Справа № К-8071/06
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2007-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№ К-8071/06
ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого
2007 року м.
Київ

Вищий
адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Усенко Є.А.,

суддів: Бившевої Л.І., Костенка М.І., Маринчак Н.Є, Шипуліної Т.М.

при секретарі:
розглянувши у відкритому судовому засіданні

ОСОБА_1

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі
м. Львова

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2005 р.

у справі № 5/9-19/2
господарського суду Львівської області

за позовом Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова

до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Атера»

про узгодження сум
податкових зобов'язань, визначених за непрямими методами

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 25.03.2005 р., залишеним без змін постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 27.07.2005 р., в задоволенні позову ДПІ у
Шевченківському районі м. Львова до ТОВ «Атера» про узгодження сум податкових
зобов'язань, визначених за непрямими методами, з податку на додану вартість в
сумі 6 986,00 грн., в тому числі: основний платіж - 4 657,00 грн. та штрафні
санкції - 2 329,00 грн., згідно податкового повідомлення-рішення від 03.12.2004р.
№ /0/30490; з податку на прибуток в сумі 659 829,00 грн., в тому
числі: основний платіж - 341 528,00 грн. та штрафні санкції - 318 301,00 грн.,
згідно податкового повідомлення-рішення від 03.12.2004р. №
/0/30490;відмовлено.

Судові рішення вмотивовані тим, що суми податкових
зобов'язань визначені позивачем за відсутності підстав, встановлених підпунктом
4.3.1 пункту 4.3 ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від
21.12.2000 р. № 2181-ІІІ / далі за текстом Закон України від 21.12.2000 р. №
2181-ІІІ / для визначення суми податкового зобов'язання за непрямими методами
та внаслідок неправильного визначення позивачем звичайних цін щодо операцій з
продажу позивачем цінних паперів пов'язаній особі та товару на експорт через
комісіонера.

В касаційній скарзі ДПІ у Шевченківському районі м.
Львова просить скасувати постановлені у справі судові рішення та прийняти нове
рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх
інстанцій підпункту 1.20.10 пункту 1.20, пункту 1.32 статті 1, підпунктів 5.5.1
пункту 5.5, пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку
підприємств», статті 43 ГПК України.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин
справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до
висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що
ДПІ у Шевченківському районі м. Львова прийняті податкові повідомлення-рішення
від 03.12.2004р. № /0/30490 про визначення ТОВ «Атера» податкового
зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 6 986,00 грн., в тому числі:
основний платіж - 4 657,00 грн. та штрафні санкції - 2 329,00 грн.; від
03.12.2004р. № /0/30490 про визначення відповідачу податкового
зобов'язання з податку на прибуток в сумі 659 829,00 грн., в тому числі:
основний платіж - 341 528,00 грн. та штрафні санкції - 318 301,00 грн.
Відповідно до вказаних податкових повідомлень-рішень суми податкових
зобов'язань визначені згідно з пунктом 4.3 ст.4 Закону України від 21.12.2000
р. № 2181-ІІІ з використанням непрямих методів на підставі акту документальної
перевірки від 01.12.2004 р. № 257/23-2/25554208.

Як свідчить зазначений акт, фактичними підставами для
донарахування відповідачу сум податкових зобов'язань слугував висновок
контролюючого органу про заниження відповідачем валових доходів в ІІ кварталі
2004р. на суму 299 918,00 грн. внаслідок продажу акцій ВАТ «Львівський молочний
завод» у кількості 2 492 шт. пов'язаній особі / ТОВ «Віконт» / за ціною, що
нижче номінальної вартості акцій, з відтворенням в податковому обліку доходу,
визначеного з договірної ціни, але меншої за номінальну, яка взята до
розрахунку як звичайна; в І кварталі 2003р. на суму 28 214,00 грн. внаслідок
продажу товару на експорт особі, яка не є платником податку на прибуток, по
ціні нижчій ніж собівартість продукції, збільшеній на витрати з реалізації, з
відтворенням в податковому обліку отриманого доходу, виходячи із договірної
ціни; на суму 23 283,00 грн. за І - ІV квартали 2003р., І-
ІІ квартали 2004р. внаслідок справляння орендної плати за надання в оренду будинку,
що знаходиться на балансі відповідача як основний засіб групи 1, у розмірі,
який не відповідає рівню справедливих ринкових цін, оскільки розмір орендної
плати не покриває розмір амортизаційних відрахувань за рівний проміжок часу;
завищення валових витрат в І та ІІІ кварталах 2003р., І кварталі 2004р. на
загальну суму 873 456,49 грн. у зв'язку з віднесенням до валових витрат витрат
на сплату відсотків за користування кредитом, отриманим позивачем за кредитними
договорами № 429 від 05.07.2000р., № 546 від 30.10.2001р., як таких, що не
пов'язані з господарською діяльністю ТОВ «Атера»; заниження податкових
зобов'язань з ПДВ за 2004 рік на загальну суму 4 657,00 грн. у зв'язку з
наданням в оренду будинку за плату нижчу, порівняно з розміром здійснюваних витрат
на амортизацію цього будинку.

Зазначені дії відповідача кваліфіковані ДПІ як порушення
підпункту 1.20.1 пункту 1.20 статті 1, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7,
пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про оподаткування прибутку підприємств» дохід, отриманий від продажу
товарів / робіт, послуг / пов'язаним особам, визначається виходячи із
договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари / роботи, послуги
/, що діяли на дату такого продажу.

Відповідно до підпункту 1.20.2 пункту 1.20 статті 1
зазначеного Закону для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг)
використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару
(роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами,
послугами) у співставних умовах. Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні
товарам (роботам, послугам), стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно
пропонуються до продажу, або мають ціни, встановлені на організованому ринку
цінних паперів, або мають біржову ціну (біржове котирування), визначення
звичайної ціни здійснюється із врахуванням таких факторів.

Відповідно до підпункту 1.20.6 пункту 1.20 статті 1 цього
ж Закону у разі коли на відповідному ринку товарів (робіт, послуг) не
здійснюються операції з ідентичними товарами (роботами, послугами), або якщо
неможливо визначити їх ціну через відсутність або недоступність відповідної
інформації, звичайною ціною вважається ціна договору.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що валові доходи
в сумі 299 918,00 грн. по операції з продажу цінних паперів пов'язаній особі
/ТОВ «Віконт»/ у кількості 2 492 шт. по ціні 33,65 грн. за одну акцію згідно
договору № NK/07-01-03 від 24.01.2003р. визначені відповідачу,
виходячи із номінальної ціни однієї акції (154 грн.), яка була взята до
розрахунку як звичайна.

Встановивши в судовому процесі відсутність відомостей про
рівень цін на акції ВАТ «Львівський молочний завод» на організованому ринку
цінних паперів на момент продажу акцій ТОВ «Віконт» у січні 2003 року та факт
придбання цього ж пакету акцій відповідачем у ЗАТ «ІК»ІТТ-Інвест» по ціні
однієї акції 32,10 грн. у листопаді 2000 року, суди дійшли вірного висновку про
невідповідність визначення звичайної ціни вимогам пункту 1.20 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку підприємств», а відтак і помилкове
визначення ДПІ податкового зобов'язання по операції з продажу цінних паперів в
зазначеній сумі.

Судами також встановлено, що відповідач на підставі
договорів № 97 від 29.12.2002р. та № 3935 від 29.11.2002р. придбав у ТОВ «ТД
«Західна молочна група» та ВКФ «Континіум-Льон-Контракт» молочну продукцію
загальною вартістю 982 737,26 грн. без ПДВ. На підставі укладеного з МП «Іскра»
договору комісії від 26.11.2002р. № 548 молочна продукція була реалізована
нерезиденту ТОВ «Торговий дім «Комо-М» (м. Москва) за ціною, нижчою собівартості
продукції, збільшеної на витрати з реалізації за договором комісії.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про оподаткування прибутку підприємств» в редакції Закону, що діяла
станом на момент експорту товару, дохід, отриманий від продажу товарів / робіт,
послуг / пов'язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не
менших за звичайні ціни на такі товари / роботи, послуги /, що діяли на дату
такого продажу.

Відповідно до підпункту 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про оподаткування прибутку підприємств» положення підпунктів 7.4.1,
7.4.2 поширюються також на операції з юридичними особами, які не є платниками
податку, встановленого статтею 10 цього Закону, або сплачують податок на
прибуток за іншими, ніж платник податку, ставками.

Відповідно до статей 395, 397 ЦК УРСР, діючому в момент
виникнення спірного правовідношення, за договором комісії одна сторона
(комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за
винагороду вчинити одну або кілька угод від свого імені за рахунок комітента.
За угодою, укладеною комісіонером з третьою особою, набуває права і стає
зобов'язаним комісіонер, хоча б комітент був названий в угоді або вступив з
третьою особою в безпосередні відносини по виконанню цієї угоди.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що договір, укладений
комісіонером з третьою особою, породжує юридичні наслідки для комісіонера, а
відтак, з моменту укладення позивачем договору комісії від 26.11.2002р. про
продаж товару на експорт операцій з особами, вказаними в підпункті 7.4.3 пункту
7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», у ТОВ
«Атера» не виникає.

Крім того, визначаючи податкове зобов'язання по
зазначеній операції із застосуванням звичайної ціни, ДПІ взяла в розрахунок
собівартість молочної продукції, збільшеної на витрати з її реалізації, тоді як
за змістом підпунктів 1.20.2, 1.20.6 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» звичайна ціна визначається, виходячи з
рівня цін на відповідному ринку.

Правильним є і висновок суду щодо безпідставного
визначення ДПІ податкових зобов'язань з операцій з надання в оренду громадянці
ОСОБА_2 будинку по АДРЕСА_1, що перебуває на балансі відповідача як основний
засіб групи 1, за плату, яка не покриває розміру амортизаційних відрахувань,
обчислених від балансової вартості цього будинку.

З огляду на те, що підставою визначення сум податкових
зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток за вказаною
операцією податковим органом зазначена невідповідність розміру орендної плати
рівню справедливої ринкової ціни, за основу якої взято розмір амортизаційних
відрахувань за відповідний період, суди, відмовляючи в задоволенні позову в цій
частині вимог, виходили з того, що звичайна ціна, яка визначається у
відповідності з вимогами пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», в цілях оподаткування застосовується лише у випадках,
передбачених цим Законом та Законом України «Про податок на додану вартість».

Поширення підпунктом 1.20.10 пункту 1.20 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку підприємств» на донарахування податкових
зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних
цін процедури, встановленої для нарахування податкових зобов'язань за непрямими
методами, не означає зміну підстав для застосування податковим органом
звичайних цін чи непрямих методів, визначених законом, зокрема, підпунктом
4.3.1 пункту 4.3 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» для застосування
непрямих методів.

Оскільки контролюючий орган був вправі визначити
податкове зобов'язання відповідачу за вказаною операцією за непрямими методами
лише з підстав, встановлених підпунктом 4.3.1 пункту 4.3 ст.4 Закону України
від 21.12.2000 р. № 2181-ІІІ, пряма вказівка на що міститься в підпункті 4.3.4
зазначеної статті, суди відповідно до встановлених обставин справи дійшли
правильного висновку про відсутність у позивача для цього законних підстав,
оскільки під час перевірки відповідач підтвердив розрахунки щодо зазначеної
операції, наведені в податкових деклараціях з ПДВ та податку на прибуток,
відповідними документами обліку, а вимога щодо рівня ціни для відтворення
фінансових показників господарської операції у податковому обліку не
встановлена.

Як встановлено судами й підтверджено матеріалами справи,
підставою для застосування непрямих методів за операцією із сплати процентів за
користування кредитом, отриманим позивачем від АТ «Латвійський Бізнесбанк» за
кредитними договорами № 429 від 05.07.2000р. та № 546 від 30.10.2001р., стало
ненадання відповідачем під час проведення перевірки документів про напрямки
використання отриманих у кредит грошових коштів.

За відсутності в акті документальної перевірки посилання
на те, яким чином за відсутності первинних документів було встановлено способи
використання залучених у кредит грошових коштів та яким чином останні було
відокремлено із загальної суми обігових коштів, наявних на банківських рахунках
відповідача, і встановлено, що саме грошові кошти банку, а не власні грошові
кошти відповідача було використано для надання поворотної фінансової допомоги
іншим суб'єктам господарювання, суди обґрунтовано визнали недоведеним позивачем
факт використання зазначених кредитних коштів не у господарській діяльності
відповідача.

Крім того, суди попередніх інстанцій встановили, що
попередньою перевіркою ТОВ «Атера», за результатами якої складено акт від
30.05.2003р. № 26-0/2224/26-0/2432, за період отримання і користування
товариством кредиту не встановлено порушення правил ведення податкового обліку
в частині формування валових витрат.

Таким чином, встановивши факт підтвердження відповідачем
розрахунків, наведених у відповідних податкових декларацій з податку на
прибуток, документами обліку, обов'язковість ведення і порядок зберігання яких
передбачені чинним законодавством, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли
правильного висновку про помилковість висновків ДПІ про порушення відповідачем
норм податкового законодавства та відсутність у позивача законних підстав для
визначення податкових зобов'язань за непрямими методами, оскільки під час
перевірки відповідач підтвердив розрахунки, наведені в податкових деклараціях,
наявними документами обліку.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що
органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Отже, повно і правильно встановивши обставини справи,
суди попередніх інстанцій дали вірну юридичну оцінку цим обставинам, у зв'язку
з чим постановлені у справі судові рішення підлягають залишенню без змін як
такі, що відповідають правильному застосуванню норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 220, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова залишити без
задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2005
р.- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але
може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку,
передбачених статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Усенко
Є.А.

Судді Бившева
Л.І.

Костенко
М.І.

Маринчак
Н.Є.

Шипуліна
Т.М.

З оригіналом згідно

Суддя Усенко
Є.А.