Справа № к-13324/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2007 року м. Київ

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді
Бутенка В.І.,

суддів: Лиски Т.О., Панченка
О.І., Чумаченко Т.А., Штульмана І.В.,

при секретарі Якименко О.М.

розглянувши в порядку
касаційного провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Донецької області від 13 січня 2006
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального захисту населення Калінінської районної ради м. Донецька про стягнення заборгованості з виплати щорічної допомоги на оздоровлення, -

в
с т а н о в и л а :

В жовтні 2005 року позивач
звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати неправомірними
дії щодо відмови у виплаті сум на оздоровлення в розмірах передбачених
законодавством України, стягнути заборгованість з щорічної допомоги на
оздоровлення за період 2002, 2003, 2004 і 2005 років, посилаючись на те, що він
є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, перебуває на обліку у
відповідача.

Як інвалід 3 групи на підставі ст.
48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які
постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 р.
№796-ХІІ (далі - Закон №796-ХІІ) він має право на отримання щорічної
допомоги на оздоровлення в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.

Відповідачем виплати провадяться по
21,50 грн. на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 836 від
26.07.1996 р., яка суперечить Закону

№796-ХІІ.

Вважає, що виплата допомоги повинна
розраховуватися з мінімальної заробітної плати на момент виплати, тобто за 2002
рік йому слід було виплатити 660 грн., у 2003 році - 740
грн., за 2004 рік - 948 грн., за 2005 рік - 1240 грн.,

З урахуванням вже отриманої ним
допомоги, загальна сума виплат повинна була становити 3 422,00 грн., йому ж
виплачено 86 грн.

Просив визнати неправомірними дії
відповідача щодо відмови у виплаті сум на оздоровлення в розмірах передбачених
законодавством України, зобов'язати виплатити заборгованість та в подальшому
провадити виплати на оздоровлення у відповідності до вимог підставі ст. 48
Закону №796-ХІІ.

Рішенням Калінінського районного
суду м. Донецька від 28 листопада 2005 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково та стягнуто з Управління праці і соціального захисту населення
Калінінської районної ради на користь ОСОБА_1 3 422,00 грн. недоотриманих сум
на оздоровлення за 2002, 2003, 2004 та 2005 роки.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 11
січня 2006 року вказане рішення районного суду скасовано, у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із постановою
апеляційного суду, ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить постанову апеляційного суду Донецької
області від 13 січня 2006 року скасувати та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

У своїх запереченнях на касаційну
скаргу відповідач з рішенням суду апеляційної інстанції погоджується, вважає
його таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим
просить його залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши
правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних
підстав.

При розгляді справи судами першої
та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації аварії
на Чорнобильській атомній електростанції 1-ої категорії, інвалідом 3-ої групи
та постраждалий при виконанні робіт з ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, у зв'язку з чим користується правами та пільгами,
передбаченими Законом №796-ХІІ.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_1, суд виходив із того, що відповідно до вимог ст. 48 вищевказаного
Закону, зокрема, інвалідам III групи передбачена щорічна допомога на
оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. За період
2002-2005 р.р. Управління ПСЗН Калінінської районної ради, відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України №836 від 26.07.1996 р. "Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали в наслідок Чорнобильської
катастрофи", виплатило позивачу компенсацію у розмірі по

21,50 грн. Оскільки такі виплати не
відповідають вимогам Конституції України і названого Закону, то суд, враховуючи
розмір мінімальної заробітної плати, який встановлювався законодавством за
період 2002-2005 р.р., стягнув на користь позивача певну суму.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив з положень Закону №796-ХІІ та постанови
Кабінету Міністрів України "Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 26.07.1996 р. №836
(далі - Постанова КМУ № 836), згідно з якими ОСОБА_1 підлягала виплаті щорічна
допомога на оздоровлення за ці роки як інваліду 3-ої групи у розмірі 21,50 грн.
(встановленому зазначеною Постановою КМУ ще у 1996 році).

Однак, зазначений висновок
апеляційного суду не відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абзацу 3 частини 4
статті 48 Закону №796-ХІІ, щорічна допомога інвалідам 3-ої групи виплачується у
розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. При цьому, розмір мінімальної
заробітної плати визначається на момент виплати (абзац 7 частини 4 статті 48
Закону № 796-ХІІ).

Статтею 1 Закону України "Про
встановлення мінімальної заробітної плати на 2002 рік" від 13.12.2001 р. №
2896-ІІІ розмір мінімальної заробітної плати встановлений з 1 січня 2002 року у
розмірі 140 гривень на місяць, а з 1 липня 2002 року - 165 гривень на місяць.

Статтею 1 Закону України "Про
встановлення мінімальної заробітної плати на 2003 рік" від 26.12.2002 р. №
372-ІV (далі - Закон № 372-ІV) розмір мінімальної заробітної плати встановлений
з 1 січня 2003 року у розмірі 185 грн. на місяць, з 1 грудня 2003 року - 237
грн.

Відповідно до ст. 89 Закону України
"Про Держаний бюджет України на 2004 рік" розмір мінімальної
заробітної плати встановлений з 1 січня 2004 року у розмірі 205 гривень на місяць, а з 1
вересня 2004 року - 237 гривень на місяць.

Відповідно до ст. 83 Закону України
"Про Держаний бюджет України на 2005 рік" розмір мінімальної
заробітної плати встановлений з 1 січня 2005 року у розмірі 262 гривні на
місяць, з 1 квітня 2005 року - 290 гривень на місяць, з 1 липня 2005 року - 310
гривень на місяць, з 1 вересня 2005 року - 332 гривні.

Зі змісту вимог законів України про
встановлення розмірів мінімальних заробітних плат на 2002 та 2003 роки, законів
України про державний бюджет України на 2003, 2004, 2005 роки не вбачається
будь-яких обмежень щодо можливостей застосування розміру мінімальної заробітної
плати з метою реалізації норми статті 48 Закону № 796-ХІІ, на що вірно в своєму
рішенні вказував суд першої інстанції.

Слід зазначити, що встановлений ще
в 1996 році постановою КМУ № 836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення
протягом тривалих років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому
іншими законами України. Зокрема, розмір мінімальної заробітної плати,
відповідно до статті 1 Закону

№372-ІV з 1 січня 2003 року складав
185 грн. на місяць, який згідно з внесеними Верховною Радою України змінами до
Державного бюджету України зростав кожен наступний рік. При цьому, вказані
закони не містили обмежень щодо застосування статті 48 Закону №796-ХІІ.
Оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному
будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні
даного спору, застосуванню підлягає саме стаття 48 Закону №796-ХІІ, стаття 1
Закону України "Про встановлення мінімальної заробітної плати на 2002
рік", стаття 1 Закону України "Про встановлення мінімальної
заробітної плати на 2003 рік", стаття 89 Закону України "Про Держаний
бюджет України на 2004 рік", стаття 83 Закону України "Про Держаний
бюджет України на 2005 рік", а не Постанова КМУ №836.

За таких обставин та з урахуванням
вимог статті 48 Закону №796-ХІІ,
Управління праці та соціального захисту населення Калінінської районної
ради м. Донецька повинно виплатити позивачу щорічну допомогу на оздоровлення за
зазначений період, виходячи із суми мінімальної заробітної плати на момент
виникнення права на виплату.

Зважаючи на наведене, колегія
дійшла висновку про помилкове застосування судом апеляційної інстанції до
спірних правовідносин норм матеріального
права, в зв'язку з чим оскаржувана постанова піддягає скасуванню із
залишенням в силі рішення суду першої інстанції, в якому повно й всебічно встановлені фактичні
обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права.

При цьому суд касаційної інстанції
погоджується з висновком апеляційного суду про помилкове застосування
процесуального закону, за яким здійснювалось провадження по справі в суді
першої інстанції, але враховуючи те, що це не призвело і не могло призвести до
неправильного вирішення справи, то відповідно до ч.2 ст. 224 КАС України, таке
рішення не може бути скасовано.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223,
226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного суду від 13
січня 2006 року скасувати, а рішення Кіровського районного суду м.
Донецька від 28 листопада 2005 року залишити
в силі.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає, крім випадку, встановленого ст. 237 Кодексу адміністративного
судочинства.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно

Суддя