Справа № 2-а-5-330/2007року
Суддя: Алєйніков В.О.
Дата ухвалення: 2007-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№ 2-а-5-330/2007
Центральний районний суд м. Миколаєва
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

6.03. 2007 року

Центральний
районний суд міста Миколаєва

У складі :
головуючого - судді Алєйнікова В.О.

при секретарі Скарницькій І.Б.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві адміністративну
справу за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27,
ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35,
ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43,
ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51,
ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59,
ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62, ЯОСОБА_63, ОСОБА_64 до

Миколаївського обласного військового комісаріату,

Головного Управління Пенсійного Фонду України у Миколаївській області

про захист соціальних прав

В С
Т А Н О
В И
В:

У грудні 1996
року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25,
ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33,
ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41,
ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49,
ОСОБА_50, ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57,
ОСОБА_58, ОСОБА_59, ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62, ЯОСОБА_63, ОСОБА_64 звернулись
до суду із позовами до Миколаївського
обласного військового комісаріату про зхист соціальних прав

Кожен з
позивачів у заяві вказував, що є учасником бойових дій, через що відповідно до
частини 4 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» має право отримувати підвищення до пенсії у розмірі 150
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Проте,
відповідач протягом 1999 - 2006 років виплачував йому таке підвищення у меншому
розмірі.

Посилаючись про
порушення своїх прав, кожен з позивачів просив стягнути з відповідача
недоотриману у вказаний період суму підвищення до пенсії.

Ухвалами
Центрального районного суду міста Миколаєва на підставі постанови Кабінету
Міністрів Украни від 2 листопада 2006 року «Про передачу органам Пенсійного
фонду України з функцій з призначення і виплати пенсії деяким категоріям
громадян» та статті 99 Закону України від 19 грудня 2006 року «Про державний
бюджет України на 2007 рік» до участі у
справі за згаданими позовами, як відповідач, притягнуте Головне Управління Пенсійного Фонду України у Миколаївській області.

До того ж
враховуючи, що предметом оскарження не є дії стосовно певного з
позивачів або обставини, що стосуються виключно певного позивача,
суд визнав згадані позові однорідними.

З урахуванням
цього, а також позиції позивачів, що полягає в об'єднанні зусиль з метою
відстоювання своїх соціальних прав, суд ухвалив про об'єднання згаданих позовів
в одному провадженні.

Під час судового розгляду справи позивачі позови
підтримали.

При цьому вони
уточнили заявлені ними позовні вимоги та просили суд:

1. визнати неправомірними дії
Миколаївського обласного військового комісаріату щодо нарахування та виплати їм
підвищення до пенсії у розмірі, меншому за передбачений діючим законодавством

2. зобов'язати Миколаївський обласний
військовий комісаріат здійснити перерахунок підвищення до пенсії та подати
документи про такий перерахунок до Головного Управління Пенсійного Фонду
України у Миколаївській області

3. зобов'язати Головне Упралвління
Пенсійного Фонду України у Миколаївській області виплатити суми заборгованості,
визначені внаслідок здійснення вказаного перерахунку.

Представники
відповідача - Головного Управління Пенсійного Фонду України у Миколаївській
області - у судовому
засіданні вважали позови такими, що не підлягають задоволенню, спираючись про
їх безпідставність, а також про порушення позивачами встановленого законом
строку для звернення до суду за захистом порушеного права.

Представник
відповідача - Миколаївського обласного військового комісаріату - у
судовому засіданні позов не визнав та підтвердив міркувння представників
Головного Управління Пенсійного Фонду України у Миколаївській області.

Після
виуховування сторін та перевірки матеріалів справи, суд дійшов такого.

І. Обставини справи.

Матеріалами
справи встановлено, та сторони не заперечують проти того, що кожен з
позивачів проходив службу у складі Збройних Сил України, зі служби були
звільнені та отримують пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Кожен з
відповідачів також є особою, на якого розповсюджується Закон України «Про
соціальний статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» в
частині, що стосується участників
бойових дій, зокрема, частина 4 статті 12 згаданого Закону, що встановлює право
на отримання підвищення до пенсії..

Протягом періоду
з 1996 року й до жовтня 2003 року таке підвищення позивачам виплачувалось у
розмірі 24 грн. 93 коп. виходячи з вимог Постанови Кабінету Міністрів України №
831 від 26 липня 1996 року, а в подальшому - у розмірі 29 грн. 87 коп. виходячі
з вимог Постанов Кабінету Міністрів України №№ 1350 від 27 серпня 2003 року та
1 від 3 січня 2002 року.

ІІ. Норми законодавства.

1. Відповідно до
частини 4 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року «Про статус
ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових
дій пенсії підвищуються в розмірі
150 процентів мінімальної пенсії за віком.

2. При цьому
розмір мінімальної пенсії за віком фактично востаннє
встановлювався Постановою Верховної Ради України № 49/96 - ВР від 20 лютого
1996 року «Про порядок введення в дію статей 10, 33. 34 Закону України «Про
оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком», якою, з
крахуванням пункту 5 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні»
цей показник встановлювався у сумі 15 грн.

3. Законом
України від 15 липня 1999 року «Про підвищення мінімального розміру пенсії» /за
цим Законом він визначався у сумі 24 грн. 90 копійок/. Водноча цей закон
обмежив застосування визначеної ним величини мінімальної пенсії за віком
правовідносинами, що виникають на підставі Закону України «Про пенсійне
забезпечення».

Постановами
Кабінету Міністрів України ж:

- № 1686/2000 від 10 листопада 2000 року
«Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат пенсіонерам» -
збільшувався мінімальний розмір пенсії, передбачений для обчислення
трудових пенсій за
віком;

- № 741/2001 від 27 червня 2001 року
«Про підвищення розмірів пенсій, та інших соціальних виплат пенсіонерам» -
збільшувався розмір трудових пенсій;

- № 279/2002 від 13 березня 2002 року
«Про підвищення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про
пенсійне забезпечення»» та № 544/2003 від 15 квітня 2003 року «Про підвищення
розмірів трудових пенсій» - збільшувався мінімальний розмір пенсії,
передбачений для обчислення трудових пенсій;

9 липня 2003
року був прийнятий Закон України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», який запровадив нові принципи, засади
і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку
і виплати пенсій,
надання соціальних послуг /преамбула до Закону/. Цей Закон запровадив нові терміни у сфері пенсійного
забезпечення /стаття 1/, зокрема, термін
мінімальна пенсія - державна
соціальна гарантія, розмір
якої визначається цим Законом. Використання ж терміну «мінімальна
пенсія за віком» цей Закон не передбачає взагалі.

4. Порядок
пенсійного забезпечення військовослужбовців /зокрема - позивачів/ є
передбаченим Законом України від 9 квітня 1992 року «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби» /до 29 квітня 2006 року він мав назву
«Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького
складу органів Внутрішніх справ та деяких інших осіб»/.

Цей закон
передбачає особливості пенсійного забезпечення, зокрема, осіб, які проходять
службу у Збройних Силах України. Таке є складовою комплексу
організаційно-правових та економічних заходів,
спрямованих на забезпечення
добробуту саме цієї категорії
громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Ці заходи вже враховують
екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя
і здоров'я /зокрема, під час
участі у бойових діях/, жорсткі вимоги
до дисципліни, професійної придатності,
фахових, фізичних, вольових
та інших якостей та спрямовані на компенсацію цього /рішення
Конституційного Суду України № 5/рп - 2002 від 20 березня 2002 року по справі
щодо пільг, компенсацій і гарантій/.

За такого
законодавством осбливо врегульований порядок нарахування та
виплати пенсій, що передбачені згаданим Законом.

Так, згаданий
закон поняття мінімальна пенсія за віком не використовує.

Порядок
підвищень пенсійних виплат, що здійснюються в межах правовідносин,
врегульованих саме Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби та деяких інших осіб», є передбченим:

- пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів
України № 831 від 26 липня 1996 року «Про підвищення розмірів пенсій, призначених до 1 серпня 1996 р., та
порядок обчислення пенсій, що
призначаються після 1 серпня 1996 року»

- Постановою Кабінету Міністрів України
№ 1576 від 25 жовтня 2002 року «Про заходи щодо підвищення рівня пенсійного
забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів
внутрішніх справ»

- пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів
України № 1350 від 27 серпня 2003 року «Про підвищення рівня пенсійного
забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів
внутрішніх справ та деяких інших осіб»

ІІІ. Межі спору.

Наведені вище
норми діючого законодавства дозволяють дійти висновку про те, що позивачі
фактично стверджують про необхідність додатково розповсюдити на них гарантії та
компенсації, що передбачені для осіб, які потерпають від втрати працездатності,
безробіття або відсутність
достатніх засобів для
існування, через що потребують захиту від суспільства.

ІV. Право.

Оцінка обставин
спору дозволяє дійти такого.

По-перше,
розпвсюдження на позивачів гарантій та компенсацій, передбачених для
малозабезпечених верств населення, суперечить логіці діючого законодавства
/рішення № 20-рп/2004 року у справі про зупинення дії або обмеження пільг,
компенсацій і гарантій/.

Воно також
вочевидь суперечить здоровому глузду, оскільки об'єктивні підстави для
віднесення позивачів до категорії соціально вразливих верств населння є
відсутніми.

По-друге, не є
обгрунтовними посилання позивачів про те, що відповідачі своїми діями звузив
зміст їх прав та свобод, зменшивши розмір наданих їм благ.

Так, як вказано
у абзаці 2 пункту 4 розділу ІІ цього рішення, законодавство, що регулює
пенсійні правовідносини позивачів, вже
враховує необхідність їх особливого правового захисту.

Позивачі ж
фактично наполягають на необхідності вдруге врахувати ці
особливості, що не є доречним.

По-третє, фактична
зміна за судовим рішенням порядку соціального захисту позивачів призведе до
порушення принципу забезпечення реалізації справедливої державної соціальної
плітики та, з урахуванням джерела виплат, про які просят позивачі /надходжень
Пенсійного Фонду України від зборів з населення/ - до безпідставного збільшення
соціальних благ військових пенсіонерів за рахунок інших /в тому числі -
соціально вразливих/ верств населення.

ІV. Вирішення спору.

Наведене у
попередніх розділах цього рішення дозволяє дійти висновку про необхідінсть відмови у позові.

Керуючись ст.ст.
9, 11, 158-163 КАСУ, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні
позовів

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27,
ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35,
ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43,
ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51,
ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59,
ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62, ЯОСОБА_63, ОСОБА_64 до

Миколаївського обласного військового комісаріату,

Головного Управління Пенсійного Фонду України у Миколаївській області

про захист соціальних прав

-відмовити

Постанова може
бути оскарженою до апеляційного адміністративного суду через Центральний
районний суд міста Миколаєва протягом 10 днів.

СУДДЯ =АЛЄЙНІКОВ
В.О.=