ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/499/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Студенець В.І.,

за участю: секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

позивача - Негара Р.В.,

відповідача - Оляш К.І.,

третьої особи - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 (головуючий - Ярош А.І., судді - Діброва Г.І., Принцевська Н.М.) та рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2024 (суддя Степанова Л.В.)

у справі №916/499/24

за позовом Національного університету "Одеська юридична академія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Південного офісу Держаудитслужби,

про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 1 710 594,40 грн,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Національний університет "Одеська юридична академія" (далі за текстом також - НУ "ОЮА", Університет) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" (далі за текстом також - ТОВ "ООЕК"), в якому просив суд:

- визнати недійсними додаткові угоди від 20.09.2021 №1, від 21.09.2021 №2, від 22.09.2021 №3, від 23.09.2021 №4, від 24.09.2021 №5, від 24.11.2021 №6, від 25.11.2021 №7 до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 16.09.2021 №242, укладеного між ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" та Національним університетом "Одеська юридична академія";

- стягнути з ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на користь Національного університету "Одеська юридична академія" грошові кошти у розмірі 1 710 594,40 грн.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що:

(1) під час ініціювання укладання та безпосереднього укладання оспорюваних додаткових угод відповідач порушив положення пункту 13.2 договору та пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (далі за текстом також - Закон про закупівлі) в частині: порядку ініціювання внесення змін до договору; підтвердження коливання ціни на товар на ринку; обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку;

(2) коливання цін має відбуватися після укладання договору (16.09.2021) та, у подальшому, з моменту останньої зміни ціни за одиницю товару, а не з моменту оголошення процедури закупівлі (02.07.2021), як врахував відповідач. Таке коливання цін має підтверджуватися належними та допустимими документами, визначеними вказаними пунктами договору та Закону про закупівлі, тоді як відповідач у підтвердження факту коливання ціни на ринку посилався лише на інформацію, наведену на веб-сайті ДП Оператор ринку, що є недостатнім обґрунтуванням внесення змін до договору.

(3) відповідач має обґрунтувати та підтвердити належним чином не тільки факт коливання ціни на ринку, а й факт неможливості виконання умов укладеного договору за такого коливання ціни на ринку, проте останній не лише не підтверджує факт неможливості виконання умов укладеного договору за такого коливання ціни на ринку, а навіть не зазначає про це. Не підтвердивши належними та допустимими доказами факт коливання ціни на ринку після укладання договору, відповідач ввів в оману позивача внаслідок чого було укладено оспорювані додаткові угоди.

(4) сумарно оспорюваними додатковими угодами було збільшено ціну за одиницю товару на 94,8%, що суперечить положенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про закупівлі;

(5) внаслідок укладання оспорюваних додаткових угод відповідач виставляв позивачу рахунки за спожиту електричну енергію у більшому розмірі, ніж передбачено первісними умовами договору, а тому надмірно сплачені відповідачем грошові кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

3. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач зазначає, що:

(1) позивач не довів факт порушення, невизнання або оспорювання його прав, тоді як саме наявність/відсутність факту порушення прав позивача є визначальним для вирішення питання чи потребує таке право взагалі захисту в судовому порядку та чи правильно позивач обрав спосіб захисту такого права. У позові відсутнє будь-яке обґрунтування відносно того, які саме його права були порушені (невизнані або оспорювані) та в чому саме полягає їх порушення, як не доведено й факт того, що порушення відбулось саме з вини відповідача. Позивач обмежився лише викладенням обставин справи щодо укладення договору та внесення до нього змін, а також посиланням на норми матеріального права;

(2) матеріали справи свідчать про недобросовісність поведінки позивача та порушення ним заборони суперечливої поведінки. Позивач самостійно підписав оспорювані додаткові угоди (без заперечень), про що свідчить також формулювання, наведене у кожній із укладених додаткових угод "сторони домовились змінити ціну", сплатив за ними поставлений товар без зауважень, про що свідчать підписані акти прийняття-передавання товарної продукції, однак у подальшому зі спливом певного проміжку часу (через три роки), зайняв протилежну позицію та став заперечувати дійсність додаткових угод, подавши позов, що є предметом розгляду у цій справі;

(3) укладення оспорюваних додаткових угод здійснювалось відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про закупівлі та було обумовлене коливанням цін на ринку електроенергії, так як за вказаною нормою підвищення цін на електроенергію може здійснюватися пропорційно збільшенню ціни на ринку так часто, як це потрібно, але не більше ніж до 10% щоразу. Сукупність таких змін (додаткових угод) може перевищувати 10% від ціни за одиницю товару, визначену сторонами на момент укладення договору про закупівлю або останньої додаткової угоди;

(4) умовами комерційної пропозиції та договором встановлено два альтернативних варіанта її зміни: за згодою сторін або у порядку, визначеному законодавством, зокрема за ініціативою постачальника з попередженням за 20 днів (пункт 13.4 договору);

(5) коливання ціни хоча й відбулось до укладення договору але у період після подання тендерної документації, період до моменту укладання договору а також частину періоду дії договору, проте зміни до договору відбулись після його укладення на передбачених законодавством і умовами договору підставах. Обов`язок підтвердження зміни ціни при укладанні додаткової угоди на її збільшення на 10% саме з дати підписання договору чинним законодавством, в тому числі положеннями частини п`ятої статті 41 Закону про закупівлі, не передбачено;

(6) відповідно до підпункту 2 пункту 13.2 договору наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується довідками відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку, або інформацією з веб-сайту ДП "Оператор ринку" (згідно з частинами шостою, дев`ятою статті 67 Закону України "Про ринок електричної енергії" з урахуванням листа Мінекономрозвитку України від 14.08.2019 №3304- 04/33869-06 "Щодо зміни ціни у договорах постачання електричної енергії").

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

4. 02.07.2021 НУ "ОЮА" в електронній системі закупівель було оприлюднено оголошення про проведення відкритих торгів (UА-2021-07-02-0045 86-b) щодо закупівлі товару - електрична енергія за кодом ДК 021:2015:09310000-5: Електрична енергія.

5. В оголошенні про проведення відкритих торгів передбачено таке:

кількість та обсяг товару: 1 664 530,00 кВт/год;

місце виконання робіт чи надання послуг: Південний РЕМ: м. Одеса, вул. Академічна, 2; вул. Академічна, 7; вул. Академічна, 9; вул. Академічна, 5; пров. Тополиний, 8А; набережна 8 ст. В. Фонтану, бетонний майданчик, траверс №4; Центральний РЕМ: м. Одеса, вул. Рішельєвська, 28; вул. Мечникова, 76А; вул. Старопортофранківська, 93; вул. Мельницька, 24А; Білгород- Дністровський РЕМ: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт. Затока, вул. Лазурна, 77 А, вул. Лазурна, 72;

очікувана вартість предмета закупівлі: 4 280 000,00грн з ПДВ;

строк поставки товарів, виконання робіт, надання послуг: до 31.12.2021.

6. Відповідно до положень чинного законодавства переможцем відкритих торгів (UА-2021-07-02-0045 86-b) було оголошено ТОВ "ООЕК".

7. 16.09.2021 НУ "ОЮА" (споживач) та ТОВ "ООЕК" (постачальник) уклали договір про закупівлю електричної енергії у постачальника №242 (далі за текстом - договір), за умовами якого постачальник продає електричну енергію, за кодом СРУ за ДК 021:2015-09310000-5 - Електрична енергія, споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Кількість електричної енергії до 31.12.2021 визначено в обсязі 1 664 530 кВт*год відповідно до додатка 3 до договору "Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії споживачу (чем)" (пункт 2.1 договору).

8. Відповідно до пунктів 5.1, 5.2, 5.4, 5.7 договору ціна цього договору на вересень-грудень 2021 становить 3 307 660 грн, у тому числі ПДВ - 551 276,67 грн. Споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору. Ціна (тариф) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника. Для одного об`єкта споживання (площадки вимірювання) застосовується одна ціна електричної енергії. Ціна електричної енергії має зазначатися постачальником у рахунках про оплату електричної енергії за цим договором, у тому числі у разі її зміни. Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць. Розрахунки споживача за цим договором здійснюються на рахунок. При цьому, споживач не обмежується у праві здійснювати оплату за цим договором через банківську платіжну систему, он-лайн переказ, поштовий переказ, внесення готівки через касу постачальника та в інший не заборонений законодавством спосіб. Оплата вартості електричної енергії за цим договором здійснюється споживачем виключно шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника. Оплата вважається здійсненою після того, як на рахунок постачальника надійшла вся сума коштів, що підлягає сплаті за куповану електричну енергію відповідно до умов цього договору. Рахунок постачальника зазначається у платіжних документах постачальника, у тому числі у разі його зміни. Оплата рахунка Постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання його споживачем.

9. Пункти 13.1, 13.4, 3.11 договору передбачають, що договір укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції, яку обрав споживач, та набирає чинності з моменту погодження (акцептування) споживачем заяви приєднання, яка є додатком 1 до цього договору та сплаченого рахунку (квитанції) постачальника. Якщо договір укладається в письмовій формі - то він набирає чинності моменту підписання договору сторонами та діє до 31.12.2021. Згідно з вимогами Закону України "Про публічні закупівлі", умови договору не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю.

Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії. Наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується довідкою(ми) (листом(ми) (завіреними копіями цих довідки(ок) або листа(ів) відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку, або інформацією з вебсайту ДП Оператор ринку (згідно з ч. б, 9 ст. 67 Закону України "Про ринок електричної енергії, з урахуванням листа Мінекономрозвитку України від 14.08.2019 №3304-04/33869-06 Щодо зміни ціни у договорах постачання електричної енергії для документального підтвердження факту коливання ціни електричної енергії на ринку.

Зміна ціни за одиницю товару застосовується з початку розрахункового періоду, в якому відбулися такі зміни, покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку; зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування; зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни.

Сторони можуть внести відповідні зміни у разі зміни регульованих цін (тарифів), при цьому, підтвердженням можливості внесення таких змін будуть чинні (введені в дію) нормативно- правові акти відповідного уповноваженого органу або Держави щодо встановлення регульованих цін; зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини 6 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". Дія договору може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

Постачальник має повідомити про зміну будь-яких умов договору споживача не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право споживача розірвати договір. Постачальник зобов`язаний повідомити споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації постачальнику, якщо споживач не приймає нові умови. Невід`ємною частиною договору є додатки: №1 "Заява - приєднання до договору закупівлі електричної енергії у постачальника"; №2 "Комерційна пропозиція"; №3 "Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії споживачу(чем)"; №4 "Порядок розрахунків".

10. Відповідно до пункту 1 Комерційної пропозиції ПВЦ-Індивідуальної комерційної пропозиції, що є додатком №2 до договору, ціна на електричну енергію на дату проведення аукціону складає - 1,655952932грн за 1 кВг*год без ПДВ.

11. У подальшому до договору було укладено декілька додаткових угод, а саме:

20.09.2021 - додаткову угоду №1 до договору, якою: збільшено ціну за електричну енергію за 1 кВт*год. з 1,9874351грн., в т.ч. ПДВ, до 2,18585787грн в т.ч. ПДВ; зменшено обсяги електричної енергії з 1 664 530кВт*год до 1 513 209кВт*год.

21.09.2021 - додаткову угоду №2 до договору, якою: збільшено ціну за електричну енергію за 1 кВт*год. з 2,18585787грн, в т.ч. ПДВ, до 2,404443657грн в т.ч. ПДВ; зменшено обсяги електричної енергії з 1 513 209кВт*год. до 1 375 645кВт*год.

22.09.2021 - додаткову угоду №3 до договору, якою: збільшено ціну за електричну енергію за 1 кВт*год. з 2,404443657грн, в т.ч. ПДВ, до 2,644888022грн в т.ч. ПДВ; зменшено обсяги електричної енергії з 1 375 645 кВт*год. до 1 250 586 кВт*год.

23.09.2021 - додаткову угоду №4 до договору, якою: збільшено ціну за електричну енергію за 1 кВт*год. з 2,644888022грн, в т.ч. ПДВ, до 2,909376825грн в т.ч. ПДВ; зменшено обсяги електричної енергії з 1 250 586 кВт*год. до 1 136 896 кВт*год.

24.09.2021 - додаткову угоду №5 до договору, якою: збільшено ціну за електричну енергію за 1 кВт*год. з 2,9093 76825грн, в т.ч. ПДВ, до 3,200314507грн в т.ч. ПДВ; зменшено обсяги електричної енергії з 1 136 896 кВт*год. до 1 033 542 кВт*год.

12. 18.11.2021 відповідач звернувся до позивача із листом вих. №13/03-5930, в якому зазначалось таке: Так, в порівнянні середньозважених цін на ринку на добу наперед у торговій зоні ОЕС (об`єднаної енергетичної системи) України за першу декаду жовтня 2021 (з 01.10.2021 до 10.10.2021) та перше декаду листопада 2021 (з 01.11.2021 по 10.11.2021) відсоток коливання (зміни) ціни склав + 31,42%. В свою чергу, ціна на ринку на добу наперед є складовою ціни на електричну енергію згідно умов договору, а саме комерційної пропозиції. Відповідач звертає увагу, що у випадку незгоди із пропозицією щодо внесення зазначених змін до договору, споживач має право припинити дію договору з електропостачальником у порядку, встановленому договором, без оплати передбачених договором штрафних санкцій за його дострокове припинення. У додатку до цього листа надавалась додаткова угода №6 до договору про закупівлю електричної енергії у двох примірниках.

13. 24.11.2021 сторони уклали додаткову угоду №6 до договору, якою: збільшено ціну за електричну енергію за 1 кВт*год. з 3,200314507грн, в т.ч. ПДВ, до 3,2328грн в т.ч. ПДВ; зменшено обсяги електричної енергії з 1 033 542 кВт*год. до 1 004 817 кВт*год.

14. 18.11.2021 відповідач звернувся до позивача із листом вих.№13/03-5931, в якому зазначалось: Так, в порівнянні середньозважених цін на ринку на добу наперед у торговій зоні ОЕС (об`єднаної енергетичної системи) України за жовтень 2021 (з 01.10.2021 до 31.10.2021) та перше декаду листопада 2021 (з 01.11.2021 по 10.11.2021) відсоток коливання (зміни) ціни склав +20,82%. В свою чергу, ціна на ринку на добу наперед є складовою ціни на електричну енергію згідно умов договору, а саме комерційної пропозиції. При цьому, відповідач звертає увагу, що у випадку незгоди із пропозицією щодо внесення зазначених змін до договору, Споживач має право припинити дію договору з електропостачальником у порядку, встановленому договором, без оплати передбачених договором штрафних санкцій за його дострокове припинення. У додатку до цього листа надавалась додаткова угода №7 до договору про закупівлю електричної енергії у двох примірниках.

15. 25.11.2021 сторони уклали додаткову угоду №7 до договору, якою: збільшено ціну за електричну енергію за 1 кВт*год. з 3,2328грн, в т.ч. ПДВ, до 3,2972грн в т.ч. ПДВ; зменшено обсяги електричної енергії з 1 033 542 кВт*год. до 974 850 кВт*год.

16. 29.12.2021 сторони уклали додаткову угоду №8 до договору, якою:

продовжено дію договору на строк достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, а саме, до 31.03.2022 в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі;

викладено пункт 2.3 розділу 2 договору "Предмет договору" в наступній редакції: 2.3. Строк постачання електричної енергії: з дати укладання договору до 31.03.2022 року;

викладено пункт 13.1 розділу 13 договору "Строк дії договору та інші умови" у наступній редакції: 13.1. Цей Договір укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції, яку обрав споживач, та набирає чинності з моменту погодження (акцептування) споживачем заяви-приєднання, яка є додатком 1 до цього договору та сплаченого рахунку (квитанції) постачальника. Якщо договір укладається в письмовій формі - то він набирає чинності з моменту підписання договору сторонами та діє до 31.03.2022 (включно), а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх обов`язків за цим договором;

замінити термін дії комерційної пропозиції з дати укладання договору по 31.12.2021 на з дати укладання договору до 31.03.2022;

викладено абзац перший пункту 12 додатка 2 "Комерційна пропозиція ПВЦ- Індивідуальна комерційна пропозиція договору" у наступній редакції: 12. Термін дії договору про закупівлю електричної енергії у постачальника: договір набирає чинності з дати підписання клієнтом заяви-приєднання до договору і укладається на строк до 31.03.2022, а в частині розрахунків (в т.ч. повної оплати заборгованості, включаючи нарахування пені, штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань) договір діє до повного їх виконання..

17. 08.02.2022 сторони уклали додаткову угоду №9 до договору, якою: збільшено ціну за електричну енергію за 1 кВт*год. з 3,2972грн, в т.ч. ПДВ, до 3,933728грн в т.ч. ПДВ; зменшено обсяги електричної енергії з 1 033 542 кВт*год. до 974 850 кВт*год.

18. 09.02.2022 сторони уклали додаткову угоду №10 до договору, якою:

збільшено ціну договору на 660 000 грн з урахуванням ПДВ, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі;

викладено у новій редакції абзац 2 пункту 2.1 договору "Кількість електричної енергії за договором" визначено в обсязі 1 142 629 кВт*год, у тому числі на 2022 рік в обсязі 167 779 кВт*год, відповідно до додатка 3 до договору "Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії споживачу (чем)";

викладено у новій редакції пункт 5.1 договору: 5.1. Ціна цього договору становить 3 967 660 грн (три мільйони дев`ятсот шістдесят сім тисяч шістсот шістдесят грн 00 коп.), у тому числі ПДВ 661 276,67грн (шістсот шістдесят одна тисяча двісті сімдесят шість грн 67 коп.). Споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обрано: споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору.

19. 18.02.2022 сторони уклали додаткову угоду №11 до договору, якою визнано недійсною додаткову угоду №10 до договору. Зміна ціни договору не відбувалась.

20. Як вказує позивач, зміна ціни договору відбувалась за результатом укладання додаткових угод від 20.09.2021 №1, від 21.09.2021 №2, від 22.09.2021 №3, від 23.09.2021 №4, від 24.09.2021 №5, від 24.11.2021 №6, від 25.11.2021 №7 та від 08.02.2022 №9, якими було збільшено ціну за 1 кВт*год електричної енергії з 1,987143518 грн з ПДВ до 3,2972 з ПДВ (або на 94,8%).

21. Позивач вказує, що відповідно до умов договору, з урахуванням внесених змін зазначеними вище додатковими угодами, відповідач надавав позивачу акти прийняття-передавання товарної продукції та рахунки за спожиту електричну енергію, відповідно до яких позивач оплачував вартість спожитої електричної енергії.

22. Факт надання актів, виставлення рахунків та їх оплати підтверджується таким:

- за вересень 2021: акт від 11.10.2021 №05-40012 про прийняття 182 483 кВт*год. електричної енергії на суму 584 004,98 грн (рахунок від 30.09.2021 №05-40012/1 за спожито електричну енергію на суму 5 84 004,98 грн, платіжне доручення від 11.10.2021 №1956 на суму 584 004,98 грн); акт від 28.09.2021 №02-97032 про прийняття 27 322 кВт*год. електричної енергії на суму 87 439,03 грн (рахунок від 23.09.2021 №02-97032/1 за спожито електричну енергію на суму 87 439,03 грн, платіжне доручення від 28.09.2021 №1842 на суму 87 439,03 грн); акт від 28.09.2021 №01-2792 про прийняття електричної енергії на суму 84 071,18 грн (платіжне доручення від 28.09.2021 №1845 на суму 31 076,24 грн, платіжне доручення від 28.09.2021 №1846 на суму 52 994,94 грн); акт від 28.09.2021№01-2792 про прийняття 223 243 кВт*год. електричної енергії на суму 714 448,15 грн (платіжне доручення від 28.09.2021 №1843 на суму 698 650,10 грн, платіжне доручення від 28.09.2021 №1844 на суму 15 798,05 грн);

- за жовтень 2021: акт від 02.11.2021 №05-40012 про прийняття 25 961 кВт*год. електричної енергії на суму 83 083,40 грн (рахунок від 02.11.2021 №05-40012/1 за спожито електричну енергію на суму 83 083,40 грн (платіжне доручення від 05.11.2021 №2229 на суму 83 083,40 грн); акт від 28.10.2021 №01-2792 про прийняття 94 556 кВт*год. електричної енергії на суму 3 02 609,09 грн (рахунок від 23.10.2021 №01-2792/1 за спожито електричну енергію на суму 302 609,09грн, платіжне доручення від 28.10.2021 №2147 на суму 302 609,09грн); акт від 27.10.2021 №02-97032 про прийняття 17 851 кВт*год. електричної енергії на суму 57 128,84 грн (рахунок від 23.10.2021 №02-97032 /1 за спожито електричну енергію на суму 57 128,84 грн, платіжне доручення від 28.10.2021 №2146 на суму 57128,84грн); акт від 02.11.2021 №02-99162 про прийняття електричної енергії на суму 13 564,53грн (платіжне доручення від 05.11.2021 №2228 на суму 13 564,53 грн;

- за листопад 2021: акт від 06.12.2021 №05-40012 про прийняття 27 908 кВт*год. електричної енергії на суму 108 050,84грн (рахунок від 02.12.2021 №05-40012/1 за спожито електричну енергію на суму 108 050,84 грн, платіжне доручення від 07.12.2021 №2582 на суму 108 050,84грн; акт від 30.11.2021№01-2792 про прийняття 99 522 кВт*год. електричної енергії на суму 385 317,34 грн (рахунок від 17.11.2021 №01-2792/1 за спожито електричну енергію на суму 385 317,34 грн, платіжне доручення від 01.12.2021 №2540 на суму 385 317,34 грн); акт від 30.11.2021 №02-97032 про прийняття 15 437 кВт*год. електричної енергії на суму 59 767,13 грн (рахунок від 19.11.2021 №02-97032/1 за спожито електричну енергію на суму 59 767,13 грн, платіжне доручення від 01.12.2021 №2541 на суму 59 767,13 грн; акт від 06.12.2021 №02-99162 про прийняття 3 831 кВт*год. електричної енергії на суму 14 832,41 грн (рахунок від 02.12.2021 №02-99162/1 за спожито електричну енергію на суму 14 832,41 грн (платіжне доручення від 07.12.2021 №2581 на суму 14 832,41 грн);

- за грудень 2021: від 22.12.2021 акт №05-40012 про прийняття 31 221 кВт*год. електричної енергії на суму 120 877,72 грн (рахунок від 22.12.2021 №05-40012/1 за спожито електричну енергію на суму 120 877,72 грн, платіжне доручення від 23.12.2021 №2783 на суму 120 877,72 грн); акт від 22.12.2021 №01-2792 про прийняття 113 723 кВт*год. електричної енергії на суму 440 299,04 грн (рахунок від 21.12.2021 №01-2792/1 за спожито електричну енергію на суму 440 299,04 грн, платіжне доручення від 23.12.2021 №2784 на суму 440 299,04 грн); акт від 22.12.2021 №02-97032 про прийняття 45 220 кВт*год. електричної енергії на суму 175 077,29 грн (платіжне доручення від 23.12.2021 №2785 на суму 175 077,29грн); акт від 22.12.2021 №02-97032 про прийняття 19 911 кВт*год. електричної енергії на суму 77 089,03 грн (рахунок від 20.12.2021 №02-97032/1 за спожито електричну енергію на суму 77 089,03 грн, платіжне доручення від 23.12.2021 №2782 на суму 77 089,03грн);

- за січень 2022: акт від 23.02.2022 №05-40012 про прийняття електричної енергії на суму 108 771,56 грн (платіжне доручення від 23.02.2022 №266 на суму 108 771,56 грн; акт від 23.02.2022 №01-2792 про прийняття 135 786 кВт*год. електричної енергії на суму 534 145,74 грн (рахунок від 01.02.2022 №01-2792/1 за спожито електричну енергію на суму 534 145,74 грн, платіжне доручення від 23.02.2022 №265 на суму 534 145,74 грн).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

23. Господарський суд Одеської області рішенням від 28.11.2024 у справі №916/499/24, яке Південно-західний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 03.02.2026, позов задовольнив у повному обсязі. Визнав недійсними додаткові угоди від 20.09.2021 №1, від 21.09.2021 №2, від 22.09.2021 №3, від 23.09.2021 №4, від 24.09.2021 №5, від 24.11.2021 №6, від 25.11.2021 №7 до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 16.09.2021 №242, укладеного між ТОВ "ООЕК" та НУ "ОЮА". Стягнув з ТОВ "ООЕК" на користь НУ "ОЮА" 1 710 594,40 грн боргу, 46 854,93 грн судового збору.

24. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що:

(1) за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.04.2024 по справі №922/2321/22, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про закупівлі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, з огляду на що оспорювані додаткові угоди суперечать нормам Цивільного кодексу (далі - ЦК) та Закону про закупівлі, а тому підлягають визнанню недійсними;

(2) за договором про постачання електричної енергії споживачу відповідач поставив 1 664 530 кВт*год електричної енергії за ціною 1,987143518 грн з ПДВ, проте позивач за вказаний обсяг спожитої електричної енергії сплатив відповідачу 3,2972 грн з ПДВ, у зв`язку з чим грошові кошти в сумі 1 710 594,40 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути позивачу, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи

25. ТОВ "ООЕК" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 та рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2024 у справі №916/499/24 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

26. Підставою касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій у цій справі скаржник вважає наявність випадків, передбачених пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом також - ГПК), зазначаючи, що:

(1) суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених в постановах:

- від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 06.07.2022 у справі №910/1702/17, від 30.08.2022 у справі №920/758/21, від 20.12.2022 у справі №910/6310/21, від 08.03.2023 у справі №909/810/21, від 19.09.2023 у справі №910/19668/21, від 20.11.2019 у справі №752/900/15-ц, від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц, від 20.12.2022 у справі №910/6310/21, від 21.01.2025 у справі №916/4982/23, щодо застосування статей 3, 11, 13, 15, 16 ЦК;

- від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 28.09.2021 у справі №918/1045/20, від 11.08.2021 у справі №909/436/20, від 06.10.2021 у справі №925/1546/20, від 25.05.2021 у справі №461/9578/15-ц, від 16.02.2022 у справі №914/1954/20, від 25.01.2023 у справі №760/34680/19, від 29.03.2023 у справі №910/14105/21, від 06.04.2023 у справі №916/3417/21, щодо врахування принципу добросовісності;

- від 13.04.2024 у справі №910/9880/23, щодо застосування статті 1212 ЦК;

- від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, щодо застосування статті 216 ЦК;

(2) відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України, статей 3, 11, 13, 15, 16, 203, 215, 217, 638 ЦК; статті 180 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК).

27. Доводи скаржника зводяться до того, що:

(1) суди попередніх інстанцій не надали жодної оцінки доводам відповідача, який стверджував, зокрема у відзиві на позовну заяву, що позивач не довів факт порушення його права, за захистом якого він звернувся з цим позовом до суду, саме відповідачем, тобто про відсутність у позивача на момент звернення до суду такого порушеного права, не спростували/погодилися з такими доводами.

Без встановлення факту порушення права позивача саме відповідачем, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, безпідставно задовольнив позов, чим допустив порушення прав та інтересів відповідача;

(2) суди попередніх інстанцій проігнорували доводи відповідача відносно недобросовісності позивача та порушення ним доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), а саме стосовно того, що позивач самостійно підписав оспорювані додаткові угоди (без заперечень), отримав за ними товар, не висував до відповідача претензій, тобто вчиняв дії направленні на визнання зобов`язання, проте в подальшому зі спливом значного проміжку часу зайняв протилежну позицію та став заперечувати дійсність цих додаткових угод, подавши позов, що є предметом розгляду у цій справі.

Укладаючи оспорювані додаткові угоди, відповідач покладався на добросовісність дій позивача, який міг відмовитись від їх укладення та отримувати електроенергію по первісній ціні без будь-яких санкцій з боку постачальника та негативних для себе наслідків, а отже позивач не повинен мати вигоду від вчинення власних помилкових дій, виправити які він намагається за рахунок відповідача, що є неприпустимим та свідчить про грубе порушення принципів свободи договору та добросовісності.

Якщо укладення оспорюваних додаткових угод, які були укладені за згодою сторін та за відсутності факту протиправності дій відповідача, суперечило інтересам позивача, захист прав останнього має здійснюватися шляхом подання позову про визнання протиправними дій представників позивача, які підписали такі угоди, та стягнення з них збитків, завданих підписанням цих угод.

Задоволення судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вимог позивача за наявності ознак суперечливої поведінки та недобросовісності останнього призвело до порушення прав та законних інтересів відповідача.

Якщо позивач як сторона договору мав всі підстави не укладати оспорювані додаткові угоди але уклав їх, повністю виконав зобов`язання, а потім ставить питання про визнання їх недійсним та стягнення сплачених за ними коштів з другої сторони договору, то позивач зі свого боку веде недобросовісну та нечесну ділову практику, що є зловживанням своїми правами на шкоду іншій стороні договору, так як позивач не може не усвідомлювати, що така поведінка спрямована виключно на нанесення збитків контрагенту за договором;

(3) оскаржувані додаткові угоди, які містять інші умови, щодо зміни яких сторони дійшли згоди, позивач оскаржує лише в частині збільшення ціни за одиницю товару, проте просить визнати їх недійними в цілому, що й зробив суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, задовольнивши позовні вимоги в цій частині у повному обсязі, що свідчить про порушення норм статті 217 ЦК.

Висновки суду апеляційні інстанції відносно того, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому, є необґрунтованими, так як оспорювані додаткові угоди не є самостійними правочинами, оскільки ними лише вносились зміни до укладеного договору, пунктом 5.1 якого, а також комерційною пропозицією, яка є додатком №2 до договору, сторони встановили ціну договору. Відтак, у випадку визнання недійсними оспорюваних додаткових угод лише в частині збільшення ціни за одиницю товару, буде діяти ціна, узгоджена сторонами в договорі, інших підстав для визнання оспорюваних додаткових угод недійними в цілому позивач не довів;

(4) відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 1 710 594,40 грн, адже визнання недійними оспорюваних додаткових угод не свідчить про відсутність між сторонами договірних відносин, тоді як договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК;

(5) положення частини першої статті 216 ЦК передбачають двосторонню реституцію, тоді як суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, застосував до спірних у цій справі правовідносин односторонню реституцію, що нормами цієї статті не передбачено;

(6) в порушення приписів частини першої статті 86, частини п`ятої статті 236 ГПК, суди попередніх інстанцій не надали оцінки тим обставинам, що додаткова угода №1 була укладена сторонами із дотриманням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про закупівлі.

28. НУ "ОЮА" подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, оскаржувані рішення судів - без змін.

29. Доводи позивача зводяться до того, що:

(1) зміст договору та оспорюваних додаткових угод безпосередньо стосуються позивача як сторони зазначеного правочину та оскаржуваних додаткових угод, положення яких в силу статті 629 ЦК є обов`язковими для сторін, у тому числі для позивача та безпосередньо призводять до порушення його прав.

Встановлений Держаудитслужбою за результатами планової ревізії окремих питань фінансово господарської діяльності НУ "ОЮА" факт порушення вимог Закону про закупівлі також свідчить про порушення прав та інтересів позивача внаслідок укладення оспорюваних у цій справі додаткових угод.

Додатковим підтвердженням порушення прав та інтересів позивача з боку відповідача виступає той факт, що ініціатором укладання оспорюваних додаткових угод де був саме скаржник, який зобов`язаний підтвердити наявність підстав для укладання додаткових угод, предметом яких є збільшення ціни на електричну енергію, передбачену умовами договору. Неналежне виконання відповідачем цього обов`язку призвело до порушення прав та інтересів позивача;

(2) вимога добросовісно користуватися наданими правами, не допускати зловживання правами та використовувати їх на шкоду іншим особам поширюється на всіх, у тому числі на відповідача, з ініціативи якого відбувалось укладення оспорюваних додаткових угод.

Під час ініціювання укладення цих додаткових угод, за якими ціну за 1 кВт*год електричної енергії поступово збільшилась з 1,987143518 грн з ПДВ до 3,2972 з ПДВ (або на 94,8%), відповідач не надав підтвердження коливання ціни на електричну енергію, що вказує на те, що саме його поведінка є недобросовісною у спірних правовідносинах.

Право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів гарантовано Конституцією України та положеннями чинного законодавства, відповідно не може визнаватись недобросовісною поведінкою, зокрема з огляду на те, що порушення чинного законодавства під час укладання оспорюваних додаткових угод було виявлено Держаудитслужбою під час проведення планової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності НУ "ОЮА".

Підписання позивачем вказаних додаткових угод до договору, відсутність відмови або заперечень щодо їх підписання не позбавляє останнього права порушувати питання про їх недійсність;

(3) оскаржувані додаткові угоди фактично стосувались лише зміни ціни, а тому визнання їх недійними у повному обсязі є обґрунтованим, тоді як скаржник не зазначає, про які інші умови додаткових угод до договору, щодо зміни яких сторони дійшли згоди, йдеться у касаційній скарзі;

(4) грошові кошти в сумі 1 710 594,40 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем (визнання недійсними додаткових угод свідчить про недійсність умови про збільшення ціни, відповідно про те, що такі кошти не були набуті на підставі договору), а тому відповідач зобов`язаний їх повернути позивачу, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК;

(5) оскільки протиправна зміна в бік збільшення ціни електричної енергії фактично призвела до того, що відповідач отримав плату, не передбачену умовами договору, а визначена в договорі ціна за електричну енергію не є предметом спору у цій справі, відсутні підстави для застосування двосторонньої реституції, так як порушеними є лише права та інтереси позивача, тоді як права та інтереси відповідача порушень не зазнали;

(6) відповідач допустив порушення вимог чинного законодавства під час укладання усіх оскаржуваних додаткових угод до договору, в тому числі й додаткової угоди №1, на час укладення якої коливання ціни на ринку з 16.09.2021 (дата укладання договору) до 20.09.2021 (дата укладання додаткової угоди №1) не було.

Рух справи в суді касаційної інстанції

30. Верховний Суд ухвалою від 16.03.2026 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ "ООЕК", її розгляд призначив у відкритому судовому засіданні на 08.04.2026.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

31. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд зазначає таке.

32. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником, і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

33. Оцінюючи доводи та мотиви касаційної скарги у контексті наведених скаржником підстав касаційного оскарження, колегія суддів зазначає, що фактично підставою для звернення до Верховного Суду стали питання:

- щодо порушення прав позивача саме відповідачем та належного/неналежного способу захисту у цьому спорі;

- щодо добросовісності позивача в контексті суперечливості поведінки;

- щодо наявності/відсутності підстав для визнання оспорюваних додаткових умов недійсними на підставі п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі";

- щодо обґрунтованості визнання додаткових угод недійсними повністю, а не лише в частині збільшення ціни;

- щодо наявності/відсутності правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.1212 ЦК.

Щодо порушеного права та способу захисту

34. Скаржник зазначає, що суди неправильно застосували ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.55 Конституції України, статті 15, 16, 203, 215 ЦК і висновок Верховного Суду щодо застосування вказаних норм матеріального права у подібних правовідносинах відсутній.

35. Вказує, що без встановлення факту порушення права позивача саме відповідачем, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, безпідставно задовольнив позов, чим допустив порушення прав та інтересів відповідача.

36. У контексті цих доводів посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 06.07.2022 у справі №910/1702/17, від 30.08.2022 у справі №920/758/21, від 20.12.2022 у справі №910/6310/21, від 08.03.2023 у справі №909/810/21, від 19.09.2023 у справі №910/19668/21, від 20.11.2019 у справі №752/900/15-ц, від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц, від 20.12.2022 у справі №910/6310/21, від 21.01.2025 у справі №916/4982/23.

37. Згідно з положеннями ч.6 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

38. Частиною 2 ст.4 ГПК передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

39. Відповідно до статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

40. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

41. Отже, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, не визнається, оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

42. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач самостійно визначає предмет, підстави позову, обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, зазначає суб`єктний склад у судовому процесі. Позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

43. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

44. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Адже, рішенням суду має вирішуватись питання про захист визначених, конкретних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, а не ілюзорних та абстрактних, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права.

45. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

46. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

47. Так, за встановленими судами обставинами справи вбачається, що Університет, як сторона спірних правочинів, після здійснення Держаудитслужбою планової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності НУ "ОЮА", звернувся до суду з позовом, зокрема про визнання додаткових угод до Договору недійсними з огляду на невідповідність їх приписами законодавства у сфері закупівлі.

48. В обґрунтування позову позивач вказав про порушення його прав оспорюваними угодами, адже в результаті їх укладення було збільшено ціну за одиницю товару на 94,8%, що суперечить положенням п.2 ч.5 ст.41 Закону про закупівлі, внаслідок чого відповідач виставляв позивачу рахунки за спожиту електричну енергію у більшому розмірі, ніж передбачено первісними умовами Договору.

49. Тобто укладення спірних додаткових угод мало наслідком понесення позивачем витрат, які не мали бути понесені Університетом у випадку оплати електричної енергії за ціною, яка була визначена під час укладення Договору.

50. З огляду на предмет та підстави позову колегія суддів відзначає, що згідно положень ст.16 ЦК визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено ст.215 цього ж Кодексу.

51. Згідно зі статтями 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

52. Відповідно, позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачений законом.

53. Верховний Суд зазначав, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у господарському (судовому) процесі": сторонами в господарському (судовому) процесі є такі її учасники: позивач і відповідач, особи, які вказані у ст.4 ГПК (ч.1 ст.45 ГПК); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі №712/8916/17).

54. Визначення відповідачів як одного із видів суб`єктів господарського процесу є правом позивача. Проте саме суд на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ГПК, ураховуючи завдання господарського судочинства має визначити характер спірних правовідносин та суб`єктів, які є учасниками цих правовідносин (сторони спору), і за результатами цього вирішити відповідний спір.

55. За змістом наведених норм сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги.

56. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси позивача саме від відповідача (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №910/17792/17).

57. Отже належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

58. Звідси належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення.

59. Відповідно до ч.2 ст.202 ЦК правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 цієї ж статті ЦК).

60. Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 у справі №308/14896/14-ц зазначав, що у справі за позовом сторони договору про визнання цього договору недійсним відповідачем є інша сторона договору, правочин може бути визнано недійсним, а відповідні наслідки можуть бути застосовані лише з підстав і в порядку, установлених законом, що передбачено статтями 203, 215, 216 ЦК.

61. Отже, звернення сторони договору з вимогами про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності шляхом повернення (стягнення) коштів (що є похідною вимогою) є належним способом захисту, який передбачений законом та відповідає характеру спірних правовідносин, а також спрямований на реальне відновлення права/законного інтересу, у разі встановлення судом обставин його порушення.

62. При цьому відповідачем за такою вимогою є інша сторона договору, тобто у цьому випадку саме ТОВ "ООЕК", а не інші особи, зокрема відповідальні працівники позивача, які діяли від його імені підписуючи спірні додаткові угоди.

63. Висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування, зокрема, статей 15, 16, 203, 215 ЦК узгоджуються з усталеними та послідовними підходами Верховного Суду у цій категорії спорів.

64. Натомість доводи скаржника у цій частині є необґрунтованими та відхиляються Верховним Судом.

Щодо суперечливої поведінки

65. Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували п.6 ч.1 ст.3, ст.11, частини 1-3 ст.13 ЦК і висновок Верховного Суду щодо застосування вказаних норм матеріального права у подібних правовідносинах відсутній.

66. Зазначає, що суди попередніх інстанцій проігнорували доводи відповідача відносно недобросовісності позивача та порушення ним доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), а саме стосовно того, що позивач самостійно підписав оспорювані додаткові угоди (без заперечень), отримав за ними товар, не висував до відповідача претензій, тобто вчиняв дії направленні на визнання зобов`язання, проте в подальшому зі спливом значного проміжку часу зайняв протилежну позицію та став заперечувати дійсність цих додаткових угод, подавши позов, що є предметом розгляду у цій справі.

67. У контексті цих доводів також посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 28.09.2021 у справі №918/1045/20, від 11.08.2021 у справі №909/436/20, від 06.10.2021 у справі №925/1546/20, від 25.05.2021 у справі №461/9578/15-ц, від 16.02.2022 у справі №914/1954/20, від 25.01.2023 у справі №760/34680/19, від 29.03.2023 у справі №910/14105/21, від 06.04.2023 у справі №916/3417/21.

68. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства.

69. Тлумачення п.6 ч.1 ст.3 ЦК свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

70. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (подібна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.11.2021 у справі №910/8482/18 (910/4866/21), від 04.08.2021 у справі №185/446/18, від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц).

71. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №910/9397/20, від 10.04.2019 у справі №390/34/17 тощо).

72. Верховний Суд зауважує, що позивач, підписуючи оспорювані додаткові угоди, сприймав надані відповідачем докази для зміни ціни у Договорі як достатню підставу для збільшення ціни товару у відповідності до п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі" та п.13.2 Договору.

73. Водночас, позов подано з метою усунення порушень, які були виявлені Держаудитслужбою.

74. У зв`язку з наведеним, відсутні підстави вважати, що поведінка позивача, яка полягає у підписанні оспорюваних додаткових угод, а в подальшому запереченні їх дійсності, є недобросовісною та суперечливою.

75. Таким чином доводи скаржника у цій частині є необґрунтованими, скаржник не довів наявності суперечливої поведінки позивача при укладанні додаткових угод, оскільки до моменту вказівки Держаудитслужбою про невідповідність додаткових угод чинному законодавству, позивач вважав правомірним їх укладення.

Щодо спору по суті

76. Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом "Про публічні закупівлі".

77. Згідно із ч.4 ст.3 Закону "Про публічні закупівлі" відносини, пов`язані із сферою публічних закупівель, регулюється виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.

78. Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

79. У ч.1 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі" визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

80. З аналізу положень Закону "Про публічні закупівлі" вбачається те, що вони є спеціальними нормами, які визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель і повинні застосовуватися переважно щодо норм Цивільного та Господарського кодексів України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №926/3421/22).

81. Як встановили суди попередніх інстанцій, сторони, уклавши за результатом проведеної процедури закупівлі Договір, погодили всі його істотні умови, у тому числі предмет, ціну та строк виконання зобов`язань, що узгоджується з приписами Закону "Про публічні закупівлі".

82. Із системного аналізу норм ЦК та Закону "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю.

83. За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі"). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.

84. Згідно з п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

85. Визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10% значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю (пункти 139, 140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24).

86. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 206, 207 постанови від 21.11.2025 у справі №920/19/24 вказала, що зміни та доповнення до п.2 ч.5 ст.41 вказаного Закону стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10%, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні п.2 ч.5 ст.41 Закону, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.

87. Отже, у постановах від 21.11.2025 у справі №920/19/24, від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст.652 ЦК та п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

88. Верховний Суд неодноразово зауважував, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний уже укладений договір і щоб не проводити новий тендер закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону "Про державні закупівлі" нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної у договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанови Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №910/19784/23, від 10.09.2024 у справі №918/703/23, від 02.07.2024 у справі №910/13579/23, від 14.05.2024 у справі №917/1010/22).

89. Метою Закону "Про публічні закупівлі" є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку (постанови Верховного Суду від 10.12.2024 у справі №924/413/24, від 15.10.2024 у справі №918/18/24, від 08.10.2024 у справі №918/728/23).

90. Тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість усім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі.

91. Колегія суддів враховує, що застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10% пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.

92. Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та ст.5 Закону "Про публічні закупівлі".

93. Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.

94. Отже, дотримання сторонами договору про закупівлю імперативних вимог п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", що передбачає спосіб та порядок зміни ціни за одиницю товару, є обов`язковим. Відповідно, у разі порушення таких вимог можуть наставити правові наслідки, передбачені статтями 215, 216 ЦК.

95. Так, згідно із ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

96. Частиною 3 ст.215 ЦК визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

97. За ч.1 ст.216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

98. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

99. Так, у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що за умовами Договору ціна за 1 кВт*год складала 1,655952932 грн без ПДВ, кількість електроенергії 1 664 530 кВт*год, ціна договору 3 307 660 грн, у тому числі ПДВ - 551 276,67 грн.

100. Надалі між сторонами Договору було укладено 7 спірних додаткових угод, якими збільшено вартість 1 кВт до 3,2972 грн з ПДВ та, відповідно, зменшено обсяг постачання електричної енергії споживачу до 974 850 кВт*год.

101. Звертаючись з позовом до суду, Університет стверджував, що оскаржувані додаткові угоди №№1-7 до Договору укладені з порушенням вимог п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", оскільки за їх умовами ціна за одинцю товару перевищила 10% граничну межу від ціни, визначеної у Договорі. Окрім того, такі угоди були укладені без документального підтвердження наявності коливання цін на ринку електричної енергії.

102. Колегія суддів зазначає, що укладаючи спірні додаткові угоди та змінюючи ціну на одиницю товару, сторони Договору мали керуватись імперативними приписами положень п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі".

103. Натомість, як свідчать обставини справи, сторони Договору, укладаючи спірні додаткові угоди, не дотримались приписів п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі".

104. Відтак, Верховний Суд вважає, що господарські суди дійшли правильного висновку щодо наявності підстав для визнання оспорюваних додаткових угод до Договору недійсними, оскільки ними передбачено підвищення цін на 1 кВт*год електричної енергії з перевищенням максимального ліміту у 10%, а також за відсутності належного документального обґрунтування, що не відповідає вимогам, встановленим законом.

Щодо визнання додаткових угод недійсними повністю

105. Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували ст.217, ч.1 ст.638 ЦК, ч.3 ст.180 ГК, а висновок Верховного Суду щодо застосування вказаних норм матеріального права у подібних правовідносинах відсутній.

106. У цьому контексті стверджує, що оскаржувані додаткові угоди, які містять інші умови, щодо зміни яких сторони дійшли згоди, позивач оскаржує лише в частині збільшення ціни за одиницю товару, проте просить визнати їх недійними в цілому, що й зробили суди попередніх інстанцій в порушення норм ст.217 ЦК.

107. У ст.180 ГК деталізовано істотні умови господарського договору. Так, за приписами частин 1, 3 цієї статті зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

108. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК).

109. Відповідно до ст.217 ЦК недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

110. У випадку, коли умови оспорюваних у справі додаткових угод в цілому стосуються саме неправомірного збільшення ціни за одиницю товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, що суперечить нормам законодавства, обґрунтованим є висновок про визнання таких угод недійсними.

111. До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.09.2024 у справі №916/2407/22.

112. Також, у постанові Верховного Суду від 30.05.2024 у справі №916/3015/23 вказано про те, що ціна товару є істотною умовою договору та додаткових угод до нього, а тому оспорювані додаткові угоди можуть бути визнанні судом недійсними лише в повному обсязі.

113. Таким чином, Верховний Суд вже викладав висновок щодо обставин, на які посилається скаржник і рішення судів в цій частині не суперечать йому, а тому колегія суддів не вбачає підстав для додаткового формування відповідного висновку.

Щодо застосування ст.1212 ЦК

114. Так, звертаючись з позовом, Університет також просив суд стягнути з відповідача надмірно сплачені кошти за поставлену електричну енергії на підставі ст.1212 ЦК.

115. Розглядаючи ці позовні вимоги, суди попередніх інстанцій, враховуючи задоволення вимог про визнання додаткових угод №№1-7 до Договору недійсними, дійшли висновку, що ТОВ "ООЕК" набуло спірні кошти в сумі 1 710 594,40 грн безпідставно, а тому має повернути такі позивачу відповідно до положень статей 216 та 1212 ЦК.

116. Заперечуючи такі висновки, скаржник зазначає, що судами застосовано односторонню реституцію, чим порушено приписи ч.1 ст.216 ЦК, а з огляду на те, що спірні правовідносини мають договірний характер, то застосування до них положень ст.1212 ЦК є помилковим.

117. Велика Палата Верховного Суду в п.154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину стороною сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача, зокрема на підставі ч.1 ст.216, ст.387, частин 1, 3 ст.1212 ЦК.

118. Відповідно до частин 1-2 ст.1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

119. Частиною 3 ст.1212 ЦК передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

120. Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 щодо правової природи коштів, сплачених споживачем постачальнику електричної енергії за ціною, визначеною у додаткових угодах, якими були внесені зміни до істотних умов договору про закупівлю щодо ціни товару, зважаючи на те, що такі додаткові угоди були визнані недійсними (а відтак і не породили жодних правових наслідків для їх сторін), виснувала, що грошові кошти (надмірно сплачені за додатковими угодами), є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, а тому підлягають поверненню у відповідності до вимог статей 216, 1212 ЦК.

121. Враховуючи наведене, з огляду на те, що спірні додаткові угоди №№1-7 є недійсними та не породжують правових наслідків у частині зміни ціни за одиницю товару, колегія суддів вважає, що господарські суди дійшли правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з постачальника грошових коштів (різницю між ціною, встановленою основним Договором, та фактично сплаченими коштами за ціною, передбаченими додатковими угодами) на підставі норм статей 216, 1212 ЦК (правозастосування яких узгоджується із сталою та послідовною практикою Верховного Суду у даній категорії спорів та не спростовано скаржником).

122. Отже, зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

123. Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що Верховним Судом неодноразово переглядалися судові рішення у справах з аналогічних спорів про визнання недійсних додаткових угод та стягнення коштів внаслідок порушення п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", в яких судові рішення про задоволення позовних вимог залишені без змін, а касаційні скарги ТОВ "ООЕК" без задоволення (зокрема постанови Верховного Суду від 04.02.2026 у справі №916/2631/24, від 22.01.2026 у справі №916/5808/23, від 16.01.2025 у справі №916/1137/24, від 14.01.2025 у справі №916/2714/23, від 21.01.2025 у справі №916/730/24, від 11.09.2024 у справі №916/2407/22, від 10.07.2024 у справі №916/1055/23, від 30.05.2024 у справі №916/3015/23, від 11.06.2024 у справі №916/185/23, від 09.04.2024 у справі №916/3711/22, від 22.06.2023 у справі №916/2536/22, від 17.02.2026 у справі №925/782/24 тощо).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

124. Відповідно до ч.1 ст.300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

125. Згідно із ч.1 ст.309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст.300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

126. Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновків про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів попередніх інстанцій - без змін.

Судові витрати

127. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, судові витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1.Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" залишити без задоволення.

2.Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 та рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2024 у справі №916/499/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Бакуліна

(з окремою думкою)

Судді О.Р. Кібенко

В.І. Студенець

Відповідно до ч.3 ст.314 Господарського процесуального кодексу України постанова оформлена суддею Кібенко О.Р.