У відповідності із п.10 постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23
липня 1991 р. № 106 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради
Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про
правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок
Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", громадяни, евакуйовані організовано або
самостійно відселені з території радіоактивного забруднення до прийняття Закону
Української РСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи", якщо вони раніше не одержували
грошових компенсацій, пов'язаних з переселенням на нове місце проживання, мають
право на їх одержання в порядку і розмірах, передбачених цим Законом. Виплата
вказаних компенсацій провадиться виконкомами місцевих Рад народних депутатів за
попереднім місцем проживання зазначених громадян.

На виконання статті 35 Закону
України від 28 лютого 1991 року № 796-XII
(зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 1991 року №
2001-XII), постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.1997 року № 755
затверджено Положення про порядок виплати компенсації за втрачене нерухоме
майно у разі відселення або самостійного переселення з радіоактивно забруднених
територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, згідно якого
переселенцем дійсно є особа, яка проживає на радіоактивно забрудненій території
і відселяється згідно із списком обласної державної адміністрації або
переселяється самостійно на підставі направлення для переселення та
працевлаштування, виданого обласною державною адміністрацією місця відселення.

Однак апеляційним судом не було враховано ту обставину, що позивач 20 січня
1990 року самостійно відселився до своєї дружини у м. Коростень, тобто до
набрання чинності Законом України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

На час фактичного відселення це питання регулювалось законодавством СРСР та
Української РСР, згідно якого визначення терміну "переселенець" не
встановлювалось та не вимагалось наявності направлення для переселення та
працевлаштування, виданого обласною державною адміністрацією місця відселення.

Так, зокрема, п.п. 9, 12 та 13 постанови Ради Міністрів Української РСР і
Української Республіканської Ради профспілок від 14 грудня 1989 р. N 315
"Про додаткові заходи щодо посилення охорони здоров'я та поліпшення
матеріального становища населення, яке проживає на території, що зазнала
радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС"
передбачено, що громадяни, які проживають у населених пунктах, перелічених у
розпорядженні Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 р. N 224 за їх згодою
переселяються та забезпечуються жилими приміщеннями в будинках державного і
громадського житлового фонду, як правило, в населених пунктах, спеціально
визначених для цієї мети. Цим громадянам по прибутті надаються на сім'ю окремі
квартири (одноквартирні будинки), які відповідають вимогам, установленим
статтею 113 Житлового кодексу УРСР.

Указані громадяни можуть вибрати для проживання й інший населений пункт у
межах республіки з урахуванням існуючого порядку прописки.

Підставою для працевлаштування та надання житла на пільгових умовах
громадянам, які переселяються, є направлення встановленої форми, що видається
відповідним облвиконкомом згідно додатків.

Жилі будинки, що належали на праві особистої власності громадянам, які
переселилися на нове місце проживання, після виплати їм компенсації
зараховуються в установленому порядку на баланс виконкомів місцевих Рад
народних депутатів або відповідних підприємств, установ, організацій.

З наданих ОСОБА_1 доповнень до касаційної скарги вбачається, що у
виконавчому комітеті Коростенської міської ради є направлення на переселення,
видані у листопаді 1991 року та травні 1992 року на ім'я позивача та членів
його сім'ї, однак судом апеляційної інстанції не визначено закону, який
регулював питання самостійного відселення із зон радіоактивного забруднення на
час фактичного відселення позивача та не з'ясовано, чи мав ОСОБА_1 необхідні
документи, передбачені чинним на той час законодавством.

Таким чином, апеляційним судом рішення щодо відмови ОСОБА_1 у позові було
прийнято внаслідок неповного з'ясування фактичних обставин справи, і цей
недолік перешкоджає перевірці правильності оскарженого судового рішення та не
може бути усунутий судом касаційної інстанції

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції було допущено порушення норм
матеріального та процесуального права, які ставлять під сумнів законність і
обґрунтованість ухваленого ним рішення, останнє відповідно до ст. 227 КАС
України підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд,
під час якого суду слід врахувати наведене та у відповідності із вимогами
закону вирішити даний спір.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230 КАС України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Житомирської області від 24 травня 2006 року
скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий апеляційний
розгляд.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Згідно ст.ст. 236, 237 КАС України рішення суду касаційної інстанції може
бути оскаржено до Верховного Суду України лише за винятковими обставинами
протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

С у д д і :