Справа № 2-а-38/2007р.
Суддя: Линник В.Я.
Дата ухвалення: 2007-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 2-a-38/2007
ПОСТАНОВА
іменем України

23 лютого 2007 року Іртиський міський суд Київської
області в складі колегії:

головуючого Линийка В.Я.,

судців Кашперська
Т.Ц., Савченко С.І.,

при
секретарях Бегур Л.Л.,
Бойчук В.В.,

за
участю позивача ОСОБА_1

представників
відповідачів Волощенко Н.В,
Кривенка О.П., Осадчої М.М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду в м.
Ірпінь адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного департаменту
України з питань виконання покарань, Ірпінського виправного центру № 132 управління
Державного департаменту України з питань виконання покарань у м. Києві та
Київської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

встановив:

Позивач в грудні 2006
р. звернувся до суду із адміністративним позовом, який мотивував тим, що
він працював начальником Ірпінського виправного центру № 132 управління
ДДУПВП в м. Києві та Київській області. З цієї посади наказом голови Державного
департаменту України з питань виконання покарань від 13.11.2006 р. його,
полковника внутрішньої служби, звільнено у відставку за п.п. «а» п. 65 за віком згідно
Положення Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів
внутрішніх справ України. Вказував, що його звільнення відбулося з порушенням
чинного законодавства, а саме: статті 38
КЗпП України, де передбачена заборона звільнення під час хвороби; пунктів 48 і 56 Положення про
проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
України, якими передбачається, що перед звільненням він мав проходити атестацію
та отримати чергову щорічну відпустку; пункту 1.4 Положення про порядок проведення військово-лікарської експертизи
і медичного огляду військовослужбовців і осіб рядового і начальницького складу
в системі МВС України де передбачено направлення на медичний огляд осіб, що
звільняються від служби. Крім того, з наказом про звільнення його не
ознайомили, трудову книжку 13.11.2006
р. йому не видали, рапорту про звільнення він не подавав. В зв'язку з тим,
що він з 13.11.2006 р. ніде
не працює, його незаконно звільнили вважав, що йому нанесено моральної шкоди.

Просив визнати наказ ДДУПВП від 13.11.2006
року про його звільнення недійсним; негайно поновити його на посаді
начальника установи-директора підприємства Ірпінського виправного центру № 132 управління
ДДУПВП в м. Києві та Київській області; стягнути з відповідача на його користь
заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн.; поновити
всі його права, порушені незаконним звільненням.

Ухвалою суду до участі в справі в якості співвідповідача
притягнуто Ірпінський виправний центр №
132 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в м.
Києві та Київській області.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, підтвердив
викладені в позові обставини, просив задоволити.

Представники відповідача ДДУПВП в судовому засіданні
позов не визнали, посилаючись на те, що звільнення позивача проведено з
дотриманням вимог Положення Про проходження служби рядовим і начальницьким
складом органів внутрішніх справ УРСР, затвердженого постановою KM
України від 29.07.1991
р. № 114, яке
регулює

порядок та підстави
звільнення працівників органів внутрішніх справ. Вказували, що позивач
звільнений зі служби у зв'язку із досягненням ним граничного віку (50 років)
перебування на службі та відмовою йому в продовженні строку служби, а тому в
даному випадку отримання рапорту від позивача про звільнення не передбачено, як
і не є обов'язковим проходження позивачем військово-лікарської комісії при
звільненні за віком. Також вважали, що атестація при звільненні позивача була
проведена кадровою комісією при розгляді рапорту позивача про продовження терміну
його перебування на службі.

Заперечили проти застосування для вирішення спору норм КЗпПУ, бо на їх
думку спірні відносини регулюються виключно Положенням Про проходження служби
рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ УРСР. Послалися, що
звільнення позивача відбулося не в період перебування його на лікарняному,
оскільки листок непрацездатності від 13.11.2006
р. було видано ОСОБА_1 лікарем Бурцевым
В.І. протизаконно
і в подальшому анульовано.

Представник відповідача Ірпінського виправного центру № 132 управління
ДДУПВП в м. Києві та Київській області в судовому засіданні позов не визнала,
вважала, що позивач звільнений з дотриманням вимог діючого законодавства,
підтримала пояснення та доводи представників ДДУПВП.

Суд, заслухавши пояснення учасників, покази свідків, вивчивши матеріали
справи, дослідивши наглядове провадження прокуратури м. Ірпінь, особову справу
позивача, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів
поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу (п.15 ч.1
ст.3 КАС України), її проходження та звільнення з публічної служби.

Згідно з ст.104 КАС України до адміністративного суду має
право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її
права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність порушення
прав позивача з боку відповідачів при його звільненні зі служби, суд керується
наступним.

Судом встановлені слідуючі обставини: позивач,
перебуваючи у званні полковника внутрішньої служби, обіймав посаду начальника
установи-директора підприємства Ірпінського виправного центру № 132 управління
Державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та
Київській області, що стверджується наказами ДДУПВП від 29.08.2006 р. та від 08.09.2006 p., виданими
на виконання постанов Шевченківського районного суду м. Києва від 15.08.2006 р. та від 06.09.2006 p., якими
позивач був поновлений на роботі.

Наказом голови ДДУПВП від 13.11.2006 р. позивача було звільнено у відставку за віком на
підставі п. 65 п.п. «а»
Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів
внутрішніх справ України» (а.с. 5,146).

Також судом встановлено, що вказане звільнення позивача
відбулося без проведення його атестації, що є порушенням п. 48 Положення «Про
проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
України», затвердженого постановою KM України від 29.07.1991 р. № 114, згідно якого
атестація осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу проводиться
в тому числі при звільненні з органів внутрішніх справ, якщо звільнення
провадиться по закінченні року з дня останньої атестації, а у виняткових
випадках незалежно від цього строку.

Окрім того, судом встановлено, що звільнення позивача
відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням ч.3 ст.40
КЗпПУ, згідно якої не допускається звільнення працівника з ініціативи власника
або уповноваженого органу в період його тимчасової непрацездатності.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.17 постанови
Пленуму Верховного Суду України №
9 від 06.11.1992 р. «Про
практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з
ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано
обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про
його тимчасову непрацездатність.

Згідно з ст. 235 КЗпП
України та п. 24 Положення
«Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх
справ України» у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу
особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають
поновленню на попередній роботі (посаді).

У разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір,
одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу
середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Оскільки судом встановлено, що при звільненні позивача
відповідачем порушено вищевказані вимоги закону, то суд вважає за необхідне
поновити права позивача та визнати незаконним наказ про його звільнення,
поновити позивача на займаній посаді, з якої він незаконно був звільнений, та
стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за вимушений прогул
із 13.11.2006 року по 23.02.2007 року в розмірі 13780,34 грн. (тринадцять
тисяч сімсот вісімдесят гривень 34
коп.).

Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не
підлягають до задоволення, оскільки позивачем в судовому засіданні не доведені
обставини нанесення йому відповідачем моральної шкоди, не надані докази на їх
підтвердження.

Доводи відповідачів про те, що атестація перед звільненням
позивача була проведена кадровою комісією при розгляді його рапорту про
продовження терміну перебування на службі, суперечать оглянутій судом особовій
справі позивача, з якої вбачається, що його атестація при звільненні не
проводилась, а остання атестація ОСОБА_1 взагалі проводилась в 2002 p., тобто
більше чотирьох років назад.

Посилання відповідачів на відсутність підстав для застосування норм КЗпПУ
до спірних відносин про поновлення на позивача на посаді не заслуговують на
увагу, оскільки незаперечно встановлено, що позивач обіймав посаду начальника
установи-директора підприємства і на нього була заведена трудова книжка (а.с. 109,110,143-145).

Ті обставини, що на спірні правовідносини поширюється дія норм КЗпПУ, в
тому числі стверджується постановою Шевченківського районного суду м. Києва від
15.08.2006 p.,
залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва і якою позивач
поновлений на роботі.

Суд не приймає до уваги і посилання відповідачів на те, що звільнення
позивача відбулося не в період перебування його на лікарняному, оскільки листок
непрацездатності від 13.11.2006
р. було видано ОСОБА_1 лікарем ОСОБА_2 протизаконно і в подальшому
анульовано.

Такі доводи відповідача спростовуються постановою прокуратури м. Ірпінь про
відмову в порушенні кримінальної справи від 27.12.2006 p., якою
встановлений той факт, що позивач 13.11.2006
р. звертався до лікаря ОСОБА_2 і йому
в цей же день був виданий лікарняний листок. Порушення в діях лікаря щодо
видачі позивачу лікарняного листка відсутні.

Факт перебування позивача на лікарняному з 13.11.2006 р. також
стверджується книгою реєстрації листків непрацездатності Коцюбинської селищної
лікарні, з якої вбачається, що позивачу 13.11.2006
р. було видано лікарняний листок за відповідним діагнозом ; довідкою ЛКК
Ірпінської міської поліклініки (а.с.134), записом в амбулаторній картці
позивача про відвідання ним 13.11.2006
р. лікаря та записом в амбулаторній картці заступника головного лікаря про
видачу йому лікарняного (а.с.142).

Також обставини щодо перебування позивача на лікарняному
з 13.11.2006 р.
стверджуються листами начальника Ірпінського міського відділу охорони здоров'я № 133

від 16.02.2007 р. та №158 від 22.02.2007 р., в яких
начальник відділу охорони здоров»я також вказав, що виправлення дати видачі
лікарняного листа позивачу з 13.11.2006
р. на 14.11.2006 p.,
зроблених лікарем ОСОБА_3, є порушенням інструкції по веденню медичної
документації.

Наведені докази
відповідачами не спростовані.

Відповідно до ст.256 КАС України суд допускає негайне
виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення
заробітної плати за один місяць в розмірі 4024,01
грн. (чотири тисячі двадцять чотири гривні 01 коп.).

На підставі ст.ст. 40,
235 КЗпПУ, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів
внутрішніх справ УРСР, затвердженим Постановою KM України
від 29.07.1991 p.,
Положення про Ірпінський виправний центр № 132 управління Державного департаменту України з питань
виконання покарань у м. Києві та Київської області, керуючись ст.ст. 2,4,9,11,71, 86,158-163 КАС
України суд, -

Позов задоволити
частково.

Визнати незаконним наказ Державного департаменту України
з питань виконання покарань від 13.11.06
№ 78 о/с про звільнення начальника установи-директора підприємства Ірпінського
виправного центру № 132 управління
Державного департаменту України з питань виконання покарань у м. Києві та
Київської області ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника установи-директора підприємства
Ірпінського виправного центру №
132 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у м.
Києві та Київської області з 13.11.2006
року.

Стягнути з Державного департаменту України з питань виконання покарань на
користь ОСОБА_1 заробітну плату за вимушений прогул із 13.11.2006 року по 23.02.2007 року в розмірі 13780,34 грн. (тринадцять
тисяч сімсот вісімдесят гривень 34
коп.).

В решті позову
відмовити.

На підставі ст. 256 КАС
України постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення
заробітної плати за один місяць в розмірі 4024,01
грн. (чотири тисячі двадцять чотири гривні 01 коп.) допустити до негайного виконання.

Стягнути з Державного департаменту України з питань виконання покарань
судові витрати в розмірі 137,80
грн. (сто тридцять сім гривень 80
коп.) на користь держави.

Постанову в
повному обсязі буде складено до 28
лютого 2007 року.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Київської області через
Ірпінський міський суд шляхом подання заяви про апеляційне оскарження протягом
десяти днів з дня складання постанови в повному обсязі та наступного подання
апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву не було подано, а у випадку
подання заяви - після
закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи апеляційним судом.