Справа № 22-а-470/07
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2007-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
22-а-470/07: не визначено.
Надіслано судом: не визначено. Зареєстровано: 06.07.2007. Забезпечено надання загального доступу: 03.09.2007.
Номер судового провадження: не визначено
Головуючий по 1-й інстанції: Мартинюк В.Я. Справа № 22-а-470/07 Господарський суд Львівської області ряд.ст.зв. № 49
Доповідач: Олендер І.Я.
ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2007 року м. Львів

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду

в складі:

головуючого-судді Олендера І.Я.,

суддів Кушнерика М.П.,

Пліша М.А.,

при секретарі Соколовській А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова на постанову Господарського суду Львівської області від 20 березня 2007 року по справі № 5/3621-18/210А за адміністративним позовом Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова до Приватного підприємства “Львівпродгурт”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Геліот-Плюс” про визнання недійсним господарського зобов’язання та застосування наслідків, передбачених ст. 208 ГК України,-

в с т а н о в и л а :

20 березня 2007 року Господарським судом Львівської області прийнято постанову по справі 5/3621-18/210А за адміністративним позовом Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова до Приватного підприємства “Львівпродгурт”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Геліот-Плюс” про визнання недійсним господарського зобов’язання та застосування наслідків, передбачених ст. 208 ГК України, якою в задоволені позову відмовлено.

Вказану постанову суду в апеляційному порядку оскаржив відповідач ДПІ у Залізничному районі м. Львова, представник якої в поданій апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржувана постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням як процесуального, так і матеріального права, в зв’язку з чим просить постанову скасувати та постановити нову, якою повністю задовольнити позов.

Як на доводи в своїй апеляційній скарзівідповідач покликається на те, що під час перевірки ПП “Львівпродгурт” було виявлено, що воно уклало угоду № 2 від 20.05.2004 р. з ТзОВ “Геліот-Плюс” та між ними виникли господарські зобов’язання, розрахунки по якому підтверджуються податковими накладними, однак було з’ясовано, що ТзОВ “Геліот-Плюс” не в повному обсязі задекларувало податкове зобов’язання з ПДВ, а з 01.10.2004 року взагалі не звітує податковим органам, його місцезнаходження не встановлено. Тому дані обставини вказують на те, що господарське зобов’язання спрямоване на приховування від оподаткування доходів ТзОВ “Геліот-Плюс”. Це вказує на те, що дане господарське зобов’язання вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Висновки ж суду щодо відсутності підстав для визнання господарського зобов’язання недійсним, не відповідають встановленим обставинам справи та поданим доказам.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

Представники відповідачів в судове засідання не явились, тому на підставі ч.4 ст. 196 КАС України справу розглянуто за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Розглядаючи спір та приймаючи постанову про задоволення позову суд першої інстанції підставно і обґрунтовано виходив із вимог п.11 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.1990 року із змінами і доповненнями, ст.ст.207, 208 ГК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України та з врахуванням предмету доказування, який стосувався визнання господарського зобов’язання, що виникло на підставі договору - недійсним, дійшов висновку про відсутність доказів, що господарське зобов’язання суперечить інтересам держави, через наявність умислу щодо несплати належних сум податків, а отже і завдання шкоди інтересам держави.

При цьому суд першої інстанції правильно, на підставі наявних доказів, встановив, що між відповідачами, внаслідок укладення договору № 2 від 20.05.2004 року купівлі-продажу продуктів харчування і торговельного обладнання, в асортименті по узгодженим замовленням та цінам, визначених згідно діючого прайс-листа продавця з врахуванням наданих знижок, виникло господарське зобов’язання (а.с. 35).

Зобов’язання по умовах даного договору виконувались, про що свідчать податкові накладні за № 4 від 20.06.2004 року, № 7 від 01.07.2004 року , № 12 від 08.07.2004 року, № 15 від 14.07.2004 року, № 23 від 02.08.2004 року, № 27 від 25.08.2004 року, № 36 від 05.10.2004 року та № 38 від 11.10.2004 року (а.с. 37-44).

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що необхідними умовами для визнання зобов’язання недійсним, відповідно до ч.1 ст. 207 ГК України є, зокрема, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків, та на підставі досліджених доказів, а саме листів ДПІ у Печерському районі м. Києва (а.с. 7-8), на які, як на підставу свого позову, покликається позивач, встановив, що вони не підтверджують обставин не включення ТзОВ “Геліот-Плюс” до податкових зобов’язань податку на додану вартість, за оспорюваним господарським зобов’язанням, а свідчить лише про те, що контрагент ПП “Львівпродгурт” подав до органу державної податкової служби податкові декларації з податку на додану вартість за податковий період, в якому виконувались господарські операції по договору, та відображав в них фінансові показники своєї діяльності.

Так, зокрема, безспірно встановлено, що ТзОВ “Геліот-Плюс” лише з 01 жовтня 2004 року не звітує до ДПІ у Печерському районі м. Києва, при цьому всі господарські операції за договором № 2 між відповідачами, за винятком двох від 05.10.2004 року та 11.10.2004 року, проходили до жовтня 2004 року.

При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що санкції, встановлені ч.1 ст. 208 ГК України, не можуть застосовуватись як сам факт несплати податків (зборів, інших обов’язкових платежів), неналежного декларування таких зобов’язань однією із сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, неправомірне їх декларування, а не вчинення правочину. Для застосування санкції за вказаною статтею необхідною умовою є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, як приклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків.

Звідси випливає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про відсутність доказів, які б вказували на те, що у ТзОВ “Геліот-Плюс” чи у ПП “Львівпродгурт” був наявний умисел на укладення договору № 2 від 20.05.2004 року з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та такі позивачем суду не подано, хоча відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України він повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об’єктивно і всебічно з’ясованих обставинах, відповідає вимогам ст.ст. 2, 10, 11, 71, 72, 138, 143, 159, 161-163 КАС України, п.11 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.1990 року із змінами і доповненнями, ст.ст. 207, 208 ГК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, доводи апеляційної скарги її не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова залишити без задоволення, а постанову Господарського суду Львівської області від 20 березня 2007 року по справі № 5/3621-18/210А за адміністративним позовом Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова до Приватного підприємства “Львівпродгурт”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Геліот-Плюс” про визнання недійсним господарського зобов’язання та застосування наслідків, передбачених ст. 208 ГК України – без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення.

На ухвалу апеляційного суду може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після проголошення.

Головуючий суддя : І.Я.Олендер

Судді: М.П.Кушнерик

М.А.Пліш

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...