Справа № К-26789/06
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2007-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Костенка М.І., Маринчак Н.Є., Усенко Є.А., Шипуліної
Т.М.,

при секретарі Павлушко Р.С.,

за
участю:

представника
відповідача - Степаненка С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2004 року

у справі № 2-1151/06

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Печерському районі міста
Києва

про визнання недійсними податкових повідомлень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2003 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ДПІ у Печерському районі м. Києва про визнання недійсними податкового
повідомлення № НОМЕР_1 від 03 квітня 2003 року та податкового повідомлення
№НОМЕР_2від 04 листопада 2003 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22
квітня 2004 року позов задоволено. Визнано недійсним податкове повідомлення №
НОМЕР_1 від 03 квітня 2003 року та податкове повідомлення №НОМЕР_2від 04
листопада 2003 року ДПІ у Печерському районі м. Києва.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 червня 2004
року рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2004 року
скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного
суду міста Києва від 24 червня 2004 року і залишити в силі рішення Печерського
районного суду м. Києва від 22 квітня 2004 року.

Заслухавши
доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо
дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судами
було встановлено, що 03 квітня 2003 року ДПІ у Печерському районі м. Києва
винесла податкове повідомлення № НОМЕР_1, яким було визначено податкове
зобов'язання з прибуткового податку на доходи від підприємницької діяльності в
сумі 18 495, 80 грн.

Позивач
подав до ДПІ у Печерському районі м. Києва скаргу від 25 квітня 2004 року про
визнання недійсним податкового повідомлення № НОМЕР_1 від 03 квітня 2003 року.

ДПІ у
Печерському районі м. Києва рішенням №НОМЕР_3 від 16 травня 2003 року залишила
без змін податкове повідомлення № НОМЕР_1 від 03 квітня 2003 року, а скаргу ОСОБА_1
- без задоволення.

17
червня 2003 року ОСОБА_1 подав повторну скаргу від 14 червня 2003 року про
визнання недійсним податкового повідомлення ДПІ у Печерському районі м. Києва
№НОМЕР_1 від 03 квітня 2003 року.

Рішенням
ДПА у м. Києві № НОМЕР_4 від 01 липня 2003 року було продовжено термін розгляду
скарги ОСОБА_1 до 15 серпня 2003 року.

ДПА у
м. Києві рішенням № НОМЕР_5 від 14 серпня 2003 року залишила без змін податкове
повідомлення № НОМЕР_1 від 03 квітня 2003 року, а повторну скаргу ОСОБА_1 - без
задоволення.

09
вересня 2003 року позивач подав третю скаргу від 08 вересня 2003 року про
визнання недійсним податкового повідомлення ДПІ у Печерському районі м. Києва №
НОМЕР_1 від 03 квітня 2003 року.

Рішенням
ДПА України № НОМЕР_6 від 24 вересня 2003 року було продовжено термін розгляду
скарги ОСОБА_1 до 07 листопада 2003 року.

ДПА
України рішенням № НОМЕР_7 від 04 листопада 2003 року залишила без змін
податкове повідомлення № НОМЕР_1 від 03 квітня 2003 року, а скаргу ОСОБА_1 -
без задоволення.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги,
виходив з того, що ДПІ у Печерському районі м. Києва порушила права позивача
спірним податковим повідомленням, оскільки податкове повідомлення № НОМЕР_1 від
03 квітня 2003 року в порушення вимог п. 6.1 ст. 6 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» не містить посилання на норму податкового закону, відповідно
до якої був зроблений розрахунок податкового зобов'язання, а визначена в них
сума податкового зобов'язання спростовується самим відповідачем. Крім того,
вищезазначеним Законом України не передбачено складання та направлення
податковими органами другого податкового повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що
ОСОБА_1 на протязі 2002 року отримав 1 860, 00 грн. доходу за основним місцем
роботи, 42 778, 20 грн. від адвокатської діяльності та 21 810, 36 грн. за
кордоном.

ДПІ у Печерському районі м. Києва, враховуючи вимоги
Декрету Кабінету Міністрів «Про прибутковий податок з громадян» та Інструкції
про прибутковий податок з громадян, було визначено позивачу суму податкового
зобов'язання в сумі 18 495, 80 грн., однак позивачем самостійно було сплачено
10 648, 88 грн., у зв'язку з цим суму податкового зобов'язання належного до
сплати було уточнено та на податковому повідомленні № НОМЕР_1 від 03 квітня
2003 року було зазначено, що позивачу необхідно сплатити 7 846, 92 грн.

На думку суду апеляційної інстанції, внесення зазначеного
уточнення порушує вимоги Наказу ДПА України від 21 червня 2001 року «Про
затвердження Порядку направлення органами державної податкової служби України
податкових повідомлень платникам податків» та ст. 10 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з громадян», однак ці порушення не є істотними
і не дають підстави для визнання недійсним податкового повідомлення № НОМЕР_1
від 03 квітня 2003 року.

Судом апеляційної інстанції також було зазначено, що
висновок суду першої інстанції про відсутність на податкових повідомленнях норм
податкового Закону, відповідно до яких було зроблено розрахунок суми
податкового зобов'язання, спростовується даними, що містяться у податкових
повідомленнях, з яких вбачається, що податковий орган послався на такі підстави
нарахування як Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» та Декрет Кабінету
Міністрів «Про прибутковий податок з громадян».

Крім того, суд посилався на те, що Наказ ДПА України №
253 від 21 червня 2001 року, який визначає порядок складання та направлення
податковим органом другого податкового повідомлення, пройшов державну
реєстрацію, а тому відсутність у Законі України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»
аналогічних положень не дає підстави для визнання його недійсним.

З таким висновками судів колегія суддів погодитись не
може, оскільки до такого висновку суди дійшли без належного з'ясування обставин
по справі з огляду на наступне.

Суди першої та апеляційної інстанції, вирішуючи спір про
визнання недійсним податкового повідомлення в залежності від відповідності
податкового повідомлення вимогам Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»
та Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових
повідомлень платникам податків, затвердженого наказом Державної податкової
адміністрації України від 21 червня 2001 року № 253, взагалі не дослідили
питання правомірності перерахунку прибуткового податку на підставі даних
декларації позивача за ставками прогресивної оподаткування Інструкції «Про
прибутковий податок з громадян», затвердженої наказом Головної державної
податкової інспекції України від 21 квітня 1993 року № 12, що могло призвести
до неправильного вирішення справи, оскільки невідповідність податкового
повідомлення формальним ознакам, які до нього ставляться, не тягне за собою
визнання його недійсним.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду
України від 29 грудня 1976 року № 11 “Про судове рішення” рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Враховуючи те, що суд касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, а порушення судами норм процесуального права могли
призвести до неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом
касаційної інстанції, рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня
2004 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2004 року
підлягають скасуванню, а справа направленню на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду
та вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого правильного
визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, та прийняте обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня
2004 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2004 року
скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий судовий
розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Верховного Суду України за винятковими обставинами
протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

Суддя - доповідач:
(підпис) Л.І. Бившева

Судді: (підпис) М.І. Костенко

(підпис) Н.Є. Маринчак

(підпис) Є.А. Усенко

(підпис) Т.М. Шипуліна

З
оригіналом згідно

Суддя Л.І. Бившева