Справа № 22-а-224/07
Суддя: Філатов Ю.М.
Дата ухвалення: 2007-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

апеляційний адміністративний суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05"
червня 2007 року
м. Харків

Справа №
22-а-224/07

Категорія: стягнення заборгованості Головуючий 1 інстанції:
Усенко С.І.

з доходів фізичних осіб
Доповідач: Водолажська Н.С.

Колегія
суддів у складі:

Головуючий
суддя Філатов Ю.М.,

Суддя Водолажська
Н.С., Суддя Шевцова Н.В.

при секретарі
Хоміцькій О.О.

за участю представників сторін:

представника позивача - Лозова Н.В..

відповідача -
ОСОБА_1
розглянувши
у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного
адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою державної
податкової інспекції у Балаклійському районі Харківської області на постанову
Балаклійського районного суду Харківської області від ІНФОРМАЦІЯ_9 року по
справі НОМЕР_1

за позовом державної податкової інспекції у Балаклійському
районі Харківської області

до
ОСОБА_1

про стягнення
заборгованості з доходів фізичних осіб,

встановила:

Позивач, ДПІ у Балаклійському районі Харківській області,
звернувся до Балаклійського районного суду з позовом про стягнення з
ОСОБА_1заборгованість по податку з доходів фізичних осіб в сумі 2554,24 грн.,
посилаючись на положення Конституції України, законів України «Про державну
податкову службу в Україні», «Про податок з доходів фізичних осіб», ЦК України.

Постановою Балаклійського районного суду від ІНФОРМАЦІЯ_1
р. по справі НОМЕР_1 р. в позові ДПІ у Балаклійському районі Харківській
області було відмовлено з посиланням на те, що після розірвання договору
довічного утримання на момент розгляду справи відповідач не є власником
нерухомого майна, з придбанням якого у неї виникали зобов'язання по
прибутковому податку.

Позивач не погодився з вказаною постановою суду і
звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову
Балаклійського районного суду від ІНФОРМАЦІЯ_1 р. по справі НОМЕР_1 р. та
прийняти нову, якою задовольнити вимоги ДПІ у Балаклійському районі Харківській
області та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по податку з доходів фізичних осіб
в сумі 2554,24 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вона винесена
судом першої інстанції при неповному з'ясуванні всіх обставин справи, що
призвело до порушення норм процесуального (ст. 11, ст. 71 КАС України) та матеріального
права (ст. ст. 67, 68, 129 Конституції України, п. З ч. І, ч. 4 ст. 9 Закону
України "Про систему оподаткування", ч. 1 ст. 14 Закону України «Про
судоустрій»).

Апелянт також вказує на те, що підставою для визначення
гр. ОСОБА_1 податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у
розмірі 2554,24 грн., що зазначено у прийнятому ДПІ податковому
повідомленні-рішенні форми НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 р., стало надходження
ІНФОРМАЦІЯ_3 р. від відповідачки до ДПІ Декларації про доходи, одержані у
період з ІНФОРМАЦІЯ_4 р. по ІНФОРМАЦІЯ_5 р., в п. 1.2 (доходи одержані в інших
місцях не за місцем основної роботи) якої було вказано, що сума доходу згідно
Договору НОМЕР_3 дорівнює 19648,0 грн.

Дослідивши надані до матеріалів справи документи та
вислухавши пояснення представників сторін судова колегія встановила, що
вказаний договір довічного утримання НОМЕР_4
від ІНФОРМАЦІЯ_6 р., укладений відповідачкою та гр. ОСОБА_3, був
нотаріально оформлений державним нотаріусом Балаклійської державної нотаріальної
контори Харківської області ОСОБА_2.

Предметом договору є передача у власність гр. ОСОБА_3 у
власність гр. ОСОБА_1 житлового будинку, розташованого за адресою: Харківська
область, м. Балаклея, АДРЕСА_1 яка зобов'язується довічно утримувати гр.
ОСОБА_3, забезпечуючи його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою,
а також зберегти в їх довірчому користуванні частину будинку. Після
нотаріального посвідчення договору НОМЕР_4 згідно ст. 182 ЦК України
Балаклійським БТІ було прийнято рішення від ІНФОРМАЦІЯ_7 р. про реєстрацію
права власності на нерухоме майно та присвоєно реєстраційний НОМЕР_5.

Таким чином, при укладанні договору його учасниками були
дотримані умови, передбачені ст. 744, ст. 748, ст. 657 ЦК України.

За даними
позивача, які підтверджені документально, відповідачка подала ІНФОРМАЦІЯ_3 р.
до ДПІ декларацію про доходи, одержані нею у період з ІНФОРМАЦІЯ_4 р. по
ІНФОРМАЦІЯ_5 р., в якій було вказано, що сума доходу згідно договору НОМЕР_4
дорівнює 19648,0 грн.

Керуючись положеннями п. 18.3 ст. 18 Закону України "Про податок з
доходів фізичних осіб" позивачем був проведений розрахунок суми податку з
доходу та визначена сума зобов'язань, яка складає 13% від отриманого доходу,
тобто 2554,24 грн., у зв'язку з чим Моїсеєнко В.І було направлено податкове
повідомлення форми НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 р. (отримане ІНФОРМАЦІЯ_8 р.), в
якому визначена загальна сума податкового зобов'язання в розмірі 2554,24 грн.,
яка на час звернення з позовом не сплачена, що стало причиною звернення до
суду.

Колегія суддів, керуючись положеннями ст. 2 КАС України, вважає необхідним
відмітити, що посилання позивача на направлене відповідачці податкове
повідомлення є безпідставним, оскільки не враховує приписів ст. 6 Закону
України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетом та
державними цільовими фондами». Відповідно п. 6.1 наведеної статті податкове
повідомлення надсилається платнику податків контролюючим органом у разі коли
сума податкового зобов'язання розраховується таким органом відповідно до ст. 4
цього Закону.

В п. 6.2. цієї статті передбачено,
що у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового
зобов'язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику
податків податкові вимоги. Податкові вимоги також надсилаються платникам
податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суму
податкових зобов'язань у встановлені законом строки, без попереднього
направлення (вручення) податкового повідомлення.

Ні в позові, ні в подальших документах позивач не вказує на дату та номер
сформованої та направленої на адресу відповідачки податкової вимоги.
Представник позивача також не спростував відсутність першої або першої та
другої податкових вимог (п. 6.2.3 ст. 6 вищевказаного Закону).

Також суд вважає необхідним відмітити, що здійснюючі нарахування податку з
доходів фізичної особи та звертаючись з позовом позивачем не враховані
положення ст. 11 Закону України «Про оподаткування доходів фізичних осіб», в
якій передбачено, що (п. 11.1 ст. 11) при оподаткуванні операцій з продажу
нерухомого майна, яке перебувало у власності платника податку на момент
набрання чинності цим Законом, тобто до 20.02.02 р., слід брати до уваги те, що
дохід, отриманий платником податку від продажу не частіше одного разу протягом
звітного податкового року будинку, квартири чи кімнати (включаючи землю, що
знаходиться під таким об'єктом нерухомого майна, або присадибну ділянку),
оподатковується за ставкою цього податку у розмірі 1 відсотка від вартості
такого майна, якщо загальна площа такого будинку, квартири або кімнати не
перевищує 100 квадратних метрів. У разі, коли площа такого об'єкта нерухомого
майна перевищує 100 квадратних метрів, то частина доходу, пропорційна сумі
такого перевищення, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною п. 7.2 ст. 7
цього Закону.

В свою чергу відповідно п. 7.2 ст. 7 цього Закону ставка
податку становить 5 відсотків від об'єкта оподаткування, нарахованого
податковим агентом.

Як вбачається з наданого до матеріалів справи договору
від ІНФОРМАЦІЯ_6 р., в ньому вказано, що житлова площа будинку становить 46,2
кв. м і жодних інших даних про загальний розмір будинку на час нарахування
податку у позивача не існувало, що не заперечується представником позивача в
судовому засіданні.

Крім того, суд вважає необхідним також відмітити, що є
неправомірним посилання позивача на положення п. 18.3 ст. 18 Закону України
«Про оподаткування доходів фізичних осіб», який встановлює, що платники податку
- резиденти, які виїжджають за кордон на постійне місце проживання, зобов'язані
подати податковому органу декларацію не пізніше закінчення 60 календарного дня,
що передує такому виїзду, а податковий орган зобов'язаний протягом 30
календарних днів від дня отримання такої декларації визначити податкове
зобов'язання та надіслати податкове повідомлення платнику податку, який
зобов'язаний сплатити належну суму податку та отримати довідку про таку сплату
або про відсутність податкових зобов'язань з цього податку, яка здається
органам митного контролю під час перетину митного кордону та є підставою для
проведення митних процедур.

Оскільки фактично відсутні обставини, передбачені в
наведеній нормі, то її положення не можуть бути розповсюджені на відповідачку
при розрахунку податку на отримані доходи.

Також слід зауважити, що в розумінні приписів п. 2.1 ст.
2 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" платником
податку є резидент, який отримує доходи з джерелом походження з території
України.

Як свідчать положення договору довічного утримання,
набувач нерухомості (відповідач по даній справі) отримав цю нерухомість не
безкоштовно, а за умови компенсації вартості будинку за рахунок матеріального
забезпечення бувшого власника із розрахунку 200,0 грн. на місяць.

Зважаючи на наведені вище обставини судова колегія вважає
необхідним відмітити, що позивачем неправомірно відповідачка визнана платником
податку по операції за договором довічного утримання, розрахунок суми
податкового зобов'язання по цьому податку і даний висновок зроблений всупереч
вимогам спеціального законодавства, тобто є неправомірним.

Також слід відмітити, що посилання позивача на включення
всіх активів відповідачки в податкову заставу є безпідставними, оскільки такі
дії суперечать приписам п. 8.2.1 та п. 8.2.2 ст. 8 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», які встановлюють, що право податкової застави виникає у
разі несплати у строки, встановлені цим Законом, суми податкового зобов'язання,
самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня,
наступного за останнім днем зазначеного строку, а право податкової застави
поширюється на будь-які види активів платника податків, які перебували в його
власності (повному господарському віданні) у день виникнення такого права, а також
на будь-які інші активи, на які платник податків набуде прав власності у
майбутньому, до моменту погашення його податкових зобов'язань або податкового
боргу (положення підпункту 8.2.2 пункту 8.2 статті 8 в частині поширення права
податкової застави на будь-які види активів платника податків без врахування
суми його податкового боргу втрачає чинність, як таке, що визнане
неконституційним на підставі Рішення Конституційного Суду від 24.03.2005),
оскільки порядок та строки нарахування та сплати податку з доходів фізичних
осіб визначаються не вказаним Законом, а спеціальним законом з оподаткування -
Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб", а тому
наведені норми не розповсюджуються на дані правовідносини.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив обставини
справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції погоджується
повністю із висновком суду першої інстанції, так як обставини справи
встановлені правильно, докази досліджені вірно, відповідно рішення ухвалено з
дотриманням норм матеріального і процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, тому судове рішення не підлягає скасуванню,
апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства
України, судова колегія, -

ухвалила:

1. Апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції у Балаклійському районі Харківської
області залишити без задоволення, а постанову Балаклійського районного суду
Харківської області від ІНФОРМАЦІЯ_9 року по справі НОМЕР_1 - без змін.

Ухвала
набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом 30
днів з моменту виготовлення повного тексу.

Головуючий
Ю.М. Філатов

Судді Н.С. Водолажська

Н.В. Шевцова