ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2026 р. Справа № 910/14122/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сибіги О.М.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко О.В.

секретар судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 23.04.2026

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Київської міської прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025

повний текст рішення складено 10.12.2025.

у справі № 910/14122/24 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва

в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід"

про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва (прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської ради (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" (відповідач), в якому викладено позовні вимоги, щоб в судовому порядку:

- розірвати договір оренди земельної ділянки площею 4,5628 га, що розташована на масиві Чорторий у Деснянському районі міста Києва (кадастровий номер :62:206:0049), укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід", який зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у книзі записів державної реєстрації договорів 09.09.2005 за № 62-6-00258, з урахуванням редакції договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. від 09.06.2016 за реєстровим № 169;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 4,5628 га, яка розташована на масиві Чорторий у Деснянському районі міста Києва (кадастровий номер :62:206:0049) у стані, придатному для її подальшого використання.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди земельної ділянки від 09.09.2005 № 62-6-00258 в частині завершення забудови земельної ділянки у встановлений договором строк та сплати орендної плати.

Короткий зміст судового рішення та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/14122/24 в задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що орендована відповідачем земельна ділянка відноситься до зони зелених насаджень відповідно до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, що унеможливлює здійснення передбаченої договором забудови. За висновком суду, невиконання відповідачем п. 8.4. договору в частині завершення забудови земельної ділянки зумовлене бездіяльністю позивача, тому не може бути підставою для розірвання договору. Крім того, прокурором не доведено наявності у відповідача заборгованості з орендної плати, оскільки відповідачем надано докази сплати орендної плати за 2023 - 2024 роки. При цьому, заперечень щодо неповного погашення заборгованості з орендної плати за договором ні прокурором, ні позивачем не надано. Судом також встановлено, що через бездіяльність позивача відповідачу створюються перешкоди у цільовому використанні земельної ділянки, обставини чого встановлено у постанові Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі № 910/6668/19. На думку суду, звернення прокурора з даним позовом спрямоване, зокрема, на переоцінку встановлених у справі № 910/6668/19 обставин. В той же час, протягом 5 (п`яти) років з моменту прийняття постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі № 910/6668/19 позивачем не вжито жодних заходів з метою усунення встановлених судом порушень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/14122/24, 29.12.2025 Заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/14122/24 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що оскаржуване рішення судом першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що є підставою для його скасування. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано, що допущене відповідачем порушення є триваючим, а з часу ухвалення рішень судів у справі № 910/6668/19 минуло 6 (шість) років, натомість відповідач так і не приступив до виконання умов договору оренди щодо забудови земельної ділянки. Судом не враховано, що відповідачем не вжито заходів, спрямованих на усунення перешкод у виконанні умов договору оренди. Прокурор вказує, що відповідач не був позбавлений права ініціювати перед Київською міською радою питання внесення змін до п. 8.4. договору щодо строків забудови спірної земельної ділянки, однак з моменту укладення договору оренди земельної ділянки 09.09.2005 таким правом не скористався.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025 матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Київської міської прокуратури у справі № 910/14122/24 передано головуючому судді: Сибізі О.М.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 30.12.2025 для розгляду апеляційної скарги Заступника керівника Київської міської прокуратури у справі № 910/14122/24 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Владимиренко С.В., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали господарської справи № 910/14122/24.

22.01.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/14122/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/14122/24 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 та призначено розгляд справи на 05.03.2026.

09.02.2026 до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечує та наводить власні на їх спростування, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі. Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу зводяться до того, що з незалежних від Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" обставин розпочати будівельні роботи стало можливим тільки у 2011 році. За доводами відповідача, підтвердженням того, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" розпочало виконання будівельних робіт є акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 419/03 від 05.07.2011, в якому зафіксовано фактичне використання земельної ділянки для будівництва спортивно-оздоровчого комплексу, на земельній ділянці проводяться будівельні роботи, порушень земельного законодавства не виявлено. 17.04.2012 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві видано Товариству з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" дозвіл на виконання будівельних робіт № КВ3. Відповідач зазначає, що виконання будівельних робіт довелося призупинити, оскільки, як з`ясувалось, земельна ділянка відноситься до зони зелених насаджень, однак при розробці Генерального плану міста Києва у 2015 році не було враховано наявний у Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" договір оренди і цільове використання земельної ділянки, у зв`язку з чим орендована земельна ділянка помилково продовжувала відноситись до зони зелених насаджень. Як вказує відповідач, проект Генерального плану міста Києва не затверджено, зміни щодо функціонального призначення орендованої земельної ділянки не внесено, тому завершити будівництво та ввести в експлуатацію спортивно-оздоровчий комплекс неможливо. Питання затвердження нового Генерального плану міста Києва є виключною компетенцією Київської міської ради. Відповідач наголошує про відсутність вини товариства у порушенні строку завершення забудови земельної ділянки, а відповідно і відсутність підстав для розірвання договору, тому що недотримання визначених п. 8.4. договору строків завершення будівництва сталось через тривалість надання уповноваженими органами технічних умов, розроблення проектно-кошторисної документації, її погодження і затвердження, надання необхідних дозволів, і не затвердження Київською міською радою нового Генерального плану міста Києва. Крім того, відповідач звертає увагу, що продовжує сплачувати орендну плату.

Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 у зв`язку з перебування суддів Владимиренко С.В. та судді Ходаківської І.П. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/14122/24.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2026 для розгляду справи № 910/14122/24 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Тищенко О.В., Гончаров С.А

05.03.2026 ухвалою Північного апеляційного господарського суду новоутвореною колегією суддів прийнято до свого провадження справу № 910/14122/24 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 та призначено розгляд справи на 23.04.2026.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/14122/24 залишити без змін, з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно було встановлено Господарським судом міста Києва та перевірено судом апеляційної інстанції, 14.07.2005 Київською міською радою прийнято рішення № 764/3339 про передачу Товариству з обмежено відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід", за умови виконання пункту 2 цього рішення, у довгострокову оренду на 25 років земельної ділянки площею 4,56 га для будівництва, експлуатації та обслуговування спортивно-оздоровчого комплексу на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва за рахунок земель, відведених відповідно до п. 11 рішення Київської міської ради від 24.06.2004 № 339/1549, право користування якою посвідчено договором оренди земельної ділянки від 17.11.2004 № 62-6-00180 із Закритим акціонерним товариством "Київська виробнича компанія "Рапід".

На виконання вказаного рішення 06.09.2005 між Київською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки (надалі - договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. та зареєстрований за реєстровим № 635.

09.09.2005 договір зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис у книзі записів державної реєстрації договорів за № 62-6-00258.

Згідно з п. 1.1., 2.1. договору орендодавець за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку з кадастровим номером :62:206:0049 площею 4,5628 га, що розташована на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва для будівництва, експлуатації та обслуговування спортивно-оздоровчого комплексу.

Договір укладено на 25 років (п. 3.1. договору).

Відповідно до п. 6.1., 6.2. договору передача земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі об`єкта оренди в день державної реєстрації цього договору. Право на оренду земельної ділянки виникає після державної реєстрації цього договору.

Пунктом 8.4. договору передбачено обов`язок орендаря завершити забудову земельної ділянки у строки, встановлені проектною документацією, але не пізніше трьох років з моменту державної реєстрації договору.

В пункті 11.5. договору сторони погодили можливість дострокового розірвання Договору у разі невиконання або неналежного виконання орендарем обов`язків, визначених у пунктах 5.1 та 8.4 цього договору.

09.09.2005 за актом приймання-передачі земельної ділянки орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку з кадастровим номером :62:206:0049 площею 4,5628 га, що розташована на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва.

31.07.2014 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :62:206:0049 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00).

09.06.2016 договором про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. за реєстровим № 169, внесено зміни до підпункту 2.2. пункту 2 договору щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка становить 21 894 278,54 грн, та підпункту 4.2. пункту 4, яким слова "2 (двох) відсотків" замінено на "3 (трьох) відсотків".

20.11.2018 Київською міською радою прийнято рішення № 206/6257 про розірвання договору, з огляду на невиконання орендарем своїх зобов`язань, а саме пункту 8.4. - нездійснення будівництва об`єкта протягом трьох років з моменту державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, чим порушено строки завершення забудови земельної ділянки.

Не погодившись з вказаним рішенням, у травні 2019 року ТОВ "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, державного реєстратора Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Пилипчука В.А. про визнання недійсним та скасування рішення, визнання протиправними дій державного реєстратора, скасування та поновлення записів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 у справі № 910/6668/19 в позові відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 у справі № 910/6668/19 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради VII сесії VIII скликання від 20.11.2018 № 206/6257 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва від 09.09.2005 № 62-6-00258", скасовано запис про припинення права оренди земельної ділянки та поновлено запис про право оренди земельної ділянки Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід", розташованої на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва розміром 4,5628 га, за кадастровим номером :62:206:0049.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на порушення відповідачем умов договору в частині не завершення забудови земельної ділянки у встановлений пунктом 8.4. договору строк та не сплати орендної плати.

Вказані обставини стали підставою для звернення прокурора до суду з позовом про розірвання договору, з урахуванням договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. від 09.06.2016 за реєстровим № 169, та зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 4,5628 га, яка розташована на масиві Чорторий у Деснянському районі міста Києва (кадастровий номер :62:206:0049) у стані, придатному для її подальшого використання.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, посилаючись на відсутність його вини в порушенні умов пункту 8.4. договору, оскільки орендована ним земельна ділянка відноситься до зони зелених насаджень відповідно до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, що унеможливлює здійснення передбаченої спірним договором забудови. Вказана обставина досліджувалась судами при розгляді справи № 910/6668/19. Крім того, відповідач наголошує, що продовжує сплачувати орендну плату.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (частина п`ята статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Положення щодо представництва інтересів держави прокурором у суді закріплені у статті 23 Закону "Про прокуратуру".

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя статті 23 Закону "Про прокуратуру").

У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

Разом з тим, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (частина четверта статті 23 Закону "Про прокуратуру").

Тобто, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Відповідна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

У постанові від 20.10.2020 у справі № 924/250/19 Верховний Суд зауважив, що звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 07.12.2021 у справі № 903/865/20 наголосив, що насамперед повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (узагальнила висновки щодо застосування вищевказаних норм права та виснувала, що: 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

18.07.2024 за № 57-6233вих-24 Деснянською окружною прокуратурою міста Києва на адресу Київської міської ради направлено запит, в якому прокурор повідомив про виявлені порушення вимог земельного законодавства та просив надати інформацію щодо вжитих та запланованих заходів на їх усунення.

У листі від 30.07.2024 №05716-10223 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив прокуратуру, що Київською міською радою не вчинялись заходи цивільно-правового характеру щодо порушених Деснянською окружною прокуратурою міста Києва питань.

24.10.2024 за № 57-9408вих-24 Деснянською окружною прокуратурою міста Києва на адресу Київської міської ради направлено запит, в якому прокурор просив повідомити чи будуть вживатися Київською міською радою заходи цивільно-правового характеру шляхом звернення до суду з позовом про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки Київській міській раді.

Листом від 30.10.2024 № 057-16729 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив прокуратуру, що Київською міською радою не вчинялись заходи цивільно-правового характеру щодо порушених Деснянською окружною прокуратурою міста Києва питань.

Отже, Київська міська рада, будучи обізнаною про встановлені порушення у підконтрольній сфері, маючи встановлені законодавством повноваження щодо вжиття відповідних заходів, не вжила достатніх та необхідних заходів для захисту інтересів територіальної громади.

01.11.2024 за № 57-9729вих-24 Деснянською окружною прокуратурою міста Києва на адресу Київської міської ради направлено лист, в якому повідомлено Київську міську раду, що прокуратурою підготовлено позовну заяву про розірвання договору оренди та повернення територіальній громаді земельної ділянки з кадастровим номером :62:206:0049 площею 4,5628 га, розташованої на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва.

Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами для виникнення прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 06.09.2005 між Київською міською радою, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід", як орендарем, укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п. 1.1., 2.1. якого орендодавець за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку з кадастровим номером :62:206:0049 площею 4,5628 га, що розташована на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва для будівництва, експлуатації та обслуговування спортивно-оздоровчого комплексу.

Враховуючи встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, укладений сторонами договір є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом (ч. 8 ст. 93 Земельного кодексу України).

За приписами ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За частиною другою статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Тож іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку, крім істотного його порушення, відповідно до частини другої статті 651 Цивільного кодексу України є випадки, встановлені законом або договором, і саме настання таких випадків зумовлює право сторони договору ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.

Положеннями ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

З системного аналізу наведених норм чинного законодавства слідує, що дострокове розірвання договору оренди можливе виключно за згодою або на вимогу однієї зі сторін договору за рішенням суду у випадках, передбачених законом або договором.

Зі змісту пункту 11.5. договору вбачається, що сторони погодили можливість дострокового розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання орендарем обов`язків, визначених у пунктах 5.1. та 8.4. цього договору.

Так, пунктом 8.4. договору передбачено обов`язок орендаря завершити забудову земельної ділянки у строки, встановлені проектною документацією, але не пізніше трьох років з моменту державної реєстрації договору.

Прокурор стверджує, що відповідач порушив умови договору в частині завершення забудови земельної ділянки у встановлений договором строк - не пізніше трьох років з моменту державної реєстрації договору.

З огляду на те, що державну реєстрацію договору було проведено 09.06.2005, то обов`язок відповідача із завершення забудови ділянки підлягав виконанню до 09.06.2008.

В свою чергу, відповідач стверджує про відсутність його вини в порушенні пункту 8.4. договору, оскільки орендована ним земельна ділянка відноситься до зони зелених насаджень відповідно до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, що унеможливлює здійснення передбаченої договором забудови.

Судом встановлено, що у відзиві на позовну заяву, скориставшись наданим ст. 90 Господарського процесуального кодексу України правом, відповідач поставив позивачу запитання: "Чи передбачено чинним Генеральним планом розвитку Києва та приміської зони можливість здійснювати будівництво капітальних будівель на орендованій товариством земельній ділянці?".

Зі змісту наданої позивачем відповіді вбачається, що вона жодним чином не містить аргументів щодо можливості здійснення відповідачем забудови на спірній ділянці відповідно до Генерального плану розвитку Києва та приміської зони.

При цьому, судом враховано, що при розгляді справи № 910/6668/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" до Київської міської ради та Пилипчука Віталія Анатолійовича, державного реєстратора Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про визнання недійсним та скасування рішення, визнання протиправними дій державного реєстратора, Північним апеляційним господарським судом у постанові від 20.11.2019 встановлено наступне:

"Крім того, в матеріалах справи міститься акт № 419/03 від 05.07.2011, який складено Головним управлінням земельних ресурсів за результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства, яким зафіксовано проведення будівельних робіт підрядною організацією (ТОВ "Будівельна компанія "Універсал"), при цьому не було виявлено порушень. Тобто, позивачем було розпочато на виконання умов Договору забудову спірної земельної ділянки.

Більше того, у відповідності до Договору спірна земельна ділянка, яка передається в оренду, не має недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню та передана позивачу (ТОВ "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід") з цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації та обслуговування спортивно-оздоровчого комплексу. В той же час, зазначена земельна ділянка відноситься до території зелених насаджень загального користування та частково до території водних об`єктів, що, зокрема, підтверджується листом Комунальної організації "Інститут Генерального плану м. Києва" № 15-332 від 26.02.2016. Крім того, в зазначеному листі вказано, що функціональне призначення даної території набере чинності лише після затвердження проекту Генерального плану м. Києва відповідним рішенням відповідача 1 (Київська міська рада), яким змінено функціональне призначення спірної земельної ділянки з території зелених насаджень на рекреаційних закладів. Також, в останньому акцептовано, що подальша розробка проектної документації з освоєння зазначеної земельної ділянки без отримання містобудівних умов та обмежень її забудови при незатвердженому проекті Генерального плану м. Києва є ризиком позивача.

Однак, станом на момент прийняття відповідачем 1 рішення № 206/6257 проект Генерального плану м. Києва не був затверджений і як наслідок не внесено зміни щодо функціонального призначення орендованої позивачем земельної ділянки.

З огляду на що, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що фактичне введення збудованого об`єкту в експлуатацію на цій території буде перебувати під загрозою, оскільки будівництво об`єкта передбачає зведення капітальних будівель і споруд.

До того ж, підставою для прийняття рішення про розірвання Договору оренди земельної ділянки стало невиконання позивачем зобов`язань за Договором, а саме умов пункту 8.4 Договору - не здійснення будівництва об`єкта протягом трьох років з моменту державної реєстрації Договору, тобто до 09.09.2008. При цьому, 09.06.2016 на підставі рішення Київської міської ради від 28.02.2013 № 89/9146 між позивачем та відповідачем 1 було укладено договір про внесення змін до Договору. За таких обставин, прийняте відповідачем 1 рішення не узгоджується з його фактичними діями.

Таким чином, із сукупного аналізу вищевикладеного, матеріалів справи та обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність вини позивача у порушенні строків завершення забудови земельної ділянки та, як наслідок, відсутності підстав для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді розірвання договору, оскільки позивачем були вчинені всі необхідні та передбачені законодавством і Договором дії, спрямовані на забудову орендованої земельної, а недотримання визначених п. 8.4 Договору строків завершення будівництва сталось не з вини позивача."

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі, в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Принагідно слід зазначити, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 в справі "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.11.1999 в справі "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Христов проти України" від 19.02.2009 та "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).

Таким чином, встановлені у справі № 910/6668/19 обставини відсутності вини відповідача у порушенні строків завершення забудови земельної ділянки, вчинення ним всіх необхідних і передбачених законодавством та договором дій, спрямованих на забудову орендованої земельної, а також обставини, що недотримання визначених п. 8.4. договору строків завершення будівництва сталось не з вини відповідача, в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають повторному доказуванню.

За висновком суду, звернення прокурора до суду з даним позовом спрямоване, зокрема, на переоцінку встановлених у справі № 910/6668/19 обставин.

При цьому, судом враховано, що надана позивачем відповідь на запитання відповідача (Чи передбачено чинним Генеральним планом розвитку Києва та приміської зони можливість здійснювати будівництво капітальних будівель на орендованій товариством земельній ділянці?) не сприяє встановленню обставин, які є необхідними для розгляду даної справи.

Як вже зазначалося судом, обов`язок відповідача із завершення забудови ділянки підлягав виконанню до 09.06.2008, однак до моменту прийняття 20.11.2018 рішення № 206/6257 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва від 09.09.2005 № 62-6-00258" Київською міською радою не вчинялись дії, спрямовані на усунення порушень, про які стверджує прокурор у даній справі.

З огляду на те, що з моменту прийняття постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі № 910/6668/19 Київською міською радою не вживались заходи з метою усунення порушень умов договору, суд дійшов висновку, що невиконання відповідачем умов п. 8.4. договору зумовлене саме бездіяльністю позивача, що свідчить про відсутність правових підстав для розірвання договору.

Щодо доводів прокурора про порушення відповідачем зобов`язань за договором в частині не сплати орендної плати колегія суддів зазначає наступне.

Прокурор зазначає, що за наданою Головним управлінням ДПС у м. Києві у листах від 29.07.2024 та від 24.10.2024 інформацію податкові декларації по платі за землю (з орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності) ТОВ "Спортивно-оздоровчий комплекс "Рапід" за період 2023-2024 роки не подавались. Згідно з обліковими даними інтегрованих карток платника податку по орендній платі з юридичних осіб наявна інформація щодо сплачених до бюджету сум востаннє: у 2023 році - 28 898,63 грн. У 2024 році (станом на 18.10.2024) орендна плата відповідачем не сплачувалася.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Так, плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про орендну землі" орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є однією із суттєвих умов договору оренди.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Частиною другою статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначено, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Стаття 24 Закону України "Про орендну землі" наділяє орендодавця правом вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Відповідно до підпункту 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками плати за землю, зокрема, є платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

Підпунктом 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які користуються земельними ділянками державної та комунальної власності: 1) на праві постійного користування; 2) на умовах оренди.

Об`єктами оподаткування платою за землю, зокрема, є об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди (підпункт 270.1.2 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України).

В абзаці першому пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Згідно з пунктом 288.4 статті 288 Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються в договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

З системного аналізу наведених норм чинного законодавства слідує, що орендна плата - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі, частиною першою статті 13, статтями 15 та 21 Закону України «Про оренду землі» та абзацом першим пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 286.2 ст. 286 Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а надалі такий витяг подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

В пункті 4.1. договору визначено, що орендна плата за земельну ділянку - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою у грошовій формі.

За умовами п. 4.2. договору (в редакції договору про внесення змін від 09.06.2016) річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки.

Орендна плата вноситься орендарем рівними частинами за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця (п. 4.5. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, у підтвердження сплати орендної плати за 2023-2024 роки відповідачем надано до суду квитанції до платіжних інструкцій на переказ готівки: № ПН1579 від 07.11.2025 на суму 395 000,00 грн, № 24 від 07.11.2025 на суму 399 000,00 грн, № 53-247К від 07.11.2025 на суму 399 000,00 грн, № від 10.11.2025 на суму 395 000,00 грн, № 74667168 від 10.11.2025 на суму 360 688,00 грн.

Обставин щодо сплати орендної плати у підтверджених відповідачем розмірах ані прокурором, ані позивачем не спростовано.

Отже, враховуючи надані відповідачем докази, факт наявності у відповідача заборгованості з орендної плати, про який стверджує прокурор, є недоведеним.

При цьому, наголошуючи на необхідності розірвання договору з підстав систематичної несплати орендної плати, прокурор посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22.10.2019 у справі № 923/826/18, від 23.03.2021 у справі № 922/2754/19, від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 16.04.2024 у справі № 924/617/22, від 30.04.2024 у справі № 903/775/23, від 20.06.2019 у справі № 383/708/16-ц, що сам лише факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи сплачена заборгованість після звернення позивача з позовом про розірвання договору.

В той же час, відповідач, посилаючись на положення ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, відповідно до яких наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, вказує на можливість звільнення його від сплати орендної плати.

Відповідно до п. 8.2. договору орендодавець зобов`язаний передати в користування земельну ділянку у стані, що відповідає умовам цього договору, а також не вчиняти дій, які б перешкоджали орендарю користуватись земельною ділянкою.

При цьому, у відповідності до умов пункту 2.1. договору земельна ділянка передавалась відповідачеві саме з метою будівництва, експлуатації та обслуговування спортивно-оздоровчого комплексу.

Однак, внаслідок бездіяльності позивача відповідачу створюються перешкоди у цільовому використанні земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 виснувала, що наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Крім того, обставини, зазначені у нормі частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною шостою статті 762 Цивільного кодексу України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Враховуючи встановлені судом обставини неможливості використання відповідачем земельної ділянки з незалежних від нього причин, правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16, до спірних правовідносин є нерелевантною, та не підлягає застосуванню при розгляді даної справи.

За встановлених обставин, підстав для задоволення позову колегією суддів не встановлено.

Надавши відповідну правову оцінку зібраним у справі доказам, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів дійшла про законність рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом першої інстанції зібраних у справі доказів, саме тільки посилання скаржника на те, що суд не в повному обсязі дослідив докази та не з`ясував дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів оскаржуване судове рішення. Натомість зміст апеляційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи скаржника зводяться здебільшого до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів.

На переконання колегії суддів, зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції свідчить про дослідження наявних у справі доказів та встановлення судом обставин, що входять до предмету доказування у цій справі, а доводи скаржника фактично зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судом при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками суду, які покладені в основу оскаржуваного судового рішення у цій справі.

При цьому колегія суддів зазначає, що покладені в основу апеляційної скарги доводи скаржника, фактично дублюють позицію прокуратури викладену у позовній заяві, яким суд першої інстанції надав належну оцінку при ухвалені оскаржуваного рішення.

Незгода скаржника з рішенням суду першої інстанції або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішенні, не свідчать про його незаконність.

Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судом фактичних обставин справи та в межах наведених у апеляційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги та про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи скаржника, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, в задоволенні апеляційної скарги Заступника керівника Київської міської прокуратури слід відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/14122/24 залишити без змін.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/14122/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/14122/24 - залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги розподіляється відповідно до ст.ст. 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.

4. Матеріали справи № 910/14122/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.04.2026.

Головуючий суддя О.М. Сибіга

Судді С.А. Гончаров

О.В. Тищенко