Справа № 22а-1506/2006
Суддя: Воробйова Н.С.
Дата ухвалення: 2007-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 22a
-1506/2006 Головуючий в 1 інстанції Кулініченко Г.В.
37 Доповідач у II інстанції Олійник В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного
суду Київської області у складі:

головуючого : Воробйової Н.С.,

суддів : Олійника В.І., Оношко
Г.М.,

при секретарі Велицькому О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві
матеріали

адміністративної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1

і ОСОБА_2 на постанову Обухівського

районного суду Київської області від 13 листопада 2006
року по справі за

позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до

Української міської Ради Обухівського району Київської області, треті особи
-ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання частково недійсними рішень від ІНФОРМАЦІЯ_1,
зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

встановила:

Позивачі
звернулися до суду з вказаними позовними вимогами, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідачем прийнято рішення про безоплатну
передачу у приватну власність ОСОБА_1земельної ділянки у АДРЕСА_1 площею 0,145 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку та площею 0,146 га для ведення підсобного
господарства.

Згідно з п.3
даного рішення ОСОБА_1була попереджена, що розробка технічної документації по
складанню Держаного акту на право приватної
власності можливо розпочати після погодження з інженером-землевпорядником
відповідача.

Позивачі неодноразово зверталися до відповідача з проханням надати їм
відповідне розпорядження, але їм було відмовлено.

З часом вони
встановили, що фактичний розмір їх земельної ділянки не відповідає розміру,
вказаному у рішенні відповідача, а тому вважали порушеними їх права, як землекористувачів. Це порушення виникло по вині
відповідача, так як ним згідно з рішеннями від ІНФОРМАЦІЯ_1 передано
земельні ділянки у приватну власність приватним особам ОСОБА_3.,ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

Позивачі просили
визнати частково недійсними зазначені вище рішення відповідача
в частині визначених
розмірів земельних ділянок
і

2

передати ОСОБА_3. замість 0,153га -
0,142 га,ОСОБА_4 замість 0,115 га - 0,114 га та ОСОБА_5 замість 0, 137 га -
0,136 га, а також з врахуванням цих вимог внести відповідні зміни у Державні
акти на право приватної власності на землю.

Крім того позивачі вважали, що неправомірними діями відповідача їм завдана
моральна шкода, яку вони оцінили в 10000 грн.

Постановою Обухівського районного суду від 13 листопада 2006 року ОСОБА_1та
ОСОБА_2 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального
права ставиться питання про скасування постанови і направлення справи на новий
розгляд в інший суд.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи
з наступних підстав.

Рішенням
відповідача від ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1були передані безоплатно у приватну
власність земельні ділянки і від однієї із них вона відмовилась, а саме, площею 0,146 га, що підтверджується копією
рішення від ІНФОРМАЦІЯ_3, але вона не стала власником земельної ділянки
площею 0,145 га.

Державний акт
видано ОСОБА_1на земельну ділянку площею 0,153
га на підставі рішення Української міської Ради від ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно зі ст.22
ЗК України (в редакції 1992 року), ст.ст. 125, 126 діючого Земельного кодексу,
п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року „Про
практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних
справ" право власності та право
користування земельною ділянкою виникає після отримання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного користування або укладення договору
оренди, їх державної реєстрації та
встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Документом, який посвідчує право власності або право користування є відповідний Державний акт, який відсутній, а тому, як
вірно вважав суд першої інстанції, позивачі не є ні власниками, ні постійними
землекористувачами, а тому відсутнє їх право власника на земельну ділянку, яку
вони просять захистити. Вони просять поновити
їх права, які в них не виникали, а тому не порушувались.

Крім того, позивачі, як зазначив суд, заявляли вимоги про скасування рішень
поза встановленими строками і про поважність пропущення строку не повідомляли.

Як вірно вважав
суд першої інстанції, оскаржувані рішення про надання земельних ділянок третім
особам приймалися повноважними органами,
оскільки вони були прийняті у 2001 році виконавчим комітетом Української
міської Ради та Українською міською Радою, як органами місцевого самоврядування, згідно зі ст.ст.26, 33 Закону України „Про
місцеве самоврядування в Україні" та Земельного кодексу України (в
редакції 1992 року) і вони мали право до
1 січня 2002 року (часу вступу в
дію

3

Земельного кодексу в редакції 2001
року) приймати рішення по наданню земельних
ділянок громадянам у користування та власність.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються їх вимоги.

Оскільки ОСОБА_2 не довела, в чому порушені її права, так як рішенням
від ІНФОРМАЦІЯ_2 питання про передачу їй земельної ділянки не вирішувалось, то нею не доведено в чому
порушені її права.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов правомірного висновку про те, що права
позивачів не порушені і відмовив у задоволенні позову про визнання частково
недійсними рішень, зобов'язанні вчинити певні дії та в стягненні моральної
шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального
і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними у постанові.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони теж не спростовують висновків
суду.

Перевіряючи законність та обгрунтованість постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги, та враховуючи, що обставини справи встановлені відповідно
до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах
справи, колегія суддів приходить до висновку, що постанова прийнята з дотриманням вимог матеріального і
процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а постанову суду
залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 195, 198, 200 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Постанову
Обухівського районного суду Київської області від 13 листопада 2006 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом
одного місяця.