Справа № К-11316/06
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2007-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
___________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

Іменем України

“26” червня 2007 р. Вищий
адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Федорова
М.О.

Суддів Брайка
А.І.

Шипуліної
Т.М.

Карася
О.В.

Рибченка А.О.

секретар судового засідання Ярцева С.В.

за участю представників згідно протоколу судового засіданні від 26.06.07р.
(в матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу Лівобережної МДПІ м. Дніпропетровська на постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.05.2005 року та
рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2005 року

у справі № 17/68

за позовом ТОВ «Лідер»

до Лівобережної МДПІ м.
Дніпропетровська

про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Лідер»звернулось до господарського суду
Дніпропетровської області з позовом до Лівобережної МДПІ м. Дніпропетровська
про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 17.03.2005 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним податкове повідомлення-рішення відповідача №/0 від
07.06.2004 р. в частині визначення штрафу в сумі 527,00 грн. як податкового
боргу; в частині позову про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення
Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Дніпропетровську
№/0 від 07.06.2004 р. щодо застосування штрафних санкцій в сумі
527,00 грн. відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 18.05.2005 року, рішення господарського суду першої
інстанції змінено в частині суми штрафної санкції, замість вказаної в мотивувальній
та резолютивній частинах рішення суми “527,00 грн.” зазначено суму “527,50
грн.”, в решті рішення залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаними судовими
рішеннями, Лівобережна МДПІ м. Дніпропетровська оскаржила їх в касаційному
порядку. В своїй скарзі просить
скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від
18.05.2005 року та рішення господарського суду Дніпропетровської області від
17.03.2005 року у справі № 17/68 та припинити провадження у справі.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судами попередніх
інстанцій при вирішення спору по даній справі порушено норми матеріального та
процесуального права .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх в
судовому засіданні представників сторін, розглянувши надані письмові докази в
їх сукупності, Вищий адміністративний суд України вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що
Лівобережна міжрайонна державна податкова інспекція м. Дніпропетровська
07.06.2004 р. прийняла податкове повідомлення-рішення №/0 про
застосування до товариства з обмеженою відповідальністю „Лідер" штрафних
(фінансових) санкцій в сумі 527,50 грн., визначивши ці санкції як суму
податкового зобов'язання на підставі акта перевірки №00013346 від 29.05.2004
р., про це свідчить корінець зазначеного податкового повідомлення, копія якого
надана позивачем та представником відповідача (а.с.8, 18, 22), пояснення сторін
викладені в позовній заяві та відзиві на позов (а.с.2-5, 15-16).

Згідно вказаного акту (а.с.10-11) перевіркою
господарської одиниці позивача АЗС по АДРЕСА_1, в присутності оператора
ОСОБА_1, працівниками Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції
м. Дніпропетровська було встановлено невідповідність суми готівкових коштів на
місці проведення розрахунків сумі коштів, яка зазначена у денному звіті РРО
розмірі 105,50 грн.

Позивачем не оскаржуються підстави для застосування
санкцій, не оскаржується і розмір цих санкцій, тобто позивач не заперечує сам
факт правопорушення, а посилається лише на те, що Лівобережна МДПІ не мала
права надсилати повідомлення-рішення, оскільки це не податкове зобов'язання.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суди
мотивували тим, що положення Закону України „Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" у
даному випадку не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки
штрафні санкції за порушення п.13 ст.3 Закону України „Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” в
розумінні ст. 2 Закону України «Про систему оподаткування» не є податком,
збором чи іншим обов'язковим платежем.

Проте визнати такий висновок обґрунтованим не можна з огляду
на таке.

Право органу податкової служби застосовувати до суб'єктів
підприємницької діяльності фінансову санкцію у п'ятикратному розмірі суми, на
яку виявлена невідповідність суми готівкових коштів на місці проведення
розрахунків сумі коштів, яка зазначена в денному звіті, передбачено ст.22
Закону України „Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та послуг". Застосування фінансових
санкцій за порушення вимог названого Закону до суб'єктів підприємницької
діяльності, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за
рішенням органів державної податкової служби України, передбачено ст.17 цього ж
Закону та п.7 ч.1 ст11 Закону України „Про державну податкову службу
України" в редакції, яка діяла на момент перевірки та винесення спірного
податкового повідомлення-рішення.

Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що ДПІ є
контролюючим і органом стягнення в даних
правовідносинах та вправі визначати
штрафні санкції і ставити питання про їх стягнення.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку про те, що
суди не з'ясувавши питання про фактичне порушення, задовольнили позовні вимоги
позивача з “формальних” підстав, зазначивши, що ДПІ не вправі реагувати на
порушення повідомленням-рішенням.

Враховуючи суть спору, характер спірних правовідносин,
викладені обставини свідчать про не
з'ясування судами всіх обставин, які мають значення для
правильного вирішення спору, та про не дослідження всіх доказів у
їх сукупності всупереч приписам ст. 86
Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до
роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті
1 Постанови від 29.12.76 № 11 «Про судове рішення», рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши всі обставини справи, вирішив
справу у відповідності
з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до
даних правовідносин.

Колегія суддів
Вищого адміністративного суду
України зазначає, що спір був розглянутий судами не в повному обсязі, що є
порушенням принципу всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин
справи в їх сукупності, та
призвело до прийняття незаконних
та необґрунтованих судових рішень.

Враховуючи, що передбачені процесуальним законодавством
межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими
інстанціями, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ч.2 ст.
227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час нового розгляду справи суду слід всебічно та повно
з'ясувати і перевірити всі
фактичні обставини,
об'єктивно оцінити докази,
що мають юридичне значення
для розгляду справи та
вирішення спору по
суті, і в залежності від
встановленого правильно
визначити норми матеріального
права, що підлягають
застосуванню до спірних
правовідносин, та прийняти
обґрунтоване і законне судове
рішення.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України прийшла до висновку, що суди першої інстанції та
апеляційної інстанцій неповно з'ясували обставини справи, не перевірив доводів
і заперечень сторін та доказів по справі в зв'язку з чим постанова
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.05.2005 року та
рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2005 року у
справі № 17/68 підлягає скасуванню, а справа № 17/68, відповідно до п. 6 ч.1
ст.223 КАС України, передається на розгляд суду першої інстанції

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.
220, 221, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Лівобережної МДПІ м.
Дніпропетровська задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 18.05.2005 року та рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 17.03.2005 року у справі № 17/68 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства

Головуючий

(підпис)

Федоров М.О.

Судді

(підпис)

Брайко А.І.

(підпис)

Шипуліна Т.М.

(підпис)

Карась О.В.

(підпис)

Рибченко А.О.

З
оригіналом згідно

Суддя Вищого адміністративного суду М.О.Федоров