ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року Справа № 910/8592/25

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Коваль С.М.,

за участі секретаря судового засідання Табачної О.С.,

з участю представників сторін:

від позивача:

від відповідача:

розглянувши у судовому засіданні справу № 910/8592/25

За позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київрада (Київської Міської Державної адміністрації) Київтеплоенерго,

04071, вул. Оболонська, 25, м. Київ;

до Товариства з обмеженою відповідальністю Авест Буд,

54020, вул. Єщенка Євгена, буд. 17, м. Миколаїв;

про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину.,

В С Т А Н О В И В:

Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) Київтеплоенерго (далі КПВО Київради Київтеплоенерго) пред`явлено до Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) Авест Буд позов, про визнання недійсним договор про надання послуг від 28.09.2023 № 2907/АТ-23 (далі-договір), укладеного між сторонами, і застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України, а саме - стягнути з ТОВ Авест Буд" на користь КП Київтеплоенерго 1445777 грн. 06 коп., одержаних від останнього на виконання договору, а одержані за рішенням суду грошові кошти стягнути з КП Київтеплоенерго в дохід держави.

Ухвалою суду від 21.07.2025 матеріали позову Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) Київтеплоенерго до Товариства з обмеженою відповідальністю Авест Буд про визнання договору недійним, застосування наслідків недійсності правочину передано за підсудністю до Господарського суду Миколаївської області.

За результатом автоматизованого розподілу даної справи з указаних вище підстав, її розподілено до розгляду судді Ковалю С.М.

Ухвалою суду від 15.08.2025 відкрито провадження в даній справі і визначено розглядати її за правилами загального позовного провадження, з проведенням розгляду справи № 910/8592/25 поза межами встановленого ГПК України строку у розумний строк, тривалість якого визначається з урахуванням існування в Україні воєнного стану. Також цією ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов, оформленого згідно вимог ст. 165 ГПК України ? п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов; ухвала про відкриття провадження у справі від 15.08.2025, направлене на адресу відповідача, отримано 18.08.2025, що підтверджується довідкою про доставку документа в кабінет електронного суду.

Ураховуючи викладене, та що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами, у відповідності до ч. 13 ст. 8, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Комунального підприємства виконавчого органу Київрада (Київської Міської Державної адміністрації) Київтеплоенерго проведено процедуру публічної закупівлі прокату вантажних транспортних засобів із водієм для перевезення товарів (ідентифікатор торгів на вебпорталі Prozorro UA-2023-08-30-004874-a, адреса веб-сторінки Торгів: https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2023-08-30-004874-a ).

Переможцем вказаної процедури визначено ТОВ Авест Буд.

Згідно укладеного між КПВО Київради Київтеплоенерго і ТОВ Авест Буд договору про надання послуг від 28.09.2023 № 2907/АТ-23, ТОВ Авест Буд зобов`язався надати послуги згідно з ДК 021:2015: 60180000-3 прокат вантажних транспортних засобів із водієм для перевезення товарів (перевезення шлаку і золи (золотошлакової суміші) Завод Енергія), а КПВО Київради Київтеплоенерго прийняти і оплатити якісні надані послуги відповідно умов договору.

На виконання умов цього договору ТОВ Авест Буд надано, а КПВО Київради Київтеплоенерго оплачено такі послуги в загальній сумі 1445777 грн. 06 коп., що підтверджується платіжними інструкціями від 04.12.2023 № 13178, від 07.12.2023 №13415, від 26.12.2023 № 14257, від 09.01.2024 № 14720, від 23.01.2024 № 15526, від 08.02.2024 № 16155.

Водночас, рішенням Антимонопольного комітету України від 22.08.2024 №289-р (надалі - рішення № 289-р) ТОВ Авест Буд та ТОВ АВТОДОРБУДПОСТАЧ визнано винними у вчиненні порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 ст. 50 та пунктом 4 частини другої ст.6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів шляхом погодження своєї поведінки під час підготовки конкурсних пропозицій та участі у відкритих торгах з використанням електронної системи закупівель "Prozorro", проведених Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) Київтеплоенерго на закупівлю: Перевезення шлаку і золи (золотошлакової суміші) Завод Енергія), - ідентифікатор торгів на вебпорталі Prozorro UA-2023-08-30-004874-a.

Антимонопольний комітет України дійшов висновку, що доказами, зібраними у справі № 145-26.13/72-24, доводиться, а дослідженням усієї сукупності фактів не спростовуються висновки Комітету про те, що ТОВ Авест Буд та ТОВ АВТОДОРБУДПОСТАЧ вчинили порушення, передбачені пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

Також за висновками Антимонопольного комітету України, ТОВ Авест Буд та ТОВ АВТОДОРБУДПОСТАЧ до участі в торгах, узгодивши свої дії під час підготовки та участі у торгах замінили ризик, що породжує конкуренція, на координацію своєї поведінки. Така координація поведінки призвела до усунення між ними конкуренції під час проведення торгів.

Вказане рішення Антимонопольного комітету України від 22.08.2024 №289-р у справі № 145-26.13/72-24 оскаржувалося ТОВ Авест Буд до Господарського суду міста Києва.

Проте, рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі №910/13020/24 в позові ТОВ Авест Буд відмовлено повністю.

Отже, рішення Антимонопольного комітету України від 22.08.2024 №289-р у справі № 145-26.13/72-24 є чинним.

З огляду на викладене, ТОВ Авест Буд та ТОВ АВТОДОРБУДПОСТАЧ під час підготовки документації для участі у тендері (торгах), проведеному КПВО Київради Київтеплоенерго, діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі". Внаслідок узгодженості поведінки суб`єктів право на укладення договору за результатами торгів одним з учасників (ТОВ Авест Буд) одержано не на конкурентних засадах, чим спотворено результати торгів.

За таких обставин, позивач вважає, що договір про закупівлю товарів за державні кошти від 28.09.2023 № 2907/АТ-23, укладений між сторонами за результатами відкритих торгів, підлягають визнанню недійсними відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст.215, ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Крім того, позивач посилаючись на ч. 3 ст. 228 ЦК України, просить застосувати наслідки недійсності укладеного договору, що суперечить інтересам держави та суспільства, та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Авест Буд на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) Київтеплоенерго 1445777 грн. 06 коп., а з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) Київтеплоенерго одержані ним за рішенням суду 1445777 грн. 06 коп. стягнути в дохід держави.

Як вбачається з позовної заяви, вимоги позивача про визнання недійсним договору, як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також про застосування наслідків недійсності цього договору, ґрунтуються на приписах ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України.

Згідно з цією нормою, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Аналогічна за змістом норма містилася у ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України (яка була чинною у період існування спірних відносин).

Щодо правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених ч. 3 ст.228 ЦК України, суд зазначає наступне.

Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010, ст. 228 була доповнена ч. 3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).

Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч. 3 ст. 228 ЦК України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).

За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.

Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.

Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.

У ч. 3 ст. 228 ЦК України передбачаються зовсім інші правові наслідки:

- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;

- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;

- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;

- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;

- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.

Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.

Вирішуючи питання щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, суд має враховувати, що санкції, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК України, ч. 1 ст. 208 ГК України, є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.

Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України, є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Ключовими прецедентами є рішення ЄСПЛ у справах:

-"Isaia and Others v. Italy" (від 25.09.2025, заяви № 36551/22, № 36926/22 та №37907/22);

-"Garofalo and Others v. Italy" (від 21.01.2025, заява № 47269/18 та три інші);

-"Imeri v. Croatia" (від 24.06.2021, заява № 77668/14);

-"Kurban v. Turkey" (від 24.11.2020, заява № 75414/10);

-"Balsamo v. San Marino" (від 08.10.2019, заяви № 20319/17, 21414/17);

-"Gogitidze and Others v. Georgia" (від 12.05.2015, заява № 36862/05);

-"Varvara v. Italy" (від 29.10.2013, заява № 17475/09);

-"Arcuri and Others v. Italy" (від 05.07.2001, заява № 52024/99);

-"Air Canada v. the United Kingdom" (від 05.05.1995, заява № 18465/91);

-"AGOSI v. United Kingdom" (від 24.10.1986, заява № 9118/80).

Враховуючи висновки ЄСПЛ, зроблені у зазначених вище справах щодо конфіскації без вироку суду, господарський суд повинен дотримуватись принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.

Здійснивши правовий аналіз ч. 3 ст. 228 ЦК України, можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Отже, для застосування приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання виробів медичного призначення комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, а стверджує про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.

Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Прокурор не довів, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

У справі "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява № 75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС, яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п. 100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п. 101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).

Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).

ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.

З огляду на викладене, суд вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч. 3 ст. 228 ЦК України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема, законодавства про захист конкуренції.

Об`єднана Палата Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 по справі №922/3456/23 звернула увагу на невідповідність норми ч. 3 ст. 228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст. 228 ЦК, які встановлюють, що нікчемним є правочин, який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч. 3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.

У постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 911/934/23 колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).

Ураховуючи викладене, суд визнає, що при визначенні підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).

Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема, законодавства про захист конкуренції.

Також ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовісної сторони правочину, Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради "Обласна клінічна лікарня").

На перший погляд, приписи ч. 3 ст. 228 ЦК України свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника.

Втім, суд вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч. 3 ст. 228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.

По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.

По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").

У справі, що розглядається, позивач вочевидь для дотримання принципу пропорційності просить стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (з Товариства з обмеженою відповідальністю Авест Буд на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) Київтеплоенерго. Це означає не лише застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України всупереч її прямим приписам, але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.

Більше того, позивач стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Ураховуючи, що закупівлю товарів проводило комунальне підприємство за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є територіальна громада м. Києва. Між тим, позивач у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не бюджету Київської області (тобто територіальної громади, яка, на думку позивача, постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для комунального підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади м. Києва.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України до спірних відносин призвело б до порушення визначеного у рішеннях ЄСПЛ принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (ст.1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо відповідача, так і щодо добросовісної сторони правочину.

Відтак, підстави для задоволення позовних вимог прокурора про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Авест Буд на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) Київтеплоенерго 1445777 грн. 06 коп., а з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) Київтеплоенерго одержаних ним за рішенням суду 1445777 грн. 06 коп. в дохід держави - відсутні.

У відповідності до ст.129 ГПК України, судові витрати у справі, зокрема, витрати з оплати позовної заяви судовим збором, відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238 ГПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Оформлене відповідно до статті 238 цього Кодексу, рішення підписано 28.04.2026.

Суддя С.М. Коваль.