Справа № 22-а-282-ф/07р.
Суддя: Моісеєнко Т.І.
Дата ухвалення: 2007-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2007 року м. Феодосія

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим у м. Феодосії у складі:

головуючого
судді: Моісеєнко Т.І., суддів Іщенка В.І.,

Полянської
В.О., при секретарі: Піцик Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Феодосії адміністративну справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до прокуратури Кіровського району АР Крим, прокуратури Автономної
Республіки Крим, Головного Управління Державного казначейства України в
Автономній Республіці Крим про зобов'язання виконання певних дій відповідно до
ст.97 КПК України та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на постанову Кіровського районного суду
Автономної Республіки Крим від 01 грудня 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до прокуратури Кіровського району АР Крим,
прокуратури АР Крим, ГУ
Держказначейства України в АР Крим про зобов'язання виконання певних дій
відповідно до ст.97 КПК України та стягнення моральної шкоди, в якій просить
зобов'язати відповідачів виконати процесуальні дії, передбачені ст.97 КПК
України, та стягнути на його користь заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 1699 грн. 99 коп. Вимоги
позову ОСОБА_1 мотивовані тим, що 10
квітня 2006 р. він
звернувся до прокуратури Кіровського району АР Крим з заявою про скоєний злочин
начальником відділу пенсійного забезпечення Управління ПФУ у Кіровському районі
АР Крим, з вини якої він не отримав, станом на 01 березня 2006
p., пенсію у
розмірі 32486 грн. 96 коп. 12 квітня 2006 р. з прокуратури
Кіровського району АР Крим на адресу позивача надійшла відповідь, форма і зміст
якої суперечать нормам кримінально-процесуального законодавства та Конституції
України. За твердженням ОСОБА_1 такі протиправні дії відповідача заподіяли йому
моральну шкоду, розмір якої він визначив як мінімально можливу, виходячи зі
свого внутрішнього стану, який заснований на його почутті власної гідності, з
урахуванням того, що для забезпечення реалізації свого конституційного права на
відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому державою він зобов'язаний
сплатити державне мито у розмірі не менше 1-го неоподаткованого мінімуму
доходів громадян, як 1% від суми позовних вимог про відшкодування моральної
шкоди.

Справа №
22-а-282-ф/07р. Головуючий у першій інстанції

Чулуп О.С. Суддя-доповідач
Іщенко В.І.

Постановою
Кіровського районного суду АР Крим від 01
грудня 2006 р. позов
ОСОБА_1 був задоволений частково: прокуратура Кіровського району АР Крим була
зобов'язана розглянути заяву ОСОБА_1 від 10
квітня 2006 р.
відповідно до норм кримінально-процесуального законодавства України; у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до прокуратури Кіровського району АР Крим,
прокуратури АР Крим, ГУ
Держказначейства України в АР Крим про стягнення моральної шкоди у розмірі
1699 грн. 99 коп. було
відмовлено. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не було
надано доказів, підтверджуючих заподіяння йому з боку відповідачів моральної
шкоди.

Не погодившись з
таким судовим рішення, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить
оскаржувану ним постанову скасувати в частині відмови у задоволенні його вимог
щодо стягнення моральної шкоди та прийняти в цій частині нову постанову, якою
задовольнити його вимоги. В обгрунтування своїх вимог апелянт посилається на
неправильне застосування судом матеріального і процесуального права, неповне
з'ясування суттєвих обставин по справі і надання неналежної правової оцінки
доказам, які надавалися апелянтом.

У поясненні
ОСОБА_1 вказується, що він звертався до прокуратури Кіровського району АР Крим
з заявою про злочин, однак, отримав відповідь, яка не відповідає вимогам ст.97 КПК України, чим було порушено „особисте
немайнове право позивача на отримання постанов". Судом при
вирішенні справи були встановлені порушення відповідачем ст.97 КПК України,
однак, суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення моральної
шкоди, чим на думку позивача, порушив ст.56 Конституцію України та ст.ст.23, 280, 1173, 1176 ЦК України. В
подальшому апелянт посилається на відсутність об'єктивних критеріїв душевних
страждань, і тому він визначив розмір відшкодування заподіяння йому моральної
шкоди, виходячи з почуття власної гідності, а також розміру державного мита,
який підлягає сплаті при зверненні до суду по даній категорії справ. Крім того,
на думку Домонецького М.С, відповідач мав би доказати відсутність у апелянта
будь-яких моральних страждань з приводу протиправної поведінки до нього з боку
прокуратури Кіровського району АР Крим, що відповідачем зроблено не було і
даний факт не був прийнятий судом до уваги.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання,
перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи
ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог про стягнення на його користь
моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при розгляді
справи не було надано доказів наявності моральної шкоди, завданої діями
відповідача, як не надано обгрунтування розміру такої шкоди, зокрема, щодо
тяжкості перенесених ним моральних страждань, які, нібито, були заподіяні йому
діями прокуратури Кіровського району АР Крим.

З такими висновками суду не погоджується колегія суддів, оскільки судом не
були ретельно досліджені докази по справі, а дослідженим доказам не була надана
належна правова оцінка. Судом неправильно встановлені фактичні обставини
справи, характер спірних правовідносин і постановлене рішення, не можна визнати
таким, що відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Колегія суддів
не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності моральних
страждань позивача, заподіяних йому внаслідок неправомірних дій Кіровської
районної прокуратури АР Крим. Зобов'язуючи
прокуратуру Кіровського району АР Крим розглянути заяву ОСОБА_1 від 10
квітня 2006
р.
відповідно до норм
кримінально-

процесуального законодавства України, суд тим самим
визнав неправомірність дій відповідача, що одночасно підтверджує заподіяння
позивачу моральної шкоди. Тобто підстави для стягнення з прокуратури
Кіровського району АР Крим існували. Однак, у даному випадку, суд повинен був
прийняти до уваги і той факт, що його постановою ліквідовано джерело душевних страждань позивача і прокуратурою
Кіровського району АР Крим провадяться дії щодо виконання вимог ст.97
КПК України відповідно до зазначеного судового рішення. З вищенаведеного
витікає, що неналежним виконанням вимог кримінально-процесуального
законодавства України прокуратурою Кіровського району АР Крим ОСОБА_1
спричинені деякі незручності, але стягнення з відповідачів моральної шкоди в
грошовій сумі є черезмірним.

У зв'язку з цим
колегія суддів вважає за необхідне застосувати норми Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод (надалі -
Конвенція), яка була ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року, а також
рішення Європейського суду по справі „Тома
проти Люксембурга" (2001
p.), яке
більш змістовно розкриває поняття справедливої сатисфакції.

Враховуючи, що
Конвенція є частиною національного законодавства, а відповідні рішення
прецедентними, то мається можливість посилання на вказане рішення як на джерело
права.

Відповідно до ст.41
Конвенції, якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і
якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише
часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні
справедливу сатисфакцію.

Відповідно до
зазначеної норми Конвенції, сатисфакцією моральної шкоди може бути визнання з
боку судових органів неправомірності дій або бездіяльності державних органів і
зобов'язання їх виконати відповідні вимоги національного законодавства.

У вищезгаданому
рішенні „Тома проти
Люксембурга" (2001 р.) при
визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди Європейський суд використав
принцип, за яким сам факт визнання порушених прав є достатнім щодо справедливої
сатисфакції.

Таким чином,
колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржуване ОСОБА_1 судове рішення
в частині відмови позивачу у задоволенні його позову про стягнення моральної
шкоди з прокуратури Кіровського району АР Крим, прокуратури АР Крим, ГУ Держказначейства України
в АР Крим за недоведеністю позовних вимог і прийняти в цій частині нову
постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову про стягнення
моральної шкоди з підстав того, що визнання неправомірним дій прокуратури
Кіровського району АР Крим є достатньою сатисфакцією спричиненої ОСОБА_1
моральної шкоди.

На підставі
наведеного і, керуючись ст.ст. 195,
198 п.З, 202 п.4, 205, 207 Кодексу
адміністративного судочинства України, колегія суддів судової палати по
цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у м. Феодосії,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Постанову
Кіровського районного суду Автономної Республіки Крим від 01 грудня 2006 року - скасувати в
частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до прокуратури Кіровського району
АР Крим, прокуратури Автономної Республіки Крим, Головного Управління
Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим про стягнення
моральної шкоди.
Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до прокуратури
Кіровського району АР Крим, прокуратури Автономної Республіки Крим,
Головного Управління Державного
казначейства України в

Автономній
Республіці Крим про стягнення моральної шкоди відмовити з інших підстав.

В решті постанову суду першої
інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з дня проголошення, однак може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України шляхом
подачі касаційної скарги протягом одного місяця.