Справа № 4-1267/05/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07
лютого 2007 року м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

головуючого - судді -
Бутенка В.І.,

суддів : Мироненка О.В.,

Сороки
М.О.,

Панченка
О.І.,

Штульмана
І.В.,

розглянувши в порядку письмового касаційного провадження адміністративну
справу за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії командира військової частини
А-0799 Доценка О.П., -

в с т а
н о в и л а :

У вересні 2003 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною
скаргою, в якій просив визнати неправомірними дії командира військової частини
А-0799 Доценка О.П., який 10 квітня 2003 року подав клопотання до
Голосіївського РУЮ у м. Києві про відшкодування заявником згідно вироку
військового суду Центрального регіону від 19 квітня 2001 року шкоди, заподіяної
ним військовій частині нестачею пального.

В обґрунтування вимог скарги зазначав, що згідно акту
Головного контрольно-ревізійного управляння МО України від 28.02.2000 року
виявлено надлишки пального на суму 25 860 грн. Відповідно п.2 Постанови
Верховної Ради України від 23.06.1995 року відшкодуванню підлягає пряма дійсна
шкода, завдана розкраданням майна або знищення його цінності, що причинили
додаткові витрати для військових частин для відновлення придбання майна чи
інших матеріальних цінностей. Додаткових витрат при надлишках пального на
вказану суму В/Ч А-0799 не здійснювала. Згідно із п. 11 зазначеної постанови
начальники (командири) військових частий несуть матеріальну відповідальність у
розмірі заподіяної шкоди, але не більше тримісячного грошового забезпечення.
Відповідно до п. 17 тієї ж постанови за висновком ревізії (перевірки),
інвентаризації, органу попереднього слідства або суду, командир (начальник)
військової частини в 5-ти денний термін видає наказ про стягнення з винної
особи відповідної суми.

Вважав, що оскільки він, будучи безпосередньо
підпорядкованим командувачу Військ Протиповітряної оборони України, не мав
ніякого відношення до командування В/Ч А-0799, відповідно не повинен нести
перед вказаною військовою частиною матеріальну відповідальність.

Просив суд визнати дії командира військової частини А-0799
Доценка О.П. неправомірними та зобов'язати його відізвати з відділу державної
виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві
подання про відшкодування ним заподіяної військовій частині А 0799 шкоди на
суму 29 257 грн. в солідарному порядку та надати виконавчій службі довідку про
відсутність претензій до нього щодо заборгованості перед В/Ч А-0799.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 грудня 2003 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2004 року,
у задоволенні скарги відмовлено

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Як було встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, вироком
військового суду Центрального регіону від 19 квітня 2001 року ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_2 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ст. 861 КК
України, при цьому ОСОБА_1 засуджено на 2 роки позбавлення волі, ОСОБА_2,
ОСОБА_2 - на один рік і шість місяців позбавлення волі. Цим же вироком
задоволено повністю цивільний позов військової частини А-0799, стягнуто на її
користь солідарно з засуджених 29257,41 грн. матеріальної шкоди.

Зазначений вирок набрав законної сили 10 липня 2001 року та з 03 вересня
2001 року в частині стягнення матеріальної шкоди перебував у провадженні ВДВС
Голосіївського РУЮ м. Києва. 10 квітня
2003 року суб'єкт оскарження - командир В/Ч А-0799 Доценко О.П., звернувся з
листом до начальника ВДВС Голосіївського РУЮ м. Києва з проханням повідомити
про хід виконання вироку.

Відповідно до ст.ст. 4, 6 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який
діяв на час звернення скаржника до суду, цивільні права і обов'язки виникають :

з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених
законом, але таких, які йому не суперечать;

з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та
інших громадських організацій - з актів планування;

в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій,
створення творів науки, літератури і мистецтва;

внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або
збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав;

внаслідок інших дій громадян і організацій;

внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, зокрема,
шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках,
передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими
засобами, передбаченими законом.

Згідно із ст. 440 Української РСР (в редакції 1963 року), шкода, заподіяна
особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає
відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком
випадків, передбачених законодавством Союзу РСР.

У відповідності із ст. 11 ЦК України від 16 січня 2003 року N 435-IV,
цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але
за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та
обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Цим же кодексом у статті 1166 передбачено, що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам
фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, підставами цивільної відповідальності за заподіяння шкоди є
сукупність ознак, а саме :
неправомірного рішення, дії чи бездіяльності особи, її вини та наявність самої
шкоди.

З матеріалів справи видно, і на це обґрунтовано посилаються суди першої та
апеляційної інстанцій, що військовій частині А-0799, внаслідок вчинення
скаржником разом із іншими особами злочинного діяння, було спричинено
матеріальну шкоду в розмірі 29257,41 грн. і ці обов'язкові умови настання
відповідальності встановлені вироком суду.

Слід також зазначити, що відповідно до ст. 24 Закону України "Про
виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ
відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до
органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

До виконавчих документів, згідно п.2 ч.2 ст.3 Закону України "Про
виконавче провадження", відносяться ухвали, постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках,
передбачених законом.

Жодних виключень щодо застосування положень цього Закону відносно
відшкодування на підставі рішення суду шкоди, завданої військовослужбовцями,
цим Законом не встановлено.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією і законами України та з використанням
повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

В матеріалах справи міститься витяг із Військових статутів Збройних сил
України, з яких вбачається, що до повноважень командирів належить вживання
заходів щодо відшкодування матеріальних збитків, заподіяних військовій частині,
кораблю(підрозділу).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з
яким правильно погодився і суд апеляційної інстанції, що оскаржувані дії
командира військової частини А-0799 були вчинені в межах та у спосіб,
передбачений законодавством, а також про відсутність підстав для задоволення
скарги ОСОБА_1

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судами прийняті законні і
обґрунтовані рішення, під час розгляду справи порушень норм матеріального чи
процесуального права ними допущено не було.

Доводи касаційної скарги зроблених судами висновків не спростовують, а тому
оскаржувані судові рішення повинні залишатися без змін.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 221,
223, 230 КАС України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м.
Києва від 04 грудня 2003 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29
березня 2004 року без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Згідно ст.ст. 236, 237 КАС України рішення суду касаційної інстанції може
бути оскаржено до Верховного Суду України лише за винятковими обставинами
протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

С у д д і :