ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2026 Справа № 914/2670/25

Господарський суд Львівської області в складі головуючої судді Бургарт Т.І., при секретарі судового засідання Свистуні П.О., розглянувши справу

за позовом: Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (площа Ринок, будинок 1, місто Львів, 79008; );

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега-Львів» (вулиця Під Голоском, будинок 17, місто Львів, 79061; );

про: стягнення коштів в сумі 644 877,98 грн (з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог),

за участю:

представника позивача: не з`явився;

представника відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Департамент економічного розвитку Львівської міської ради (далі Департамент економічного розвитку ЛМР) звернувся до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега-Львів» (далі - ТОВ «Омега-Львів») про стягнення заборгованості за договором пайової участі на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних в загальній сумі 644 877,98 грн (з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог).

Процесуальний рух справи відображено в ухвалах суду та протоколах засідань.

Аргументи позивача

Між сторонами укладено договір про пайову участь №92 від 21 березня 2014 року в редакції додаткової угоди про внесення змін до договору про пайову участь №112 від 16 травня 2019 року (далі також договір), згідно з яким відповідач (далі також - замовник) зобов`язався здійснити сплату пайового внеску у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова в розмірі 852 208,34 грн.

Як стверджує позивач, відповідач в порушення умов договору не здійснив у встановлені строки повної оплати за договором про пайову участь, у зв`язку з чим в останнього утворилась заборгованість в сумі 477 999,92 грн.

У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача основну заборгованість за договором, а також штрафні санкції за прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема 63 720,26 грн пені, 20 321,60 грн три проценти річних та 82 836,20 грн інфляційних втрат.

Аргументи відповідача

Відповідач участі в розгляді справи не брав, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи шляхом направлення копії ухвали від 03 вересня 2025 року про відкриття провадження у справі за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції. Вказана ухвала повернута з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.74).

Ухвалами суду від 02 жовтня 2025 року, 13 жовтня 2025 року, 03 листопада 2025 року, 20 листопада 2025 року, 04 грудня 2025 року, 14 січня 2026 року, 26 січня 2026 року, 09 лютого 2026 року, 16 лютого 2026 року, 16 березня 2026 року, 16 квітня 2026 року відповідач викликався у підготовчі та судові засідання, що підтверджується списками розсилки поштової кореспонденції. Поштові відправлення поверталися відправнику у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

За змістом частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, а також день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи те, що відповідач не повідомляв ні суд, ні інших осіб про зміну свого місцезнаходження, а поштова кореспонденція в тому числі і про призначення справи до розгляду по суті повернулася на адресу суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання, відповідач, на підставі норм статті 242 Господарського процесуального кодексу України, вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Сам лише факт неотримання ТОВ «Омега-Львів» кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвали для вчинення відповідних дій за належною адресою відповідно до Витягу з ЄДРПОУ та які повертались до суду у зв`язку з відсутністю адресата, за закінченням терміну зберігання, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17-ц, від 12 лютого 2019 року у справі №906/142/18, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 грудня 2019 року у справі №922/4508/16, від 05 липня 2018 року у справі №44/227-б.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи

21 березня 2014 року між Департаментом економічного розвитку ЛМР та ТОВ «Омега-Львів» укладено договір про пайову участь №92 від 21 березня 2014 року.

Відповідно до пункту 1.1 договору, замовник зобов`язався здійснити відрахування у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова шляхом сплати пайового внеску на умовах і в порядку, передбаченому договором (а.с.28-29).

Пунктом 2.2 договору встановлено, що відповідач повинен був сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова у розмірі 852 208,34 грн.

Відповідно до умов договору сплата пайового внеску підлягала здійсненню відповідачем окремими платежами у визначених розмірах та у встановлені строки, а саме:

- 52 208,34 грн до 31 травня 2014 року;

- 200 000 грн до 31 липня 2015 року;

- 200 000 грн до 31 грудня 2015 року;

- 200 000 грн до 31 січня 2016 року;

- 200 000 грн до 31 липня 2016 року, але не пізніше дати прийняття об`єкта в експлуатацію.

В період з 17 червня по 12 серпня 2014 року відповідачем шляхом здійснення часткових оплат виконано зобов`язання щодо сплати першого платежу в повному обсязі в сумі 52 208,34 грн, а саме: 10 000,00 грн 17 червня 2014 року; 10 000,00 грн 18 червня 2014 року; 5 000,00 грн 24 червня 2014 року; 7 208,34 грн 23 липня 2014 року; 10 000,00 грн 01 серпня 2014 року; 10 000,00 грн 12 серпня 2014 року. Вказані обставини підтверджуються інформацією наявної в матеріалах справи банківської виписки (а.с.31-32).

Надалі в порушення умов договору про пайову участь відповідач не здійснив наступний платіж в сумі 200 000,00 грн, які належало сплатити до 31 липня 2015 року, у зв`язку з чим Департамент економічного розвитку ЛМР звертався до Господарського суду Львівської області з позовом про їх примусове стягнення.

Господарський суд Львівської області рішенням від 30 листопада 2015 року у справі №914/3833/15 вимоги позивача задовольнив, стягнув з ТОВ «Омега-Львів» на користь Департаменту економічного розвитку ЛМР 200 000,00 грн заборгованості та 3 000,00 грн судового збору.

Відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції на виконання рішення суду у справі №914/3833/15 здійснив розподіл стягнутих з боржника сум на банківський рахунок позивача в загальній сумі 203 000,08 грн чотирма транзакціями, що підтверджується банківськими виписками: 23 549,00 грн, 50 000,00 грн, 79 451,08 грн, та 50 000,00 грн.

Стягнута в ході виконавчого провадження сума в повному розмірі 203 000,08 грн (у тому числі судовий збір) фактично зарахована на сплату пайових внесків, що визнається позивачем та підтверджується звукозаписом судового засідання від 27 квітня 2026 року.

Надалі у період 2017 2019 року відповідачем оплат за договором не здійснювалось.

16 травня 2019 року сторонами укладено додаткову угоду №112 від 16 травня 2019 року про внесення змін до договору про пайову участь №92 від 21 березня 2014 року (далі додаткова угода), якою сторони змінили строки виконання зобов`язання шляхом внесення зміни до пункту 2.2 договору, виклавши його в наступній редакції: замовник зобов`язується сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова в сумі 852 208,34 грн в таких розмірах та терміни (а.с.30):

- 52 208,34 грн по 31 травня 2014 року;

- 200 000,00 грн по 31 липня 2015 року;

- 200 000,00 грн по 15 грудня 2019 року;

- 200 000,00 грн по 31 березня 2020 року;

- та 200 000,00 грн по 30 червня 2020 року (але не пізніше дати прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію).

Станом на момент укладання додаткової угоди платежі, які мали бути здійснені до 31 травня 2014 року та до 31 липня 2015 року, повністю сплачені.

Надалі, на виконання умов договору в редакції додаткової угоди відповідачем сплачено 119 000,00 грн, а саме: 5 000,00 грн 19 листопада 2020 року; 5 000,00 грн 23 грудня 2020 року; 5 000,00 грн 15 січня 2021 року; 5 000,00 грн 03 лютого 2021 року; 5 000,00 грн 01 березня 2021 року; 10 000,00 грн 03 березня 2021 року; 5 000,00 грн 01 квітня 2021 року; 5 000,00 грн 15 квітня 2021 року; 10 000,00 грн 02 червня 2021 року; 3 000,00 грн 17 липня 2021 року; 10 000,00 грн 01 вересня 2021 року; 10 000,00 грн 16 вересня 2021 року; 10 000,00 грн 04 лютого 2022 року; 5 000,00 грн 18 лютого 2022 року; 5 000,00 грн 30 березня 2023 року; 3 000,00 грн 05 квітня 2023 року; 5 000,00 грн 16 травня 2023 року; 3 000,00 грн 20 червня 2023 року; 5 000,00 грн 20 грудня 2023 року; 5 000,00 грн 01 квітня 2024 року. Зазначені обставини підтверджуються банківськими виписками, що знаходяться в матеріалах справи (а.с.32-35).

Загальна сума фактичних платежів за договором пайової участі склала 374 208,42 грн (52 208,34 грн перший платіж у 2014 році + 203 000,08 грн в межах виконавчого провадження та 119 000,00 грн після укладення додаткової угоди).

Граничним терміном сплати пайової участі, згідно з умовами договору із врахуванням додаткової угоди, визначено 30 червня 2020 року (але не пізніше дати прийняття об`єкта в експлуатацію).

Станом на дату звернення до суду з позовом розмір не сплаченої частки за умовами договору по пайову участь становить 477 999,92 грн.

Відповідно до пункту 2.3 договору, у разі порушення термінів перерахування пайового внеску на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє на цей період, від суми коштів, що підлягають перерахуванню. Розмір несплаченої частки пайового внеску замовника коригується на індекс інфляції від дати його розрахунку.

У зв`язку із заборгованістю зі сплати пайових внесків в розмірі 477 999,92 грн, позивач за період 02 квітня по 01 жовтня 2024 року (всього 183 дні) нарахував пеню за неналежне виконання відповідачем умов договору в розмірі 63 720,26 грн (а.с.118).

Окрім того, Департамент економічного розвитку ЛМР нарахував відповідачу за період з 02 квітня 2024 по 01 вересня 2025 року (всього 518 днів) три проценти річних у розмірі 20 321,60 грн та інфляційні втрати у розмірі 82 836,20 грн (а.с.116-117, 119).

Оцінка суду

Зважаючи на зміст позовних вимог, предметом спору є сума невиконаного грошового зобов`язання зі сплати пайових внесків і похідні від неї суми пені, трьох процентів річних та інфляційних нарахувань.

Підставою позову є обставини невиконання відповідачем грошових зобв`язань зі сплати платежів, визначених додатковою угодою до договору, в якій сторони погодили розмір та графік оплати коштів пайового внеску на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Львова.

Виходячи з предмета та підстав позову, до предмета доказування у даній справі належать обставини щодо наявності між сторонами договірних правовідносин зі сплати пайового внеску, укладення та чинності відповідного договору і додаткової угоди, визначення ними розміру, порядку та строків виконання грошового зобов`язання, виникнення у відповідача обов`язку зі сплати коштів, настання строків виконання та їх порушення (прострочення), розміру заборгованості, а також правомірності і правильності нарахування пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат з урахуванням умов договору та вимог законодавства.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності спрямовані на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

За змістом частин другої, третьої та п`ятої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Положеннями частин восьмої та дев`ятої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» унормовано, що розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Істотними умовами цього договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

З урахуванням наведених норм законодавства та встановлених судом обставин, укладення між сторонами договору про пайову участь та додаткової угоди №112 від 16 травня 2019 року, якою визначено розмір пайового внеску, а також погоджено порядок і строки його сплати, свідчить про виникнення у відповідача як замовника будівництва грошового зобов`язання зі сплати пайового внеску в сумі 852 208,34 грн до відповідного місцевого бюджету. Вказане зобов`язання підлягало виконанню у строки та в розмірах, визначених умовами договору в редакції додаткової угоди, є таким, що виникло на підставі договору та підлягає належному виконанню відповідно до його умов і вимог законодавства.

З 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX (далі також Закон №132-IX), якими статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Відтак, хоча норму, якою встановлено обов`язок сплати пайової участі скасовано, однак договір у редакції додаткової угоди є чинним і обов`язковим до повного виконання, оскільки відповідно до пункту 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання, що у поєднанні з приписами статей 525, 526 та 629 Цивільного кодексу України щодо належного виконання зобов`язань та обов`язковості договору для сторін покладає на відповідача безумовний обов`язок зі сплати коштів у сумі 852 208,34 грн, а зміна законодавчого регулювання після укладення правочину не звільняє замовника від виконання вже взятих на себе договірних зобов`язань.

Умовами договору в редакції додаткової угоди сторони погодили виникнення у відповідача п`яти самостійних грошових зобов`язань зі сплати пайового внеску, кожне з яких визначене окремим розміром та самостійним терміном виконання, а саме: до 31 травня 2014 року 52 208,34 грн; до 31 липня 2015 року 200 000,00 грн; до 15 грудня 2019 року 200 000,00 грн; до 31 березня 2020 року 200 000,00 грн; до 30 червня 2020 року 200 000,00 грн (але не пізніше дати прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію).

Як встановлено судом, перше та друге зобов`язання виконані відповідачем у повному обсязі: перший платіж у сумі 52 208,34 грн сплачений у 2014 році; другий платіж у сумі 200 000,00 грн погашений за рахунок коштів, стягнутих у межах виконавчого провадження на виконання рішення суду у справі №914/3833/15. При цьому загальна сума перерахованих органом державної виконавчої служби коштів становила 203 000,08 грн, з яких 3 000,00 грн сума судового збору, однак зазначена сума в повному обсязі фактично зарахована позивачем у рахунок сплати пайового внеску, що підтверджено матеріалами справи та визнано представником позивача у судовому засіданні.

Після укладення додаткової угоди відповідачем сплачено 119 000,00 грн, які за відсутності іншого погодженого сторонами порядку зарахування підлягають віднесенню на виконання наступного за черговістю, третього зобов`язання у сумі 200 000,00 грн. В рахунок цього платежу позивачем віднесено також стягнуту в межах виконавчого провадження суму в розмірі 3000,08 грн.

Таким чином, із п`яти передбачених договором грошових зобов`язань два виконані повністю, одне виконане частково (у сумі 119 000,00 грн + 3000,08 грн із 200 000,00 грн), тоді як зобов`язання щодо сплати решти третього платежу у сумі 77 999,92 грн залишається невиконаним. Щодо платіжного зобов`язання у розмірі 200 000,00 грн, що мало бути виконане по 31 березня 2020 року, судом встановлено, що відповідач не виконав його у повному обсязі. Аналогічно, останній платіж на суму 200 000,00 грн, крайній термін сплати якого визначено по 30 червня 2020 року (але не пізніше дати прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію), не був сплачений відповідачем зовсім.

Статтями 610, 612 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З урахуванням наведених умов договору та положень законодавства, суд зазначає, що термін виконання останнього зобов`язання у сумі 200 000,00 грн визначений сторонами одночасно календарною датою та вказівкою на подію, яка неминуче має настати, а саме - прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Суд виходить з того, що з`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.05.2019 у справі №925/550/18, від 19.06.2019 у справі №923/496/18, від 12.08.2021 у справі №910/7914/20, від 21.10.2021 у справі №908/3027/20, від 05.02.2025 у справі № 920/451/23.

За усталеною правовою позицією, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Суд може тлумачити правочин, розглядаючи справу за будь-якою позовною вимогою, що слідує із цього правочину, або за окремим позовом, предметом якого є вимога про тлумачення правочину (див. пункти 59-60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 915/692/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 910/15161/18, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, від 19 грудня 2023 року у справі № 925/1205/22, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 757/5305/13-ц, від 11 жовтня 2023 року у справі № 753/13820/16-ц, від 13 березня 2024 року у справі № 686/16312/22 тощо).

Відповідно до частини шостої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Цю норму необхідно застосовувати (тлумачити) у взаємозв`язку з загальними положеннями частини другої статті 251, частини другої статті 252 Цивільного кодексу України, які визначають, що терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Те, що при визначенні строку (терміну) виконання зобов`язання судам необхідно враховувати загальні положення Цивільного кодексу України про порядок визначення та обчислення строків (термінів), зокрема, щодо початку і закінчення строку (терміну), а також умови вчиненого сторонами спору правочину, на підставі якого виникло зобов`язання, вказувала також Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що визначення сторонами терміну виконання останнього зобов`язання одночасно шляхом зазначення календарної дати - 30 червня 2020 року - та вказівки на подію, яка неминуче має настати (прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію), свідчить про встановлення ними граничного строку виконання зобов`язання.

За таких умов відповідач був зобов`язаний виконати відповідне грошове зобов`язання з настанням події прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, якщо така подія настала раніше, або, у будь-якому випадку, не пізніше визначеної договором календарної дати.

Отже, строк виконання вказаного зобов`язання підлягає визначенню з урахуванням обох передбачених сторонами орієнтирів, при цьому застосуванню підлягає той із них, який настав раніше, а календарна дата є кінцевою межею (граничним строком) виконання зобов`язання.

З викладених обставин господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених Департаментом економічного розвитку ЛМР позовних вимог про стягнення заборгованості за пайовий внесок в розмірі 477 999,92 грн, оскільки остання календарна дата сплати пайової участі за графіком, встановленим додатковою угодою минула, а кошти у повному обсязі до бюджету не надійшли. Подібного висновку дійшов Касаційний господарський суд в постанові від 14 листопада 2023 року у справі №914/3385/22.

Через порушення термінів сплати пайового внеску позивач нарахував відповідачу пеню на суму заборгованості (477 999,92 грн) за період від 02 квітня по 01 жовтня 2024 року (всього 183 дні) за неналежне виконання відповідачем умов договору в розмірі 63 720,26 грн.

Розглядаючи вимогу позивача в цій частині, суд вважає таку вимогу безпідставною та такою, що не відповідає нормам матеріального права, виходячи з такого.

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відтак, пеня є видом санкції, який нараховується з першого дня прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

При цьому встановлений шестимісячний строк нарахування штрафних санкцій у даному випадку не застосовується як граничний, оскільки згідно з пунктом 7 Прикінцевих положень Господарського кодексу України (в редакції Закону №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби») вказаний строк було автоматично продовжено на весь період дії карантину, що тривав з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно.

Оскільки додатковою угодою сторони погодили чіткий графік платежів, прострочення за кожною частиною внеску розпочалося автономно, що обмежує період нарахування пені наступними строками:

- за заборгованістю у розмірі 77 999,92 грн, термін оплати якої сплив 15 грудня 2019 року (прострочення почалося до карантину), шестимісячний строк нарахування пені був продовжений 12 березня 2020 року та тривав до 30 червня 2023 року;

- за платіжним зобов`язанням у розмірі 200 000,00 грн, що мало бути виконане по 31 березня 2020 року (прострочення почалося під час карантину), строк нарахування пені тривав протягом всього карантину, що дозволяє нараховувати штрафні санкції до 01 липня 2023 року;

- за останнім платежем у сумі 200 000,00 грн, термін сплати якого визначено по 30 червня 2020 року (прострочення також припало на період дії спеціальної норми), законний строк нарахування штрафних санкцій за шість місяців у зв`язку з його продовженням на час дії карантину закінчився також 01 липня 2023 року.

З огляду на викладене, нарахування позивачем пені у 2024 році, після настання термінів виконання зобов`язань прямо суперечить вимогам статті 232 Господарського кодексу України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

Оскільки період нарахування санкцій, визначений Департаментом економічного розвитку ЛМР, знаходиться поза межами встановленого законом шестимісячного строку, вимога про стягнення пені за цей період задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

Департаментом економічного розвитку ЛМР нараховано три проценти річних у розмірі 20 321,60 грн та інфляційні втрати у розмірі 82 836,20 грн за період з 02 квітня 2024 року по 01 вересня 2025 року. Суд зауважує, що хоча фактичне прострочення виконання зобов`язань за договором настало значно раніше (згідно з графіком платежів терміни оплати спливали у 2019 та 2020 роках), позивач самостійно визначив період нарахування додаткових компенсаційних виплат, обмеживши його часовими межами з 02 квітня 2024 року по 01 вересня 2025 року.

Відповідно до статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Реалізація права на судовий захист є проявом принципу диспозитивності, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає обсяг вимог та період часу, за який він просить стягнути нарахування за статтею 625 Цивільного кодексу України. Враховуючи, що суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог та самостійно збільшувати період нарахування інфляційних втрат чи трьох процентів річних, правова оцінка та перевірка розрахунку здійснювалася судом виключно в межах визначеного позивачем періоду.

Оскільки встановлений позивачем період знаходиться в межах загального строку прострочення, що триває, а розрахунок 3% річних та інфляційний втрат є арифметично вірним, суд вважає за необхідне задовольнити ці вимоги саме в тому обсязі, який був заявлений у позові.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо необхідності часткового задоволення заявлених Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега-Львів» позовних вимог шляхом присудження до стягнення із відповідача заборгованості за договором пайової участі у розмірі 477 999,92 грн; 82 836,20 грн інфляційних втрат та 20 321,60 грн трьох процентів річних.

Судові витрати

Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позовна заява подана позивачем за допомогою підсистеми «Електронний суд». Як передбачено частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Зважаючи на це, при зверненні до суду із позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 15 891,70 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №712 від 26 серпня 2025 року. Вказана сума визначена з урахуванням коефіцієнту пониження розміру ставки судового збору (а.с.54).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04 грудня 2025 року прийнято до розгляду заяву позивача від 27 листопада 2025 року про зменшення розміру позовних вимог та ухвалено здійснювати подальший розгляд справи з урахуванням ціни позову 644 877,98 грн.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За подання позовної заяви з ціною позову 644 877,98 грн із урахуванням пониженого коефіцієнта позивачу слід сплатити до Державного бюджету України станом на 2025 рік 7 738,54 грн ( з урахуванням коефіцієнту 0,8), натомість першочергово позивач вніс судовий збір на суму 15 891,70 грн.

Суд звертає увагу на те, що позивач має право на повернення надлишково сплаченого судового збору в сумі 8 153,16 грн як надмірно сплаченого судового збору, у порядку та на підставах, визначених статтею 7 Закону України «Про судовий збір». Станом на момент винесення рішення у справі заяви про повернення різниці судового збору, яка утворилася, позивач до суду не подав.

Згідно із пунктом другим частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 6 974,45 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега-Львів» (вулиця Під Голоском, будинок 17, місто Львів, 79061; ) на користь Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (площа Ринок, будинок 1, місто Львів, 79008; ) 477 999,92 грн заборгованості за договором про пайову участь, 82 836,20 грн інфляційних втрат, 20 321,60 грн три проценти річних та 6 974,45 грн судового збору.

3. Відмовити у позові в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега-Львів» на користь Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 63 720,26 грн пені.

4. Судовий збір в сумі 764,09 грн залишити за позивачем.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили відповідно до статті 327 Господарського процесуального кодексу України.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтями 253-259 Господарського процесуального кодексу України.

8. Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

7. Повне судове рішення складено 27 квітня 2026 року.

Суддя Бургарт Т.І.