Справа № 2-а-16/2007рік
Суддя: Маринченко М.М.
Дата ухвалення: 2007-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа
№ 2-а-16/2007 рік ПОСТАНОВА
1 лютого 2007 року Оболонський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді Маринченко М.М.,
при секретарі Пахар
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про скасування наказу начальника ГУ МВС
України в м. Києві НОМЕР_1,
наказу начальника ГУ МВС України в
м. Києві НОМЕР_2 о/с та
поновлення на службі в
справ,
У липні 2006 року позивачі
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 23 лютого 1998 року наказом
України в м. Києві НОМЕР_2
лейтенанта міліціі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1
Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві та старшого
лейтенанта міліції ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 Мінського РУ ГУ МВС України в м.
Києві було звільнено в запас Збройних Сил України на підставі п. «є» ст. 64 Положення про
проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
Української РСР за порушення дисципліни.
винесення зазначеного наказу став висновок проведеного службового
розслідування, в якому встановлено, що вони не прийняли заходів
адміністративного впливу згідно зі ст. 181-1
КУпАП України (заняття проституцією) та ст. 203 КУпАП України (порушення іноземними громадянами та
особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду
через територію України) до двох громадянок Росії, неправомірно допомогли
останнім знайти квартиру в м. Києві та наймали її для них.
розслідування було проведено поверхово, а висновки, зроблені за результатами
службового розслідування, не відповідають реальним обставинам.
ніколи не наймали квартиру для громадянок Росії. Вказану у висновку, складеному
за наслідками службового розслідування, квартиру ці особи знайшли самостійно і
самостійно сплачували за неї гроші. їхня ж (позивачів) участь в організації
проживання вказаних осіб в квартирі обмежувалася тим, що вони, як працівники міліції, поговорили з власником
квартири про можливість найму квартири, запропонували укласти договір
найму і ОСОБА_1 склав зразок такого договору. Будь-яких ознак порушення
дисципліни в їхніх діях не було. Вказані громадянки Росії були наркотично
залежними особами, а тому мали інформацію про канали збуту наркотиків, місця їх
зберігання. Тому всі їхні (позивачів) дії по відношенню до вказаних осіб були
спрямовані на забезпечення сталого отримання інформації, необхідної для
проведення оперативно-розшукової діяльності в сфері боротьби з незаконним
прийняття будь-яких заходів адміністративного впливу до громадян України,
іноземців та осіб без громадянства, в тому числі згідно зі ст. 181-1 КУпАП України та
України, не пов'язаних з діяльністю по виявленню та припиненню незаконного
обігу наркотиків, не належить до їхніх повноважень, а тому вони ними й не могли
зазначили, що вони не зверталися до суду за захистом своїх порушених прав
протягом восьми років, оскільки після звільнення з органів внутрішніх справ тривалий час знаходились в скрутному
фінансовому становищі, яке не дозволяло їм звернутися за правовою
допомогою з метою захисту їхніх прав в суді. Крім того, не дивлячись на
неодноразові звернення до керівництва ГУ МВС України в м. Києві, вони не ознайомлені з матеріалами службового
розслідування, які можуть містити документи, що свідчать про
необґрунтованість висновків службового розслідування та неправомірність їхнього
Посилаючись на те, що їхнє
звільнення є необгрунтованим і незаконним, просили скасувати наказ начальника ГУ МВС України в м.
Києві НОМЕР_2 про їхнє звільнення з органів внутрішніх
справ в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) на
підставі п. «є» ст. 64 Положення
про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
Української РСР за порушення дисципліни та поновити їх на службі в органах
внутрішніх справ.
В судовому
засіданні позивачі та їх представник вказані позовні вимоги підтримали в
повному обсязі та додатково пояснили, що на їхню думку прямі докази
незаконності їхнього звільнення містять матеріали службового розслідування,
проведеного щодо позивачів, які, в порушення вимог п. 242 наказу МВС
України НОМЕР_3 (відповідно до якого
документи службових розслідувань стосовно працівників органів внутрішніх
справ, по яких прийнято рішення про звільнення, зберігаються в органах
внутрішніх справ протягом 25
років) були незаконно знищені посадовими особами органів внутрішніх справ.
позивачі зазначили, що записи в їхніх трудових книжках про звільнення з органів
внутрішніх справ не відповідають вимогам п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на
підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту
населення України № 58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, оскільки в них не зазначено причину звільнення, а в записі ОСОБА_2
про звільнення також не зазначено номер наказу, на підставі якого його було
звільнено, а зазначено лише дату його прийняття.
вказали на те, що їх двічі притягнуто до відповідальності у вигляді звільнення
за одне й те ж саме порушення. Підтвердженням цьому є наказ начальника ГУ МВС України в м, Києві НОМЕР_1,
відповідно до якого за грубі порушення п. 27 Дисциплінарного статуту органів
внутрішніх справ Української РСР - вчинення проступку, несумісного з
перебуванням на службі в органах внутрішніх справ, їх звільнено з органів
внутрішніх справ за п. «є» ст. 64 Положення про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР за порушення
дисципліни, та наказ начальника ГУ МВС України в м. Києві НОМЕР_2, за яким їх
також звільнено з органів внутрішніх справ в запас за п. «є» ст. 64 Положення
про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
України за порушення дисципліни.
позивачі зазначили що відповідно до п. 27 Дисциплінарного статуту органів
внутрішніх справ Української РСР звільнення осіб рядового і начальницького
складу з органів внутрішніх справ є крайнім заходом дисциплінарного стягнення і
може провадитись за систематичне порушення дисципліни або вчинення проступку,
несумісного з перебуванням на службі в органах внутрішніх справ. Тому вони
вважають, що якщо їх звільняли за вчинення проступку, несумісного з
перебуванням на службі в органах внутрішніх справ, то як підставу для
звільнення необхідно було зазначити п. «д» ст. 64 Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР
(через службову невідповідність). Проте, в обох наказах про звільнення як підставу
для звільнення зазначено п. «є» ст. 64 Положення (за порушення дисципліни), що,
на думку позивачів, з врахуванням положень п. 27 Дисциплінарного статуту
органів внутрішніх справ Української РСР, передбачає систематичне порушення
дисципліни, якого вони не вчиняли.
вищезазначеного, в судовому засіданні позивачі збільшили позовні вимоги та
просили також скасувати наказ начальника ГУ
МВС України в м. Києві НОМЕР_1.
Також позивачі пояснили, що відповідно до п. 22 ч.І ст. 92 Конституції України діяння, які є дисциплінарними правопорушеннями, та
відповідальність за них визначаються виключно законами України. Оскільки ні
Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ Української РСР, затверджений
Указом Президії Верховної Ради України від 29 липня 1991 року, ні Положення про
проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
Української РСР, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня
1991 року № 114, не є законами, вони суперечать Конституції України та не
можуть визначати діяння, які є дисциплінарними правопорушеннями, та
відповідальність за них. Отже підстави для їх звільнення є незаконними.
позивач ОСОБА_1 вказав на те, що у 1992 році восьмим міським відділом міліції
Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві він був направлений на навчання за
державним замовленням до Української
академії внутрішніх справ
України. Після закінчення навчання він прибув до ГУ МВС України в м.
Києві за направленням Державної комісії по
розподілу молодих спеціалістів Української академії внутрішніх справ України та
наказом ГУ МВС України в м. Києві НОМЕР_4 був
призначений ІНФОРМАЦІЯ_2 Мінського РУ ГУ
МВС України в м. Києві. Оскільки він був молодим
спеціалістом, на нього поширювалися положення КЗпП України та інших норм трудового
законодавства, що регулюють порядок працевлаштування та звільнення молодих
спеціалістів, тому він вважає, що його звільнення з ініціативи ГУ МВС України в
м. Києві до закінчення трьохрічного терміну дозволялося лише у випадках,
передбачених ст. 40 КЗпП України. В подальшому позивач ОСОБА_1 зазначив, що
відповідно до п. 1.3 Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі
МВС України за державним замовленням із
числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу
органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування, затвердженого наказом
МВС України № 660 від 30 серпня 1999 року, він вважався молодим фахівцем
протягам трьох років з моменту призначення на посаду за місцем розподілу
державною комісією і відповідно до п. 2.3 вказаного Порядку повинен був
відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки. Наявність у нього
статусу молодого фахівця, на думку
позивача, передбачала особливий порядок його звільнення, а саме:
погодження його звільнення з посадовими особами найвищого рангу (з Міністром
внутрішніх справ або з Управлінням кадрів МВС України), чого відповідачем
пояснили, що після їхнього звільнення з органів внутрішніх справ у лютому 1998 року вони
звернулися до суду з зазначеним позовом тільки у липні 2006 року тому, що в
трудових книжках в записах про їхнє звільнення містяться посилання лише на наказ НОМЕР_2 о/с, який на протязі восьми років керівництвом ГУ МВС України в м. Києві їм умисно на надавався для
ознайомлення, при цьому відсутня вказівка на причини звільнення, у зв'язку
з чим на протязі вказаного періоду вони не знали про реальні причини їхнього
звільнення і не могли оскаржити наказ. Тільки у липні 2006 року їм було
направлено витяги з наказу НОМЕР_2 о/с та повідомлено, що їх звільнено
з органів внутрішніх справ за негативними мотивами. Крім того, позивачі
посилалися на те, що в тих політичних умовах, при яких відбувалося їхнє
звільнення, вони не могли навіть сподіватися на те, що їхні вимоги будуть
задоволені, та побоювалися за своє життя та життя членів їхніх сімей, оскільки,
звертаючись до суду, вони виступали б проти корумпованої адміністративної
системи, в якій не було місця для захисту прав людини.
відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що відповідачів було
звільнено зі служби з дотриманням усіх вимог законодавства, що регулює порядок
прийняття, проходження та звільнення зі служби в органах внутрішніх справ,
зокрема, Закону України «Про міліцію», Положення про проходження служби рядовим
і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР,
Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ Української РСР, що діяв на
час звільнення позивачів, на підставі п. «є» ст. 64 вказаного Положення за порушення дисципліни. Факт
порушення дисципліни підтверджується висновком службового розслідування, який
позивачами не спростований. Крім того, позивачами пропущено строк звернення до
суду з зазначеним позовом, передбачений ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 248-5 ЦПК України в
редакції 1963 року, п.
статуту органів внутрішніх справ Української РСР.
пояснення позивачів, представника позивачів, представника відповідача,
дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.
України «Про міліцію» порядок та умови проходження
служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим
складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 було
затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української РСР, чинне й на даний час.
час звільнення позивачів зі служби порядок накладення і виконання
дисциплінарних стягнень регулювався також Дисциплінарним статутом органів
внутрішніх справ Української РСР, затвердженим Указом Президії Верховної Ради
Української РСР від 29 липня 1991 року.
статуту органів внутрішніх справ Української РСР на осіб начальницького і
рядового складу органів внутрішніх справ
може накладатися таке дисциплінарне стягнення, як
звільнення з органів внутрішніх справ.
Згідно з п. 27 Дисциплінарного
статуту органів внутрішніх справ Української РСР звільнення осіб рядового і
начальницького складу з органів внутрішніх справ є крайнім заходом
дисциплінарного стягнення і може провадитись за систематичне порушення дисципліни або вчинення проступку,
несумісного з перебуванням на службі в органах внутрішніх справ.
«є» ст. 64 Положення
про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
Української РСР, особи середнього, старшого
і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на
військовий облік) за порушення дисципліни.
складеним за наслідками службової перевірки у відношенні окремих працівників
міліції Мінського РУ ГУ МВС
України в м. Києві, в тому числі позивачів, затвердженим 31 січня 1998 року заступником
міністра - начальником
Києві, генерал-лейтенантом міліції Корнієнком М.В. встановлено, що позивачі, у
листопаді 1997 року,
встановивши неділові стосунки з громадянками Російської
Федерації, маючи достовірні відомості про те, що останні прибули з Російської Федерації
і у встановленому порядку не зареєструвалися, що є грубим порушенням Закону
України «Про правовий статус іноземців» від 4 лютого 1994
року та ст.ст. З, 18
Правил в'їзду іноземців в Україну, їх виїзду з України і транзитного
проїзду через її територію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України
№ 1074 від 29 грудня 1995 року, заходів реагування у відношенні правопорушниць
відповідно зі ст. 203 КУпАП не прийняли, внаслідок чого останні тривалий час
незаконно проживали в м. Києві і займалися протиправною діяльністю
(проституцією). Крім того, ОСОБА_2, зловживаючи службовим становищем, за
проханням правопорушниць перевірив по адресному бюро громадянку ОСОБА_4, а
потім разом з ОСОБА_1 та вказаними громадянками Російської Федерації, прибув до
неї в квартиру. Пред'явивши ОСОБА_4 свої
службові посвідчення, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перевірили її особисті
документи, оглянули квартиру, відрекомендували громадянок Російської Федерації,
як своїх добрих знайомих, а потім запропонували власниці квартири здати їм
житло. Крім того ОСОБА_2 пообіцяв ОСОБА_4 бути гарантом того, що громадянки
Російської Федерації ніяких шахрайських дій відносно неї не скоять. 29
листопада 1997 року ОСОБА_1 згідно досягнутої домовленості з ОСОБА_4 в
службовому кабінеті надрукував договір про те, що починаючи з 1 грудня 1997
року він особисто буде наймати її квартиру, за що зобов'язується
щомісячно сплачувати суму, еквівалентну 120 доларам США, копію якого залишив у
себе. Проте вказаний договір сторонами не був підписаний, оскільки громадянка
ОСОБА_4 повідомила, що вона довіряє працівникам міліції, тому згодна надати
житло без укладення письмової угоди.
На підставі викладеного у висновку зазначено, що своїми діями ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 грубо порушили п. 27 Дисциплінарного статуту органів
внутрішніх справ Української РСР, тобто вчинили проступок, несумісний з
перебуванням на службі в органах внутрішніх справ України.
спростовували факт вчинення позивачами вказаного проступку, який став підставою
для накладення на них дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, позивачі
суду не надали.
Посилання позивачів на те, що матеріали службового розслідування, які
містять прямі докази незаконності їхнього звільнення, в порушення
МВС України НОМЕР_3 знищені посадовими особами органів внутрішніх справ, не грунтуються на положеннях вказаного наказу. Пункт 242 наказу, на який посилаються позивачі, визначає, що документи
службових розслідувань стосовно працівників органів внутрішніх справ, по яких
прийнято рішення про звільнення, зберігаються в органах внутрішніх справ
Вказаний пункт не містить прямої вказівки на необхідність зберігання протягом
вказаного періоду матеріалів, зібраних в ході службового розслідування. На
виконання ж зазначених вимог, а також вимог п. 20 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань
в органах внутрішніх справ України,
затвердженої наказом МВС України від 6 грудня 1991 року № 552, до особових справ позивачів було приєднано висновок
службової перевірки, який є документом, складеним за результатами службового
розслідування на підставі зібраних матеріалів.
позивачів на порушення їхніх прав на ознайомлення з матеріалами службового
розслідування, не грунтуються на вимогах Інструкції про порядок проведення
службових розслідувань в органах внутрішніх справ України. Відповідно до
п. 15.3 вказаної Інструкції особа, у
відношенні якої проводиться службове розслідування, має право
знайомитись по закінченню службового розслідування з затвердженим висновком, а
з дозволу керівника, що призначив службове розслідування, з матеріалами
перевірки в частині, яка її стосується, якщо це не суперечить вимогам про
збереження державної або службової таємниці. Позивачами не надано суду доказів,
які б свідчити про те, що вони зверталися до керівництва з заявою про
ознайомлення безпосередньо з затвердженим висновком. Із заяви ОСОБА_1 від 22
вересня 1998 року, адресованої начальнику ГУ МВС України в м. Києві
генерал-лейтенанту міліції Корнієнку М.В., заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2, адресованих
начальнику ГУ МВС України в м. Києві генерал-майору Яремі В.Г., вбачається, що
позивачі просили надати їм можливість ознайомитися з матеріалами службового
розслідування, а не з висновком, а надання дозволу на ознайомлення з
матеріалами перевірки - це право керівника, яке він реалізовує з врахуванням
вимог збереження державної та службової таємниці.
висновку вказівки на привід для призначення службового розслідування, як того
вимагає п.п. 17.1 п. 17 Інструкції, на
яку посилаються позивачі, не є підставою для визнання службового розслідування
статуту органів внутрішніх справ Української РСР дисциплінарне стягнення
повинно бути накладено в строк до одного місяця з того дня, як про проступок
стало відомо начальнику, а в разі проведення по цьому проступку службової
пізніше одного місяця з дня закінчення службової перевірки.
зазначених положень наказом ГУ
МВС України в м. Києві НОМЕР_1 за
грубі порушення п. 27 Дисциплінарного
статуту органів внутрішніх справ
Української РСР - вчинення проступку, несумісного з
перебуванням на службі в органах внутрішніх справ, що виразилось у
встановленні та підтриманні неділових стосунків з правопорушницями та невжитті
відносно них заходів реагування у відповідності
з чинним законодавством України, на позивачів - оперутювноваженого відділення по боротьбі з незаконним
обігом наркотиків Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві
старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 та оперуповноваженого відділу карного
розшуку Мінського РУ ГУ МВС
України в м. Києві лейтенанта міліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення
органів внутрішніх справ за п. «є» ст. 64
Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР за порушення дисципліни.
Згідно п. 31 Дисциплінарного
статуту органів внутрішніх справ Української РСР про накладення дисциплінарного
стягнення працівникові оголошується особисто.
притягнення до дисциплінарної відповідальності позивачі були ознайомлені 4 лютого 1998 року, що
спростовує посилання позивачів на те, що вони не знали про дійсні причини
їхнього звільнення до липня 2006
статуту органів внутрішніх справ Української РСР дисциплінарне стягнення
виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення. На виконання
зазначених положень 23 лютого 1998 року було видано наказ по особовому складу
НОМЕР_2 о/с, підписаний заступником міністра -начальником ГУ МВС України в м.
Києві генерал-лейтенантом міліції Корнієнком М.В., яким згідно з п. «є» ст. 64 Положення про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР (за
порушення дисципліни) ІНФОРМАЦІЯ_1
Мінського РУ ГУ МВС України лейтенанта міліції ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві
старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ з 23
Таким чином, звільнення
позивачів є обгрунтованим та проведено з дотриманням вимог законодавства, що
регулює проходження служби в органах внутрішніх справ.
записів про звільнення в трудових книжках позивачів вимогам п. 2.26 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях,
затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, не є підставою для визнання звільнення незаконним.
позивачів на те, що їх двічі притягнуто до дисциплінарної відповідальності у
вигляді звільнення, а також на те, що їх безпідставно звільнено за
систематичне порушення дисципліни,
якого вони не вчиняли, суперечить вищенаведеним нормативно-правовим
актам та спростовується матеріалами справи.
позивача ОСОБА_1 на те, що його, як молодого спеціаліста, було звільнено зі
служби з порушенням положень КЗпП України та інших норм трудового
законодавства, що регулюють порядок працевлаштування та звільнення молодих спеціалістів, не приймаються судом до
уваги, оскільки норми законодавства про працю, що регулюють припинення
трудових відносин, до спірних правовідносин, які регулюються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким
складом органів внутрішніх справ Української РСР, Дисциплінарним статутом
органів внутрішніх справ Української РСР, не застосовуються. Порядок
підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним
замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького
складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування, на який
посилається позивач ОСОБА_1 вказуючи на незаконність його звільнення як
молодого фахівця, затверджений наказом МВС України № 660 від 30 серпня 1999 року, тобто
після його звільнення з органів внутрішніх справ. Крім того, п. 5.2 вказаного
Положення передбачено, що звільнення молодого фахівця з ініціативи замовника (органи
та підрозділи внутрішніх справ України) до закінчення терміну дії угоди про
підготовку фахівців у вищому навчальному закладі, згідно з якою випускник
зобов'язаний відпрацювати у замовника не менше як три роки після закінчення
навчання за місцем розподілу, дозволяється у випадках, передбачених Положенням
про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх
справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114.
За таких обставин позовні вимоги позивачів задоволенню не
На підставі ст. 18 Закону України «Про міліцію»,
Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх
справ Української РСР, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів Української
РСР від 29 липня 1991 року № 114, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх
справ Української РСР, затвердженим Указом Президії Верховної Ради Української
РСР від 29 липня 1991 року, керуючись ст. ст. 9, 11, 158-163 КАС України,
позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ
України в м. Києві про скасування наказу начальника ГУ МВС України в м.
Києві НОМЕР_1, наказу
України в м. Києві НОМЕР_2
та поновлення на службі в органах
внутрішніх справ відмовити.
Постанова може
бути оскаржена до апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва шляхом подачі заяви про апеляційне
оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному
обсязі. Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів після подання заяви
про апеляційне оскарження.

Апеляційна
скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо скарга подається протягом десяти днів.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.
Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана у двадцятиденний строк, постанова суду набирає законної сили після закінчення
цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.