Справа № К-19085/06
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2007-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
лютого 2007 року м. Київ
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в
суддів : Бутенка В.І.
провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва до ОСОБА_1 про стягнення податкової
В червні 2003 року ДПІ у Шевченківському районі м. Києва звернулась до суду
із вказаним позовом.
В обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що ОСОБА_1 було подано
декларацію про доходи за 2001 рік і на підставі поданої декларації та згідно
ч.3ст.12 Декрету КМУ №13-92 від 26.12.1992 р. проведено обчислення суми
сукупного річного податку. Податковою
інспекцією було встановлено, що у звітному періоді ОСОБА_1 отримала доход за
роботи в сумі 3157,14 грн., всього її річний оподатковуваний дохід склав
Фактично за цей період відповідачем було сплачено 6781,97 грн., позивачем
відповідно до ст.6 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” було прийнято
податкове повідомлення-рішення НОМЕР_1 від 11.07.2002 р. на суму 647,64 грн.,
проте податок сплачений не був, в зв'язку з чим ДПІ просило стягнути з ОСОБА_1
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2003 року
позов задоволено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2004 року це рішення
змінено, зменшено суму заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 до
127,64 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ДПІ у Шевченківському районі
м. Києва подала касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

При цьому податкова інспекція вказує на неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судами було встановлено, що ОСОБА_1 у 2001 році отримала за основним місцем
роботи 24015,74 грн. доходу та
3157,14 грн. доходу за сумісництвом, з
яких відповідно утримано 6150,55 грн. і 1151,43 грн. прибуткового податку.

Змінивши рішення суду першої інстанції і зменшивши суму заборгованості до
127,64 грн., апеляційний суд правильно виходив з того, що сукупний річний доход
відповідача отриманий у 2001 році, з врахуванням доходу не за основним місцем
роботи, яка є постійним видом діяльності, повинен оподатковуватися за правилами
розділу ІУ Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про
прибутковий податок з громадян" за ставками визначеними пунктом 1 статті 7
Декрету, з урахуванням положень Указу Президента України "Про збільшення
неоподаткованого мінімуму та ставки прогресивного оподаткування доходів
громадян", тобто за ставкою у 40 відсотків.

Стаття 24 Конституції України встановлює рівні
конституційні права і свободи громадян та їх рівність перед законом, а стаття 67
Конституції України - обов'язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

Принципи побудови системи оподаткування, види податків,
зборів та інших обов'язкових платежів, напрями їх зарахування і використання,
перелік платників податків та об'єктів оподаткування, як і відповідальність за
порушення податкового законодавства, визначаються Законом України "Про
систему оподаткування" від 25 червня 1991 року (в редакції Закону від 19
лютого 1997 року з наступними змінами).

Згідно зі ст.ст. 3, 4, 14 зазначеного Закону громадяни
зобов'язані сплачувати податок з отриманих доходів виходячи, зокрема, з
принципу соціальної справедливості - шляхом запровадження економічно
обґрунтованого неоподаткованого мінімуму доходів громадян, які отримують високі
та надвисокі доходи.

Починаючи з 01 січня 1993 року, громадяни сплачували
прибутковий податок у відповідності з Декретом Кабінету Міністрів України
"Про прибутковий податок з громадян" від 26 грудня 1992 року, яким
визначено платників прибуткового податку, об'єкти і ставки оподаткування.

Стаття 2 Декрету визначила, що об'єктом оподаткування у
громадян є сукупний оподатковуваний доход за календарний рік.

Так, пункт 1 ст. 7 Декрету передбачав сплату прибуткового
податку із сукупного оподатковуваного доходу громадян за місцем основної роботи
(служби, навчання), тобто з доходу, отриманого в результаті основної,
систематичної діяльності громадянина, що носить постійний характер, який
обчислюється за ставками прогресивного оподаткування доходів громадян,
встановленими Указом Президента України "Про збільшення неоподаткованого
мінімуму та ставки прогресивного оподаткування доходів громадян" від 13
вересня 1994 року № 519 (зі змінами від 03 лютого 1995 року № 100, від 21
листопада 1995 року № 1082).

Максимальна ставка податку за цим Указом з доходу в
розмірі понад 100 неоподаткованих мінімумів - податок з доходу в розмірі 100
неоподаткованих мінімумів плюс 40 відсотків від суми, що перевищує доход у
розмірі 100 неоподаткованих мінімумів.

Доход громадян, які не мають постійного місця проживання
в Україні, і аналогічно до нього - доход, який отримують громадяни не за місцем
основної роботи (за сумісництвом, за виконання разових робіт тощо) - тобто
додатково отриманий доход за виконання робіт, які не є постійним видом
діяльності громадянина і основним джерелом отримання ним доходу,
оподатковується відповідно до п. 3 ст. 7 Декрету в розмірі 20 відсотків.

Таким чином, Декретом, окрім як у п. 1 ст. 7, не
встановлено інших ставок для обчислення прибуткового податку із сукупного
оподатковуваного доходу громадян. Оскільки чинним законодавством передбачена
тільки одна шкала ставок для обчислення прибуткового податку із сукупного
оподатковуваного доходу громадян, вона повинна застосовуватись до всіх об'єктів
оподаткування, в тому числі й до того доходу, об'єктом оподаткування якого є
також сукупний оподатковуваний доход за календарний рік.

В розділі І Декрету, відповідно до положень Указу Президента України від 13
вересня 1994 року, закладено принцип рівного підходу до оподаткування доходів
всіх громадян, які мають постійне місце проживання в Україні, незалежно від
джерел отримання цих доходів, який реалізується шляхом обчислення податку із
сукупного річного доходу, який складається з місячних сукупних оподатковуваних
доходів за ставками прогресивного оподаткування при дотриманні відповідних
гарантій (неоподаткований мінімум та виключення деяких виплат з переліку
оподатковуваних доходів - ст.ст. 5, 6 Декрету).

Між тим, суд апеляційної інстанції встановив, що згідно довідок ТОВ
"Примеко", в якому ОСОБА_1 працювала за сумісництвом, з неї утриманий
прибутковий податок за 2001 рік в сумі 1151,43 грн., тобто на 520 грн. більше,
ніж підлягає утриманню за ставкою прибуткового
податку 20 %, і зроблено це було за її заявою з метою недопущення податкової
заборгованості.

Таким чином, апеляційним судом зроблений обґрунтований висновок щодо
зменшення суми заборгованості на зазначену суму.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції
прийнято законне і обґрунтоване рішення, під час розгляду справи порушень норм
матеріального чи процесуального права ним допущено не було.

Доводи касаційної скарги зроблених апеляційним судом висновків не
спростовують, а тому оскаржуване судове рішення повинно залишатися без змін.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 221, 223, 230 КАС України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.
Києва залишити без задоволення, а ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2004 року без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Згідно ст.ст. 236, 237 КАС України рішення суду касаційної інстанції може
бути оскаржено до Верховного Суду України лише за винятковими обставинами
протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

С у д д і :