Справа № 22-а-529/07
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2007-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у I інстанції: Боймиструк С.В. Справа № 22-а-529/07
міський суд Рівненської області ряд. стат. звіту №
Суддя-доповідач:
ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25
червня 2007 року
м.
Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного
суду
в складі :

судді-доповідача - Олендер І.Я.,

суддів - Кушнерика М.П., Пліша М.А.

при секретарі - Федаш
О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу ОСОБА_1на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від
15 березня 2007 року у справі за його позовом до Рівненської міської ради,
управління житлово-комунального господарства Рівненського міськвиконкому про
визнання рішення частково недійсним та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2006 року ОСОБА_1. звернувся до суду з
адміністративним позовом, у якому просив визнати нечинним рішення Рівненської
міської ради № НОМЕР_1року в частині прийняття в комунальну власність міста
буд. № АДРЕСА_1в м. Рівне як гуртожитку, зобов'язати відповідача змінити дане
рішення із зазначенням у ньому замість слова “гуртожиток” слів “житловий
будинок” та провести безоплатну приватизацію кв. № 53 цього будинку.

Оскаржуваною постановою Рівненського міського суду
Рівненської області від 15 березня 2007 року у задоволенні вказаного позову
відмовлено за безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати
постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою повністю задоволити його
позовні вимоги, покликаючись на незаконність судового рішення та неповне
з'ясування ним обставин, що мають значення для справи. Вимоги за апеляційною
скаргою обґрунтовує тим, що спірний будинок № АДРЕСА_1в м. Рівне є саме
житловим будинком, а не гуртожитком, як вказано в оскаржуваному рішенні міської
ради. Помешкання, в якому проживає його сім'я, складається з двох кімнат, є
ізольованим та має усі ознаки квартири, а його найменування відповідачами гуртожитком
є необґрунтованим і безпідставним.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на
виклик суду не з'явилися і суд відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України розглядає
справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1., суд виходив з того, що житловий будинок по вул. АДРЕСА_1 в м. Львові
є гуртожитком і саме у такому статусі був переданий з відомчого житлового фонду
управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 3 Львівської
залізниці у комунальну власність Рівненської міської ради, а тому підстав для
визнання оспорюваного рішення № НОМЕР_1року частково недійсним немає.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії
суддів, відповідають дійсним обставинам справи та є правильними.

Відповідно до ч.1 ст. 127 ЖК України для проживання
робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період
роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки
надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.
Згідно із вимогами ч. 2 вищевказаної статті, жилі будинки підлягають реєстрації
як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради
народних депутатів.

З наявного у матеріалах справи ордеру № НОМЕР_2р. на
право заняття житлового приміщення у буд. № АДРЕСА_2(на даний час - АДРЕСА_1) в
м. Рівне вбачається, що житло позивачу ОСОБА_1. надано саме як робітнику
будівельного управління, на підставі рішення керівництва, і виключно на період
його роботи, що однозначно вказує на статус даного будинку як гуртожитку. Також
слід вважати вірним висновок суду першої інстанції про невідповідність
зазначеного ордеру вимогам ст. 58 ЖК України, якою визначено порядок надання
громадянам ордеру на житлове приміщення державного чи громадського фонду.

Покликання апелянта на відсутність реєстрації будинку у
виконавчому комітеті міської ради як на підставу для задоволення його позовних
вимог колегією суддів до уваги не приймається, оскільки відповідна вимога
закріплена законодавством значно пізніше після його здачі в експлуатацію у 1958
р., а тому на спірні правовідносини не поширюється.

Згідно п. 4 Примірного положення про гуртожитки,
затвердженого Радою Міністрів Української РСР № 208 від 03.06.1986 р., гуртожитки поділяються на два види, а саме для
проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні
кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках) та для проживання сімей
(жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у
відособленому користуванні сімей).

Зібрані та досліджені докази у справі
вказують на те, що буд. № АДРЕСА_1в м.Рівне є саме гуртожитком для проживання
сімей, що зокрема підтверджується його плануванням, наявністю ізольованих
кімнат (а не окремих квартир), спільністю комунальних вигод тощо. Дана
обставина фактично не заперечується і самим позивачем, який у позовній заяві, а
також апеляційній скарзі прирівнює його до житлового будинку для проживання
малосімейних.

Крім того, додатково статус спірного
будинку як гуртожитку закріплюється представленими суду апеляційної інстанції
картками прописки ОСОБА_1. і членів його сім'ї, а також реєстраційними
відмітками органів внутрішніх справ про місце їх проживання.

Аналізуючи позовні вимоги про визнання
частково нечинним рішення Рівненської
міської ради № НОМЕР_1року, колегія суддів
виходить з наступних мотивів.

Згідно договору прийому-передачі
відомчих гуртожитків у комунальну власність від 12 травня 2005 року, Львівська
державна залізниця на підставі Закону України “Про передачу об'єктів права
державної та комунальної власності” у власність Рівненської міської ради
безоплатно передала відомчий гуртожиток по вул. АДРЕСА_1 в м. Рівне, що
знаходився на балансі управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд
№ 3 Львівської залізниці.

Саме як гуртожиток вищевказаний будинок
прийнятий у комунальну власність Рівненською міською радою відповідно до
комісійного акту приймання-передачі (а.с. 7-9), оформленого на виконання і з
дотриманням вимог Положення про порядок передачі в комунальну власність
житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному
управління державних підприємств, установ та організацій”, затвердженого
Постановою КМ України № 891 від 06.11.1995 р.

Таким чином, тип будинку, що передавався
у комунальну власність був визначений самим балансоутримувачем та прийнятий Рівненською
міською радою у встановленому законом порядку як гуртожиток.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до переконання, що суб'єкт владних повноважень при прийнятті
оспорюваного рішення № НОМЕР_1року діяв правомірно та обгрунтовано, підстав для
визнання його частково нечинним не вбачається.

Одночасно апеляційний суд вважає
необхідним звернути увагу на те, що п.2 ст. 2 Закону України “Про приватизацію
державного житлового фонду” про заборону приватизації, зокрема, кімнат у
гуртожитку рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2000 від 28.09.2000 р.
визнано неконституційним з відповідними правовими наслідками.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає, що суд першої
інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив
законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів
Львівського апеляційного адміністративного суду, -

у х в а л и
л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1залишити без задоволення, а
постанову постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 15
березня 2007 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та
може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного
місяця шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
І.Я.Олендер

Судді М.П.Кушнерик

М.А.Пліш