Справа № 2-А-50/07
Суддя: Наумова C.M.
Дата ухвалення: 2007-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СПРАВА №2-А-50/07
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2007 року
Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Аркатової К.В..

суддів - Наумової
С.М. та Руднєвої
О.О..

при секретарі Рєзнік Т.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

представників відповідачів Сліденка
А.В., Лісного В.Л.,

третьої особи ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду в місті Харкові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1до державної податкової адміністрації
України, державної податкової адміністрації у Харківській області про незаконне
звільнення з посади начальника відділу податкової міліції ДПІ Дзержинського
району м. Харкова та про поновлення на роботі.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1звернувся
до суду з адміністративним позовом до державної податкової адміністрації
України, державної податкової адміністрації у Харківській області про незаконне
звільнення з посади начальника відділу податкової міліції ДПІ Дзержинського
району м. Харкова та про поновлення на роботі. При цьому позивач обґрунтовує
свої позовні вимоги тим, що в травні 2005
року він перебував у відпустці, яку не використав у 2004 році. Як вказує
позивач, в період з 30 травня 2005 року по 22 червня 2005 року він
перебував на стаціонарному лікуванні. Наказ про звільнення був виданий 13 червня 2005 року, тоді як в
період з 30.05.2005р. по 22.06.2005р. позивач перебував на стаціонарному
лікуванні. Таким чином, на думку позивача, звільнення є повністю незаконним,
проведеним безпідставно та у період його тимчасової непрацездатності, про
звліьнення з посади його повідомлено не було, а отже відповідно до ст.235 КЗпП України він підлягав поновленню на посаді
начальника відділу податкової міліції ДПІ Дзержинського району
м.Харкова. Позивачем було подано суду також доповнення до адміністративного
позову, в якому зазначаються обґрунтування застосування Кодексу законів про
працю України до даних правовідносин. При цьому позивач посилається на те, що
відповідно до ст.1 КЗпП України кодекс законів про працю України регулює трудові
відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню
якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на
цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової
дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу
життєву потребу кожної працездатної людини. Відповідно у ст.3 КЗпП України
встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників
усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами. Такі положення повністю відповідають
конституційним принципам рівності всіх перед законом, який конкретизовано щодо
даних правовідносин у ст.2-1 КЗпП України,
в якій передбачено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх
громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та
національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань,
роду і характеру занять, місця
проживання та інших обставин. Таким чином, на думку

позивача, розповсюдження дії КЗпП
України, який встановлює мінімальний загальнообов'язковий зміст та обсяг
трудових прав та гарантій їх реалізації, є необхідним для забезпечення принципу
рівності громадян перед законом, передбачений ст.24 Конституції України.
Відповідно до ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу
законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно
до нього. Таким чином, на думку позивача, відомчі нормативно-правові акти
регулюють дані трудові правовідносини тільки положеннями, що не суперечать КЗпП
України. Щодо питання правового регулювання правовідносин щодо забезпечення
зайнятості, тобто законності звільнення позивач зазначає, що необхідно
керуватися положеннями ч.б ст.43 Конституції України про те, що громадянам
гарантується захист від незаконного звільнення. А відповідно до п.1 ч.І ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються
права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод;
основні обов'язки громадянина. На думку позивача, на конституційному рівні
визначено, що гарантією забезпечення громадянм права на працю є захист від
незаконного звільнення, а, отже і гарантія ця визначається виключно законами
України, якими в даному випадку є КЗпП України, Закон України „Про державну
службу". Позивач також зазначає, що не суперечить, а відповідає
викладеному вище і положення Закону України „Про державну службу", ч.2
ст.9 якої передбачає, що регулювання правового становища державних службовців,
що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного
контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до
цього Закону, якщо інше не передбачено законами України. Тобто положення цього
закону регулюють трудові правовідносини працівників податкової міліції тільки у
тій частині, яка не врегульована КЗпП
України, що повністю відповідає як положенням Конституції України так і
загальним положенням КЗпП України.

В судовому
засіданні вимоги, викладені у позові, позивачем було підтримано в повному
обсязі.

Представники
відповідачів проти позову заперечували, вказуваючи, що позовні вимоги є
необгрунтованими, просили суд відмовити в їх задоволенні. Представником
відповідача Кірєєва О.І. було подано заперечення на позовну заяву, в якому
обґрунтовує тим, що відповідно до наказу
ДПА України від 13.06.05 №НОМЕР_1 ОСОБА_1 було виведено в розпорядження
на підставі його власноручного рапорту та відповідного подання ДПА у
Харківській області. Також на думку позивача дані правовідносини не регулюються
нормами КЗпП України, а регулюються Положенням про проходження служби рядовим і
начальницьким складом ОВС Української РСР, затвердженого Постановою KM від
29.07.1991р. №114.

Вислухавши
пояснення позивача та представників відповідачів, третьої особи, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов є необгрунтованим і не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до
ч.4 п.21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого Постановою KM
Української РСР №
114 від 29.07.1991 p., особи рядового і
начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано
інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників. Згідно п.40
п.п."в" вищевказаного "Положення...", призначення на посади
рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з
номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ УРСР відповідно
до його компетенції. При цьому враховується таке: при здійсненні
організаційно-штатних заходів особи начальницького складу можуть зараховуватись
в розпорядження органу внутрішніх справ на строк не більше 15 діб. У
виняткових, пов'язаних з особливими обставинами, можливе перебування в
розпорядженні органу внутрішніх справ понад 15 діб, але не більше двох місяців,
допускається з дозволу Міністра внутрішніх справ УРСР. До цього строку не
зараховуються періоди перебування в установлених цим Положенням відпустках
(крім відпусток по вагітності, родах і догляду за дитиною), на лікуванні
(обстеженні) у лікувальних закладах.

Із матеріалів
справи вбачається, що з 19.05.1999
року підполковник податкової міліції ОСОБА_1 обіймав посаду ІНФОРМАЦІЯ_1, з якої був звільнений наказом голови ДПА України
№НОМЕР_1 від 13.06.2005р. із залишенням в розпорядженні ДПА у Харківській
області. Переведення в розпорядження відбулося на підставі рапорту ОСОБА_1 від
12.04.2005р. та подання ДПА у Харківській області. 11.08.2005 року відповідно
до рапорту позивач надав згоду на призначення на ІНФОРМАЦІЯ_2, на яку був
призначений відповідно до наказу ДПА
України №НОМЕР_2 від 05.09.2005р. Доводи позивача щодо неповідомлення про наказ
№НОМЕР_1 від 13.06.2005р. є необгрунтованими, адже "Положенням про
проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
Української РСР", затвердженого Постановою KM Української
РСР № 114 від
29.07.1991р. не передбачено обов'язок роботодавця повідомляти атестованого
працівника про виведення його в розпорядження.

Позивач є особою
начальницького складу органу внутрішніх справ, якому присвоєно спеціальне
звання, і проходить службу відповідно до "Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР",
тому вимоги КЗпП України до нього не застосовуються. Доводи представника позивача, стосовно того, що
звільнення позивача з посади відбулось під час знаходження його на
лікарняному, що суперечить вимогам КЗпП України, судом не приймаються, оскільки
вимоги КЗпП України на ці правовідносини не розповсюджуються, а Положення про
проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
Української РСР таких заборон не містить. Крім того, таке рішення ДПА України
приймалось в першу чергу виходячи з рапорту ОСОБА_1, який і на час постановления наказу не був
позивачем відкликаний.

На підставі
наведеного, керуючись ст.ст. 159,
160, 163, 167 КАС України, ч.4 п.21, п.40 "Положення про
проходження служби рядовим і начальницьким сдкладом органів внутрішніх справ
Української РСР", затвердженого Постановою KM
Української РСР№ 114 від 29.07.1991 p., суд,

ПОСТАНОВИВ:

В позові
ОСОБА_1до державної податкової адміністрації України, державної податкової
адміністрації у Харківській області про незаконне звільнення з посади
начальника відділу податкової міліції ДПІ Дзержинського району м. Харкова та
про поновлення на роботі - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне
оскарження або після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може
бути оскаржена до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський
районний суд м. Харкова шляхом подання заяви про апеляційне оскарження протягом
10 днів, починаючи
з 30.01.07 та
апеляційної скарги протягом 20
днів.