РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.04.2026Справа № 910/825/26

Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Університету митної справи та фінансів (49000, м. Дніпро, вул. Володимира Вернадського, буд. 2/4, ідентифікаційний код 39568620)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНСУЛЬТПАН" (03146, Україна, місто Київ, вулиця Гната Юри, будинок 20; ідентифікаційний код 45067285)

про стягнення 85 604,75 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Університет митної справи та фінансів звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНСУЛЬТПАН" про стягнення заборгованості за договором поставки № 159 від 29.11.2024 у розмірі 85 604,75 грн, з яких: 64 500,00 грн основного боргу та 21 104,75 грн пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2026 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

15.04.2026 через підсистему «Електронний суд» позивачем подано клопотання про долучення доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.11.2024 між Університетом митної справи та фінансів (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерференц Систем" (постачальник, найменування якого було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "КОНСУЛЬТПАН") було укладено договір поставки №159 (далі - договір), відповідно до умов п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити покупцю бензин А-95 (талони), дизельне паливо (талони) (ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти) для генератора згідно специфікації (Додаток №1) до цього Договору, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату.

Згідно з п. 1.2. договору асортимент, одиниця виміру, загальна кількість, ціна товару, що підлягає поставці за цим договором зазначено в специфікації (додаток №1), що є невід`ємною частиною цього договору.

Товар відпускається будь-якій особі, що пред`являє талон на його одержання. Строк поставки товару до 31.12.2024 року (п. 2.1., п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 2.3. договору постачальник разом з видатковою та податковою накладними на товар передає покупцю талони постачальника, на яких відображено найменування, асортимент та кількість товару. Талони є власністю постачальника.

Покупець на автозаправних станціях постачальника обмінює талони постачальника на товар у асортименті та кількості, що зазначені у талоні (п. 2.4. договору).

Згідно з п. 3.1. договору загальна вартість цього договору становить 79 500,00 грн.

Згідно з п. 8.2. договору він вступає в дію з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2024 року.

У специфікації (додаток №1) до договору сторони погодили, що товаром є дизельне паливо (талони) кількістю 1000 літрів, вартістю 43 750,00 грн (без ПДВ), бензин А-95 (талони) кількістю 500 літрів, вартістю 22 500,00 грн (без ПДВ), що разом становить 79 500,00 грн (з урахуванням ПДВ).

У зв`язку з тим, що строк дії поставлених відповідачем талонів на відпуск палива не відповідав договірним зобов`язанням відповідача, у березні 2025 року позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою. Предметом позову було зобов`язання відповідача здійснити рівноцінний за обсягом палива обмін поставлених талонів на такі, строк дії яких відповідав би договірним зобов`язанням і становив би по 31 грудня 2025 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 у справі № 910/3122/25 позовні вимоги позивача було задоволено повністю. Відповідача було зобов`язано здійснити рівноцінний за обсягом палива обмін визначених талонів на відпуск палива, поставлених позивачеві за договором поставки, на такі, строк дії яких становитиме по 31 грудня 2025 року.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі №910/3122/25 апеляційну скаргу відповідача було залишено без задоволення, а рішення суду від 26.05.2025 - без змін.

Так, позивач у позовній заяві зазначає, що після одержання судового наказу звернувся до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду від 26.05.2025. 20 листопада 2025 року державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження № 79534040 (надалі за текстом - виконавче провадження).

Водночас, позивач зазначає, що відповідач так і не виконав покладений на нього судом обов`язок. Фактичного виконання рішення суду від 26.05.2025 у межах виконавчого провадження №7953040 також не відбулося, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 14.04.2026, долученого позивачем до матеріалів справи в ході розгляду справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що 31 грудня 2025 року сплив строк дії талонів на паливо, які мали бути поставлені відповідачем на виконання рішення суду від 26.05.2025, у зв`язку із цим зазначене судове рішення фактично вичерпало свою дію, а порушені відповідачем майнові права позивача так і залишилися невідновленими.

З огляду на викладені вище обставини, Університет митної справи та фінансів звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНСУЛЬТПАН" про стягнення заборгованості за договором поставки № 159 від 29.11.2024 у розмірі 85 604,75 грн, з яких: 64 500,00 грн основного боргу та 21 104,75 грн пені.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

При цьому, за приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що позивач звертався до Господарського суду міста Києва із позовною заявою. Предметом позову було зобов`язання відповідача здійснити рівноцінний за обсягом палива обмін поставлених талонів на такі, строк дії яких відповідав би договірним зобов`язанням і становив би по 31 грудня 2025 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 у справі № 910/3122/25 позовні вимоги позивача було задоволено повністю. Відповідача було зобов`язано здійснити рівноцінний за обсягом палива обмін визначених талонів на відпуск палива, поставлених позивачеві за договором поставки, на такі, строк дії яких становитиме по 31 грудня 2025 року.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі №910/3122/25 апеляційну скаргу відповідача було залишено без задоволення, а рішення суду від 26.05.2025 - без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Також згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до норм статей 598 - 609 Цивільного кодексу України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. В той же час, приписи статті 625 Цивільного кодексу України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, суми інфляційних та процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення (постанова) у справі № 910/3122/25 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 у справі №910/3122/25, яке набрало законної сили, вже встановлено факт наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНСУЛЬТПАН" підстав для зобов`язання здійснити рівноцінний за обсягом палива обмін на такі, строк дії яких становитиме по 31 грудня 2025 року, талонів на відпуск палива, поставлених Університету митної справи та фінансів за Договором поставки від 29.11.2024 №159

Водночас, вимоги про стягнення заборгованості з попередньої оплати у сумі 64 500,00 грн в межах справи №910/3122/25 не були заявлені.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його у встановлений строк.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 року по справі № 5011-42/13539-2012|3-30гс13.

Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов`язання.

Тобто, виходячи з аналізу положень статті 693 Цивільного кодексу України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року по справі №918/631/19.

В даному випадку, оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 у справі № 910/3122/25 позовні вимоги позивача було задоволено повністю, а позивач в свою чергу не звертався до відповідача з вимогами про повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки, у відповідача не виникло грошового зобов`язання із повернення суми попередньої оплати.

Суд звертає увагу, що грошове зобов`язання із повернення суми попередньої оплати відповідно до положень частини першої статті 530 ЦК України фактично виникає у відповідача у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами у Договорі строку поставки, який виходячи із суті зобов`язання сторін є тим строком, після настання якого постачальник (продавець) усвідомлює протиправний характер неповернення грошових коштів.

Таким чином, у відповідача (постачальника, продавця) не виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, частини першої статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

При цьому, за приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд наголошує, що наказ Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі №910/3122/25, незважаючи на те, що рішення суду від 26.05.2025 на даний час не виконано, може бути пред`явлений до примусового виконання в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження", протягом 3 (трьох) років з наступного дня після набрання судовим рішенням законної сили.

Станом на час розгляду даної справи строк для повторного пред`явлення зазначеного наказу не вийшов.

У даному випадку суд розцінює дії позивача як спробу подвійного виконання одного й того ж предмета спору різними способами.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що одночасне застосування кількох заходів, які по суті є покаранням за одне порушення, є порушенням цього принципу.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити про те, що якщо судове рішення не може бути виконане в початковий спосіб (наприклад, неможливо повернути конкретну річ), стягувач має право звернутися до суду із заявою про зміну способу або порядку виконання рішення ст. 331 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд, оцінивши наявні у справі докази кожен окремо, так і в сукупності, дійшов висновку, що з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України станом на момент розгляду даної справи у відповідача відсутній обов`язок з повернення перерахованих позивачем грошових коштів у розмірі 64 500,00 грн, тобто, відсутнє грошове зобов`язання перед позивачем, у зв`язку з наявністю зобов`язання із здійснення рівноцінного за обсягом палива обміну визначених талонів на відпуск палива за рішенням Господарського суду міста Києва від 26.05.2025.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги Університету митної справи та фінансів в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСУЛЬТПАН» заборгованості у розмірі 64 500,00 грн.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСУЛЬТПАН» пені у розмірі 21 104,75 грн, як похідної вимоги від основного зобов`язання, в задоволенні якого судом відмовлено.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Позивач - Університет митної справи та фінансів (49000, м. Дніпро, вул. Володимира Вернадського, буд. 2/4, ідентифікаційний код 39568620)

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "КОНСУЛЬТПАН" (03146, Україна, місто Київ, вулиця Гната Юри, будинок 20; ідентифікаційний код 45067285)

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 29.04.2026

Суддя І.О. Андреїшина