cправа № 922/3180/25
судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Мачульського Г. М.
Не погоджуюся із висновками колегії суддів про те, що спір у даній справі підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.
Підприємство громадської організації ?Ремсервісплюс? Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю ?Слов`янська єдність? (позивач) звернулося з позовом у даній справі до Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області (відповідач) про відшкодування шкоди, встановленої у розмірі однієї мінімальної заробітної плати відповідно до положень статті 114 Податкового кодексу України (далі - ПК України) за рахунок коштів державного бюджету у сумі 6000 грн, а також інфляційних у розмірі 3979,80 грн та 3% річних у розмірі 720 грн.
Позивач зазначав у позові, що йому завдано шкоди шляхом несвоєчасного внесення відповідачем даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та порушення строків повернення сум бюджетного відшкодування, факт якого встановлено чинним рішенням від 02.09.2021 Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/9327/21.
Оскарженою у касаційному порядку постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.02.2026 рішення місцевого господарського суду скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.
Суд апеляційної інстанції приймаючи оскаржену постанову мотивував її тим, що відповідно до пункту 114.2. статті 114 ПК України, шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди. Оскільки особа, чиї права порушені, за наявності обставин, передбачених пунктом 128.2 статті 128 ПК України, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату визнання таких рішень, дій чи бездіяльності незаконними, у порядку, передбаченому законодавством, то за характером, змістом та підставами виникнення сума, яка визначена позивачем як шкода, яку він вимагає стягнути із відповідача, виникла з грошових зобов`язань визначених податковим законодавством.
Як правильно зазначено судом апеляційної інстанції відповідно до статті 1 ПК України, цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає порядок адміністрування податків та зборів, що справляються в Україні, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Отже, вже із наведених положень ПК України вбачається, що відповідальність за порушення податкового законодавства може настати як для платників податків і зборів, так і для контролюючих органів.
При цьому зазначаю, що згідно частини другої статті 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Із положень ПК України не вбачається, що до спірних правовідносин можуть застосовуватися норми ЦК.
При цьому із положень статті 1 ЦК, та вказаних вище положень ПК України вбачається, що спірні правовідносини є податковими враховуючи також наступне.
Щодо термінів ?шкода?, визначених ПК України та ЦК та можливості їх ототожнення
Відповідно до положень статті 114 ПК України особа, чиї права та/або законні інтереси порушено, має право на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб. Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини контролюючого органу, його посадових (службових) осіб (пункт 114.1.).
Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди.
Особа, чиї права порушені, за наявності обставин, передбачених пунктом 128.2 статті 128 цього Кодексу, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату визнання таких рішень, дій чи бездіяльності незаконними, у порядку, передбаченому законодавством. У такому разі доведенню підлягає лише протиправність рішень, дій чи бездіяльності стосовно особи.
У передбачених абзацом другим цього пункту випадках шкода понад встановлений розмір відшкодуванню не підлягає (пункт 114.2.).
Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, може включати (пункт 114.3.):
114.3.1. вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна платника податків, визначена відповідно до вимог законодавства;
114.3.2. додаткові витрати, понесені платником податку внаслідок протиправних рішень, дій чи бездіяльності контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб (штрафні санкції, сплачені контрагентам платника податку, вартість додаткових робіт, послуг, додатково витрачених матеріалів тощо);
114.3.3. документально підтверджені витрати, пов`язані з адміністративним та/або судовим оскарженням (крім сум, що підлягають відшкодуванню в порядку розподілу судових витрат згідно із процесуальним законодавством) незаконних (протиправних) рішень, дій або бездіяльності контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб (юридичний супровід, не пов`язаний із захистом, наданим адвокатом, відрядження працівників або представників платника податку, залучення експертів, отримання необхідних доказів, виготовлення копій документів тощо). Сума такого відшкодування не повинна перевищувати 50 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року, в якому приймається відповідне судове рішення або рішення іншого органу, у передбачених законом випадках.
Шкода, заподіяна платнику податків внаслідок податкового правопорушення контролюючого органу, відшкодовується за рішенням суду (пункт 114.4.).
Положення цієї статті не застосовуються у разі, якщо шкода, заподіяна бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, зумовлена дією правового режиму воєнного, надзвичайного стану (пункт 114.5.).
Отже, в одному випадку за наведеними положеннями пункту 114.2 статті 114 ПК України як шкода, яка підлягає виплаті платнику податків, визначаються грошові кошти у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату визнання рішень, дій чи бездіяльності незаконними. У такому разі доведенню підлягає лише протиправність рішень, дій чи бездіяльності особи, оцінка таких протиправних діянь має здійснюватися судом адміністративної юрисдикції, а шкода понад встановлений розмір відшкодуванню не підлягає.
Також вбачається, що така шкода може мати лише обмежений грошовий вираз, тобто розмір, і такий конкретний розмір не може збільшуватися.
У другому ж випадку (пункт 114.3. ПК України) термін ?шкода? підпадає під дію положень статей 1166, 1173 ЦК.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 зазначила, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою (пункт 6.11.).
Велика Палата Верховного Суду у цій постанові також зазначила, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (пункт 6.13.).
Розглядаючи доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості та недоведеності розміру стягнутої судовим рішенням шкоди, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником (пункт 6.14.).
Велика Палата Верховного Суду також вказала, що доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача (пункт 6.15.).
Отже, очевидним є той факт, що у другому випадку (пункт 114.3. ПК України) термін ?шкода? підпадає під дію наведених вище положень ЦК.
Із заведеного вбачається висновок, що у першому випадку, врегульованому положеннями пункту 114.2 статті 114 ПК України, визначений у ньому термін ?шкода? не підпадає під дію положень ЦК оскільки розмір такої ?шкоди? доведенню не підлягає, доведенню підлягає лише протиправність рішень, дій чи бездіяльності особи, а шкода понад встановлений розмір відшкодуванню не підлягає.
При цьому вбачається, що правовідносини із відшкодування на підставі пункту 114.2 статті 114 ПК України регулюються виключно положеннями ПК України і не регулюються положеннями ЦК, оскільки сам ПК України в повній мірі їх врегульовує, положення пункту 114.2 статті 114 ПК України не містять вказівки на відсилання до положень ЦК, а самі положення статей 1166, 1173, 1174 ЦК за вказаних обставин не можуть регулювати відшкодування, передбачене положеннями пункту 114.2 статті 114 ПК України у зв`язку із їх повним врегулюванням вказаними нормами ПК України.
Щодо юрисдикції суду
Вирішуючи питання щодо юрисдикції суду Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 у підрозділі ?(1.1 )Щодо юрисдикції суду? зазначила, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень - правових актів індивідуальної дії (частина перша, пункт 1 частини другої статті 17 КАС України у вказаній редакції) (пункт 17). Суб`єктом владних повноважень є, зокрема, орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у зазначеній редакції) (пункт 18).
Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду) (пункт 19).
Велика Палата Верховного Суду також вважала помилковим застосування статті 17 КАС України у зазначеній редакції та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формальних критеріїв - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин і предмета спору. Для правильного вирішення питання про юрисдикцію суду визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір (пункт 20).
Отже, у публічно-правовому спорі сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні: одна зі сторін - суб`єкт владних повноважень - виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Зазначені функції суб`єкт владних повноважень має виконувати саме у тих правовідносинах, у яких виник спір (пункт 22).
Як вбачається, у спірних правовідносинах у справі, що переглянута у касаційному порядку, спір виник саме у зв`язку із діями суб`єкта владних повноважень здійснивши оцінку яких суд і має вирішувати питання щодо відшкодування, як вбачається і те, що спірні правовідносини регулюються виключно ПК України, та відсутні правові підстави вважати, що між сторонами спору існують господарські (цивільні) відносини.
Отже, як виснувала Велика Палата Верховного Суду, за загальним правилом один спір треба вирішувати у межах одного судового процесу в одній судовій юрисдикції і не допускається вирішення одного спору у декількох судових справах у різних судових юрисдикціях.
У даній справі, у якій ухвалюється Окрема думка, позивач обґрунтовував позов, тим, що йому завдано шкоди шляхом несвоєчасного внесення відповідачем даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та порушення строків повернення сум бюджетного відшкодування, факт якого встановлено чинним рішенням від 02.09.2021 Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/9327/21.
Із цих же доводів виходили і суди попередніх інстанцій ухвалюючи свої рішення.
Отже, виходячи із доводів позивача, якими він обґрунтовував свій позов, та тих мотивів, якими керувалися суди попередніх інстанцій ухвалюючи свої рішення, як у даній справі, так у наведеній справі № 520/9327/21 спірні правовідносини є пов`язаними, від вирішення спору в одних (визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності контролюючого органу) залежить вирішення спору в інших - наявність чи відсутність правових підстав для відшкодування шкоди, розмір якої визначений ПК України.
У даній справі, що переглянута у касаційному порядку, у постанові, із якою не погоджуюся, зазначено, що підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає про те, що цей спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства (з урахуванням суб`єктного складу учасників спору), оскільки позивач заявив вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, котра не містить вимог щодо вирішення публічно-правового спору пославшись на пункт 18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 405/4179/18).
Однак, як вже зазначалося, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зазначила, що для розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формальних критеріїв - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин і предмета спору. Для правильного вирішення питання про юрисдикцію суду визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір (пункт 20).
Також вбачається, що правовідносини як і нормативно правове регулювання у справі № 405/4179/18 не є подібними тим, що у даній справі № 922/3180/25.
Як встановила Велика Палата Верховного Суду у справі № 405/4179/18 предметом позову у ній є відшкодування шкоди, завданої позивачеві протиправною бездіяльністю органу досудового розслідування та прокуратури, вчиненою під час здійснення публічно-владних управлінських функцій у кримінальних провадженнях (пункт 15), а спірні правовідносини у ній регулюються згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК (пункт 15).
У даній же справі, що переглянута у касаційному порядку, спірні правовідносини регулюються виключно зазначеними вище положеннями ПК України, а отже є податковими.
Щодо інших подібних спорів та визначення юрисдикції у них
У справі № 522/136/21 розглядався спір про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними діями та рішеннями в розмірі однієї мінімальної заробітної плати (позов заявлено до Головного управління ДПС в Одеській області) і постановою Одеського апеляційного суду від 08.07.2021 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.02.2021 було скасовано, провадження у справі за позовом особи до Головного управління ДПС в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, закрито, роз`яснено позивачу, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Ця постанова суду апеляційної інстанції скасована не була і є чинною.
Отже, Підприємство громадської організації ?Ремсервісплюс? Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю ?Слов`янська єдність? (позивач) у супереч поширеній судові практиці та у супереч наведеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду про те, що за загальним правилом один спір треба вирішувати у межах одного судового процесу в одній судовій юрисдикції і не допускається вирішення одного спору у декількох судових справах, зокрема у різних судових юрисдикціях, штучно розділило спір для його розгляду у різних судових юрисдикціях, чого не було враховано за наслідками розгляду касаційної скарги у даній справі № 922/3180/25, тому вважаю, що незаконно було скасовано постанову суду апеляційної інстанції також і із цих підстав.
При цьому зазначаю, що запропонований підхід у постанові, із якою я не погоджуюся, призводить до поширення судової практики щодо штучного розділення спору для його розгляду у різних судових юрисдикціях.
Отже, із наведеного у сукупності вбачається, що як у даній справі, так у наведеній справі № 520/9327/21 спірні правовідносини є податковими, регулюються виключно ПК України і не можуть регулюватися положеннями ЦК, та мали вирішуватися у межах одного судового процесу в одній судовій юрисдикції і не допускалося вирішення одного спору у декількох судових справах у різних судових юрисдикціях.
Враховуючи викладене, керуючись положеннями статті 309 Господарського процесуального кодексу України, вважаю, що у даній справі не було правових підстав скасовувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.02.2026.
Суддя Г. М. Мачульський