Справа № 22-а-268/07
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2007-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
вул.Володарського, 46 (1 корпус)
суддя Васильєва Л.М.
Категорія: Доповідач 2 інстанції:
інший суддя
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2007 року

№ 22-а-268/07

Судова колегія Харківського апеляційного адміністративного
суду у складі:

Головуючого судді - Григоров А.М.

Суддів - Сіренко О.І., Подобайло З.Г.

при секретарі: Спесивцева О.В.

за участі:

позивач
- не з'явився

представник позивача - не з'явився

представник відповідача - Поліщук Костянтин Анатолійович

представник 3-ї особи - не з'явився

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну
скаргу подану представником позивача ОСОБА_1 на постанову
Київського районного суду м.Полтави від ІНФОРМАЦІЯ_7 року по справі 2-а-13/2007

за позовом ОСОБА_1

до вч
А 2673

3-я особа Головне управління Державного казначейства України в Полтавській області

про стягнення
недоплаченої суми грошової допомоги при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
Київського районного суду м.Полтави з позовом до вч А 2673, 3-я особа Головне
управління Державного казначейства України в Полтавській області про стягнення
недоплаченої суми грошової допомоги при звільненні.

Постановою Київського районного
суду м.Полтави від ІНФОРМАЦІЯ_1 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до вч А 2673, 3-я особа Головне управління Державного казначейства
України в Полтавській області про стягнення недоплаченої суми грошової допомоги
при звільненні відмовлено.

Позивач, враховуючи текс скарги, не погоджується з постановою суду, подав
апеляційну скаргу, в якій зазначає, що
судом першої інстанції при вирішенні питання по суті, порушено норми
процесуального права та здійснено помилкове застосування норм матеріального
права. Суд першої інстанції, як однією з підстав у відмові в задоволенні
адміністративного позову, послався на главу 31-А ЦПК України в редакції 1963
року, якою був встановлений строк для звернення до суду для захисту свої прав
строком на два місяці.

Відповідно до частини 2 статті 99 КАС України
для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, скаржник дізнався про порушення своїх
прав в ІНФОРМАЦІЯ_2 року і за роз'ясненням щодо недоплати грошової допомоги при
звільненні з відповідною заявою ІНФОРМАЦІЯ_3 року звернувся до військової
частини А2673. Військовою частиною позивачу відмовлено в вимогах, викладених в
заяві. Однак, відповідачем видано довідку від ІНФОРМАЦІЯ_4 року за НОМЕР_1
недоплати грошової допомоги при звільненні в розмірі 774 грн.

Відповідно до частини 4 статті 99 КАС України скаржник скористався порядком

досудового вирішення питання щодо порушення його прав, а тому строків
пропущення для

звернення до адміністративного суду за захистом порушених його прав немає.

Більше того, відповідно до частини 1 статті 100 КАС України пропущення
строку

звернення до адміністративного суду є лише підставою для відмови в
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із
сторін. Ніхто із

учасників судового процесу таких заяв не надавав та не наполягав на
застосуванні цієї норми

КАС України, а тому підстав на посилання в цій частині або відмови в
задоволенні позову у

суду першої інстанції немає. В таких діях суду вбачається його упереджене
ставлення до

позивача та однобоке вирішення справи на
користь відповідача, що є
порушення норм процесуального права.

Як вказує скаржник в рішенні суду першої інстанції робиться висновок про
те, що інших

правових підстав для нарахування грошової допомоги на час виходу на пенсію
позивача не

було, крім постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року
№393. Таке твердження суду першої інстанції на думку скаржника є безпідставним
та неправомірним.

В позивних вимогах, викладених в позовної заяві, а
також пояснень в ходе
судового засідання вказано, що
згідно пункту 2 статті 15
Закону України "Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції Закону України від 12.02.1997
року № 64/97 - ВР) військовослужбовцям,
... при звільнені з військової служби за
вислугою строку служби ... виплачується грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного
грошового забезпечення за кожний
повний календарний рік служби.

Постанова Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393
протиріччить

вищевказаній статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців

та членів їх сімей" (в редакції Закону України від 12.02.1997 року №
64/97 - ВР), який у відповідності до статті 8 Конституції України має більшу
юридичну силу. Відповідно статті 2

вищевказаного Закону України "ніхто не вправі обмежувати
військовослужбовців у правах і

свободах, визначених законодавством України.

Також судом першої інстанції при розгляді справи на думку скаржника було порушено норми
частини 2 статті 71 КАС України, в якій зазначено, що в адміністративних
справах про

протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо

доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається
на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Як видно з
матеріалів справи, відповідач не надавав суду ніяких документів, якими б
підтверджувались заперечення проти позову, а суд не витребував всі наявні у
відповідача документи та матеріали, які могли бути використані як докази
правомірності дій відповідача, а отже у суду першої інстанції не було підстав
для прийняття необґрунтованого рішення у відмови в задоволенні позовних вимог,
оскільки відповідно до частини 3 статті 159 КАС України обґрунтованим є
рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вищенаведеного,
скаржник вважає, що судом першої інстанції при постановленні рішення
були невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи, а тому постанова суду щодо
стягнення з військової частини А2673
недоплаченої грошової допомоги при звільненні з військової служби підлягає
скасуванню.

Скаржник в судовому засіданні не з'явився , просить розглянути скаргу без
його участі.

Відповідач в судовому засіданні проти скарги заперечує, вважає постанову
суду законною.

Представник 3-ї особи в судове засідання не з'явився, письмово просить суд
скаргу не задовольняти та розглянути без її участі.

Заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи , обговоривши
доводи апеляційної скарги , судова колегія вважає , що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було
встановлено та постанова обґрунтована наступним .

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача з вимогами про стягнення
недоплаченої

суми грошової допомоги при звільненні з військової служби. Посилався на те,
що він наказом

заступника МО України від 20.09.1997 року № 01 18 та наказом командира вч
А 2524 від ІНФОРМАЦІЯ_5 року № 218 був звільнений в запас за пунктом 46
підпункт „А" за вислугою строку служби з ІНФОРМАЦІЯ_5 року та виключений
із списків особового складу вч А 2524.

При звільненні з Збройних Сил України відповідач виплатив йому грошову
допомогу не в

повному розмірі, недоплативши 774 грн..

Позивач посилається на те, що відповідач невірно застосував постанову КМ
України від

17.06.1992 року № 393 та вважає, а саме не включив до розрахунку додаткові
види грошового

забезпечення. Посилається на те, що він взнав про те, що його права
порушені в ІНФОРМАЦІЯ_6 року

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є військовим пенсіонером та
вийшов на пенсію ІНФОРМАЦІЯ_5року.

На час виходу позивача на пенсію вказані спори розглядалися у порядку глави
31-А ЦПК

України в редакції 1963 року, якою був встановлений строк для звернення до
суду для захисту своїх прав строком на два місяці.

Позивача посилається на те, що про порушене право позивачеві стало відомо
лише в грудні 2006 року, але жодного доказу в підтвердження вказаної обставини
не надав, як не

надав доказів того, що позивач пропустив строки звернення до суду з
поважних причин.

Окрім того із наданих суду доказів вбачається, що грошова допомога
позивачеві при

звільненні з військової служби була нарахована у відповідності з постановою
КМ України від

17.06.1992 року № 393, в редакції 1997 року, інших правових підстав для
нарахування такої

допомоги на час виходу на пенсію позивача не було.

В зв'язку з наведеним суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що
позов задоволенню не підлягає.

Але з такими висновками колегія суддів не може погодитися.

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача з вимогами про стягнення
недоплаченої

суми грошової допомоги при звільненні з військової служби. Посилався на те,
що він наказом

заступника МО України від 20.09.1997 року № 01 18 та наказом командира вч
А 2524 від 23.10.1997 року № 218 був звільнений в запас за пунктом 46 підпункт
„А" за вислугою строку служби з ІНФОРМАЦІЯ_5 року та виключений із списків
особового складу вч А 2524.

Єдино разова допомога при звільненні йому виплачена у розмірі визначеному
на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 в
редакції на момент звільнення. Тобто з обмеженнями передбаченими Постановою.
Постанова обмежує суми допомоги 5 окладами та
звужує коло видів грошового забезпечення, які враховуються при
нарахування надбавки.

Згідно довідки відповідача від
ІНФОРМАЦІЯ_4 р. розмір допомоги в разі застосування Указу Президента України
№463 2001 р. складає 2394,20. Тобто різниця між цією сумою та виплаченою
фактично 774 грн., яку і просить стягнути позивач.

Суд зазначає, що згідно наведеного Указу Президента України скасовані
положення Постанови Кабінету Міністрів України №393 1992 р. , відповідно
яких були зменшені суми виплаченої
допомоги позивачу.

Суд зазначає, що Указ президента обумовлений невідповідністю цих положень
Постанови ст.. 15 Закону України «Про
соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» .
наведеним указом відповідні положення скасовані.

Суд зазначає, що Положення Постанови Кабінету міністрів України №393 1992
р, відповідно яких зменшена сума виплат позивачу не відповідає ст.. 15 Закону України «Про соціальний та правовий
захист військовослужбовців та членів їх сімей» . Відповідно до ст.. ст.. 9 КАС
України відповідні положення наведеної постанови не можуть бути застосовані
судом.

Таким чином невиплата позивачу 774 грн. не відповідає закону, відповідач
повинен сплатити цю суму позивачу.

Стосовно посилань суду першої
інстанції на главу 31 - А ЦПК України 1963 р., то воно неправомірно, тому що
відповідач не є органом державної влади, органів місцевого самоврядування, посадовою і службовою особою.

Також суд зазначає, що оскільки справа розглянута за правилами КАС України
, то відмовляти в задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду
можливо лише за умови , що на цьому наполягає одна з сторін. Як свідчать
матеріали справи , в суді першої інстанції на цьому не наполягали ні сторони ні
третя особа.

Враховуючи наведене постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням
норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного
вирішення справи, та підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою
позов підлягає задоволенню.

Також колегія суддів вважає необхідним зазначити, що залучення управлянні
державного казначейства в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору не відповідає
ст.. 53 КАС України, т. я. відсутні підстави для висновку, що рішення суду
вплине на його права та обов'язки чи інтереси.

Керуючись ст. ст. 196, 198,
п. 4 ст. 202, 207, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу подану представником позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову
Київського районного суду м. Полтави від ІНФОРМАЦІЯ_7 року по справі
2-а-13/2007 скасувати та прийняти нову,
якою позов задовольнити. Стягнути з Військової частини А2673 (м.Полтава-7,
36007) на користь ОСОБА_1 (вул. П.Юрченка,17, кв.307, м.Полтава, 36007)
недоплачену грошову допомогу у розмірі 774,00 грн.

Ухвала набирає
чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку
протягом місяця, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст виготовлено та
підписано 11 червня 2007 року

Головуючий
Григоров А.М.

Судді
Сіренко О.І.

Подобайло З.Г.