Справа № 22а-10/2007
Суддя: Приходченко А.П.
Дата ухвалення: 2007-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №
22а-10/2007 Головуючий у І інстанції Красвітна Т.П.
Категорія 38 Доповідач Приходченко А.П.
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 січня 2007 року колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Приходченко А.П.

суддів Стежко В.А., Поплавського В.Ю.

при
секретарі Худолій Н.А., Білоконь
Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.
Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною
скаргою управління праці та соціального захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради на постанову
Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2006 року за позовом ОСОБА_1 до управління праці і соціального
захисту населення Амур-Нижньодншровської районної у місті Дніпропетровську
ради, відділу державного казначейства
в Амур-Нижньодніпровському районні м. Дніпропетровська, треті особи головне управління праці і соціального захисту населення
Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Дніпропетровський обласний
відділ фонду соціального захисту інвалідів, про визнання неправомірними рішень
управління праці і соціального захисту, про стягнення матеріальної і моральної
шкоди, про видачу талонів, надання путівок, сплату компенсації на транспортне
обслуговування,

встановила:

У вересні 2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до
відповідачів та третіх осіб, у якому просив
визнати незаконним рішення управління праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної у
місті Дніпропетровську ради про припинення з 1998 року виплати коштів на транспортне обслуговування, про відмову у видачі
талонів на право придбання безкоштовних проїзних квитків по території СНД, про
ненадання путівок для санаторно-курортного лікування у 2001-2002 роках та невиплаті компенсації за ці періоди, про перевід
у чергу на отримання автомобіля з пільговою оплатою 7% його вартості. Позивач просив
поновити його права та стягнути з відповідача витрачені ним кошти за час коли він був позбавлений права користуватися пільгами,
також стягти солідарно з зазначеного відповідача та відділення
державного казначейства в АНД районі м. Дніпропетровська моральну шкоду. Позивач зазначав, що з
ІНФОРМАЦІЯ_1 йому було встановлено статус інваліда Великої Вітчизняної війни першої групи по зору відповідно до
п.5 ст.7 Закону України „Про статус
ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", отже має право
користуватися пільгами передбаченими
ст.13 цього Закону, але вважає, що відповідач безпідставно позбавив його
окремих пільг.

Постановою Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2006 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволені частково. Визнані неправомірними рішення відповідача про зупинення з 1998 року компенсаційних виплат на транспортне
обслуговування, про вимогу оплатити 7% вартості спец автомобіля
„ІНФОРМАЦІЯ_5" та про реєстрацію і проживання разом з позивачем особи, якій буде довірене
керування транспортним засобом, про відмову у наданні
талонів у 2004 та 2005 роках на право отримання квитків на проїзд
безоплатно на окремі види транспорта та 50% знижки для
супроводжуючого один раз на

2

рік по території СНД, про ненадання
за період 2001-2002 років
путівок для санаторно-курортного лікування . Стягнуто з управління праці та соціального захисту
населення АНД районної у місті Дніпропетровську ради на користь ОСОБА_1
компенсацію на транспортне обслуговування за період з 1998 року по 2005
рік в сумі 1104 грн.,
вартість придбаних позивачем у 2004 та 2005 роках квитків для себе та супроводжуючого
на загальну суму 1617 грн., компенсацію за ненадання
санаторно-курортних путівок у 2001-2002 роках в сумі 100 грн., моральну шкоду в сумі 3000 грн. Зобов'язано відповідача щорічно починаючи з 1 січня 2006 року до зміни закону сплачувати
компенсацію на транспортне обслуговування позивачу по 192 грн., надавати талони на право отримання проїзних квитків
безкоштовно на окремі види транспорта та з 50% знижкою для супроводжуючої особи один раз на рік в обидва кінці по території СНД , щорічно безкоштовно позачергово
забезпечувати позивача путівками для санаторно-курортного лікування. Стягнуто з
відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 66 грн.71 коп.

В апеляційній скарзі управління праці та соціального захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у місті
Дніпропетровську ради просить скасувати постанову суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог,
посилаючись на неправильне застосування судом
законодавства, що регулює спірні питання.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскарженої постанови, колегія
суддів вважає апеляційну скаргу такою, що
підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи вимоги позивача в частині поновлення певних пільг, суд
виходив із загальних положень щодо права на
пільги без урахування та детального вивчення нормативних документів,
якими врегульовано порядок надання кожного конкретного виду пільг, що призвело до помилкового застосування
матеріального права і є підставою для скасування постанови у цій частині
з ухваленням нового рішення.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом першої групи позору з дитинства внаслідок воєнних дій в період
Великої Вітчизняної війни і має право на пільги встановлені Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" від 22.10.1993 р. /надалі Закон//а.с. 10/.

Відповідно до п.22 Закону інваліди війни та прирівняні до них особи
позачергово безплатно забезпечуються
автомобілем з ручним керуванням / за наявності медичних показань/ у
порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.17 „Порядку забезпечення інвалідів автомобілями з ручним
керуванням і мотоколясками", затвердженого
постановою КМУ від 06.02.1992 р. №62 позивач знаходився на обліку на отримання автомобіля
безкоштовно з 04.07.1994 р. та отримував з цього ж часу компенсацію
на транспортне обслуговування.

Постановою КМУ від 08.09.1997 р. № 999 затверджено „Порядок забезпечення інвалідів автомобілями" та визнано
такою, що втратила чинність постанову КМУ від 06.02.1992 р. № 62. Відповідно до нового Порядку
забезпечення інвалідів автомобілями проводиться в залежності від наявності
відповідних медичних висновків щодо протипоказань до водіння автомобілем. В оглянутій у судовому засіданні справі є медичний висновок
про протипоказання ОСОБА_1 у водінні автомобілем. Тому його обґрунтовано у
відповідності з п.28 нового Порядку зараховано у чергу на забезпечення автомобілем з правом передачі керування члену сім'ї
на пільгових умовах з оплатою 7%
вартості.

Доводи позивача
про недопустимість погіршення попередніх пільг у зв'язку з прийняттям нових
нормативних актів є необгрунтованими, оскільки постанова КМУ від 08.09.1997 р. № 999 не суперечила
п.22 Закону.

Відповідно до п.п.1 п. 15 „Положення про виплату інвалідам
компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування
автомобілів і на транспортне обслуговування" компенсація виплачується інвалідам, які за власним бажанням
відмовились від отримання автомобіля. Оскільки позивач не відмовлявся від
отримання автомобіля, йому обґрунтовано було припинено з ІНФОРМАЦІЯ_2 виплату
компенсації.

В судовому засіданні представники
відповідачів пояснили та в підтвердження своїх пояснень надали ксерокопію заяви ОСОБА_1 про те, що він ІНФОРМАЦІЯ_3. звернувся з проханням про
виплату грошової компенсації витрат на транспортне обслуговування.

3

Враховуючи наявність протипоказань до керування
автомобілем та відсутність даних про члена сім'ї, який міг би керувати
автомобілем, розпорядженням від ІНФОРМАЦІЯ_3. позивачу призначена та
виплачується компенсація у розмірі 192 грн. на рік.

Враховуючи наведене, колегія не
вбачає допущених відповідачем порушень прав ОСОБА_1 щодо невиплати йому
компенсації за період з ІНФОРМАЦІЯ_2 по ІНФОРМАЦІЯ_3.

Угодою про взаємне визнання прав на
пільговий проїзд для інвалідів і учасників Великої Вітчизняної війни, а також
осіб прирівняних до них, підписаною державами-учасниками Угоди, у тому числі
Україною, 12.03.1993 р. були затверджені умови пересування по території
держав-учасниць Угоди зазначеної категорії осіб. У додатку № 1 до Угоди серед
категорій громадян, прирівняних по пільгам на проїзд у міжміському транспорті
до інвалідів Великої Вітчизняної війни, не була зазначена така категорії, як
інваліди дитинства по зору в результаті поранення пов'язаного з бойовими діями
в період Великої Вітчизняної війни, і в подальшому зміни та доповнення до Угоди
не вносились.

Отже, не є протиправними дії
відповідача також і щодо невидачі позивачу талонів на пільговий проїзд країнами
СНД.

Посилання ОСОБА_1 на те, що такою
пільгою він користувався з 2001 р. по 2004 p., не можуть бути підставою для
задоволення його вимог у теперішній час, оскільки представник відповідача
пояснила, що талони були видані помилково і ця помилка виявлена у 2004 p.,
талони вилучені, позивач має право на отримання талонів на пільговий проїзд по
території України.

Відповідно до п.З ст. 13 Закону
інваліди війни та прирівняні до них особи безплатно позачергово щорічно
забезпечуються санаторно-курортним лікуванням. Пунктом 1 „Порядку надання і
розміри грошових компенсацій вартості санаторно-курортного лікування деяких
категорій громадян" затвердженого постановою КМУ від 03.04.1995 р. № 236,
встановлено, що грошова компенсація замість путівки надаються за бажанням
інвалідів, якщо вони за висновком медичного закладу потребують санаторно-курортного
лікування. ОСОБА_1 не надавав медичного висновку за 2001р. та за 2002 р. Тому
компенсація йому не виплачувалась.

Колегія вважає, що і в цій частині дії відповідача є правомірними.

Постанова суду першої інстанції про
часткове задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди підлягає
скасуванню як у задоволеній частині, так і у незадоволеній, оскільки ці вимоги
є єдиними. Суд не навів правових підстав для стягнення моральної шкоди, порушив
вимоги постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах
про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди" від ІНФОРМАЦІЯ_4, суд не
взяв до уваги те, що спеціальним законодавством, яким регулюються питання
надання пільг інвалідам, не передбачено стягнення моральної шкоди.

Виходячи з наведеного, у
задоволенні вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 195,198,202 КАС України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу управління праці та соціального
захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську
ради задовольнити.

Постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду
м. Дніпропетровська від 29 березня 2006 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову*

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду
України протягом одного місяця з дня виготовлення

постанови у повному обсязі.

Головуючий

Судді