Справа № 22-а-17/2007р.
Суддя: Білецький О.М.
Дата ухвалення: 2007-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 22-а-17
/ 2007р. Головуючий у 1-й інстанції - Ярмак О.М.
Категорія - 38 Суддя-доповідач - Білецький
УХВАЛА іменем
України

16 січня 2007 року колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого -
Рибалки В.Г.

суддів - Білецького О.М., Криворотенка В.І.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

та осіб, які беруть участь у справі
- позивача та представника відповідача - Замури Л.П. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні
апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Конотопського міськрайонного суду Сумської
області від 22 листопада
2006 року у
справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Менської виправної" колонії № 91 про визнання незаконними дій
адміністрації установи і відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

З вказаним
позовом ОСОБА_1 звернувся у серпні 2006
року.

Вимоги мотивував
тим, що адміністрація Менської ВК-91 безпідставно 17 лютого 2004 року перевела
його з дільниці ресоціалізації та по 8
лютого 2005 року
утримувала в одиночній камері дільниці посиленого контролю, тим самим
прирівнявши до злісних порушників.

Весь цей час на
нього чинився моральний тиск, він був позбавлений свіжого повітря і можливості
пом'якшення умов тримання, заміни невідбутої частини покарання більш м'яким та
помилування.

Просив визнати
незаконними вказані дії відповідача та стягнути з Менської ВК-91 на свою
користь 170000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Постановою
Конотопського міськрайонного суду від 22
листопада 2006 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено
у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповноту з'ясування судом обставин справи і
порушення норм процесуального права, просить скасувати цю постанову, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Перевіривши
доводи та заперечення, дослідивши матеріали, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено,
ОСОБА_1 з 28 вересня 2002 року відбував
покарання в Менській ВК-91 Управління ДД України ПВП у Чернігівській області.

11 лютого 2004 року він
звернувся до начальника Менської ВК-91 з заявою про відмову проживати у
житловій зоні та з проханням вжити до нього заходи ізолювання, передбачені
ст.10 КВК України.

Постановою в.о. начальника Менської ВК №91 від 11 лютого 2004 року ОСОБА_1 на підставі ст.10 КВК України був
поміщений у приміщення камерного типу, до одинарної камери строком на один
місяць у зв"язку з конфліктною ситуацією з іншими засудженими.

17 лютого 2004 року він був
звільнений з ПКТ та постановою начальника установи переведений до дільниці
посиленого контролю з мотивів злісного порушення режиму відбування покарання
та, що за час відбування покарання він зарекомендував себе з негативного боку,
не проявив готовності до самоскерованої поведінки і відмовився проживати у
житловій зоні.

В дільниці посиленого контролю ОСОБА_1, відповідно до його неодноразових
заяв про забезпечення особистої безпеки у зв'язку з конфліктними ситуаціями в
жилій зоні, продовжував утримуватись до 9
лютого 2005 року.

З 20 липня 2005 року ОСОБА_1 для
подальшого відбування покарання був переведений до іншої установи.

Вказані факти
суд першої інстанції встановив повно і всебічно на підставі належним чином
досліджених доказів, на які послався у постанові і яким дав вірну оцінку.

За таких
обставин обґрунтованим є висновки суду про наявність в діях адміністрації
Менської ВК №91 певних
порушень вимог ст.ст.18, 94
ч.4, 100, 101 ч.З, 133 КВК України та
пунктів 1, 84, 89 Правил
внутрішнього розпорядку установ відбування покарань, затверджених наказом ДДУ
ПВП № 275 від 25 грудня 2003 року, щодо
режиму тримання ОСОБА_1 навіть за наявності неодноразових прохань засудженого
про тримання саме в таких умовах з метою забезпечення особистої безпеки.

Однак, ОСОБА_1
ще під час тримання в дільниці посиленого контролю достовірно знав про неправомірність таких дій відповідача та
безпосередньо після переведення на більш м'який режим мав реальну
можливість у встановленому порядку своєчасно оскаржувати їх до суду, тому за
наявності відповідних доводів відповідача суд першої інстанції правомірно
відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав пропущення строку звернення до
суду.

Таке рішення
узгоджується з вимогами ст.ст.99-101 КАС України і доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Звернення
ОСОБА_1 до Менського райсуду Чернігівської області стосувались іншого предмету
та підстав спору.

Оскільки
постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права підстав для її зміни чи
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.
198,200,205,206 КАС
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Конотопського
міськрайонного суду Сумської області від 22
листопада 2006 року в
даній справі - без
зміни.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, проте протягом одного місяця може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду
України.