ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2026 м. Дніпро Справа № 904/367/22 (904/3621/25)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Фещенко Ю.В. (доповідач),

суддів: Джепи Ю.А., Соп'яненко О.Ю.

за участю секретаря судового засідання Янкіної Г.Д.

та представників:

від скаржника (третьої особи-1): Яцишин О.Й. (в залі суду);

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Костюченко О.Т. (в залі суду);

Іорданов К.І. (в режимі відеоконференції);

від третьої особи-2: не з`явився;

від третьої особи-3: не з`явився;

від третьої особи-4: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2026 (ухвалене суддею Соловйовою А.Є. у м. Дніпрі, повне рішення складене 12.02.2026) у справі № 904/367/22 (904/3621/25)

за позовом ліквідатора Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району арбітражного керуючого Гальченка Євгена Анатолійовича (м. Дніпро)

до відповідача: Дніпровської міської ради (м. Дніпро);

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Акціонерне товариство "ДТЕК Дніпровські електромережі" (м. Дніпро);

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області (м. Дніпро);

третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Пенсійного фонду України (м. Дніпро);

третя особа-4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (м. Дніпро)

про покладання субсидіарної відповідальності на засновника боржника,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа №904/367/22 про банкрутство Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району.

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.07.2022 у справі №904/367/22 припинено процедуру розпорядження майном Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району; припинено повноваження арбітражного керуючого Гальченка Євгена Анатолійовича, як розпорядника майна Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району; визнано Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру у справі строком на 12 місяців, до 05.07.2023; призначено ліквідатором Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району арбітражного керуючого Гальченка Євгена Анатолійовича.

У липні 2025 року ліквідатор Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району, арбітражний керуючий Гальченко Євген Анатолійович звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з Дніпровської міської ради на користь кредиторів Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району Дніпропетровської міської суму, що дорівнює сумі усіх визнаних судом кредиторських вимог в розмірі 14 887 599 грн 12 коп. як субсидіарну відповідальність за доведення до банкрутства.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- Дніпровська міська рада умисно вводила в оману суди з метою не нести відповідальність за наслідки, які були спричинені підприємству, в зв`язку з тим, що в нього не залишилось активів, які б давали змогу погасити зобов`язання. Даний факт підтверджує навмисне доведення боржника до банкрутства та намагання уникнути відповідальності за такі дії;

- власник комунального підприємства в особі Дніпропетровської міської ради, який в подальшому змінив назву на Дніпровську міську раду, ухвалив рішення про припинення Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району ще в 2011 році в зв`язку з його збитковістю. Жодних документів, які б давали можливість реально оцінити фінансовий стан банкрута, з боку Дніпровської міської ради та її структурних підрозділів не надано. Вищенаведене свідчить про навмисне доведення боржника до банкрутства та про намагання уникнути відповідальності за такі дії;

- неплатоспроможність Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району настала внаслідок дій органу управління та власника банкрута - Дніпровської міської ради, який самоусунувся від участі в управлінні справами банкрута, не виявив бажання бути обізнаним з даними бухгалтерського обліку та фінансової звітності, які показували прогресуючу негативну тенденцію в бік нарощення кредиторської заборгованості, чим не сприяв банкруту в здійсненні ним своєї господарської діяльності;

- ліквідатор зазначає, що неможливість задоволення вимог кредиторів у загальній сумі 14 887 599 грн 12 коп. виникла внаслідок винних дій засновника Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району з доведення останнього до банкрутства, що складає собою об`єкт правопорушення, за вчинення якого покладається такий вид цивільної відповідальності як субсидіарна;

- суб`єктивна сторона правопорушення для застосування субсидіарної відповідальності для засновника Дніпровської міської ради, характеризується навмисним вчиненням наведених вище дій, що призвело до припинення господарської діяльності та неплатоспроможності (банкрутства) Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району без створення умов для погашення банкрутом кредиторської заборгованості.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2026 у справі №904/367/22 (904/3621/25) у задоволені позовної заяви відмовлено.

Рішення обґрунтовано наступним:

- висновок щодо передумов для субсидіарної відповідальності формується у звіті ліквідатора за результатами здійснення ним аналізу фінансового стану банкрута, а згідно зі змінами, внесеними Законом від 13.07.2023 № 3249-IX, у складеному відповідно до Методичних рекомендацій висновку за результатами здійснення аналізу фінансового стану банкрута (про наявність чи відсутність ознак доведення до банкрутства; абзац 5 частини 1 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства);

- натомість, позивачем до матеріалів даної справи не надано аналізу фінансового стану банкрута (про наявність чи відсутність ознак доведення до банкрутства; абзац 5 частини 1 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства);

- за змістом частини 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства законодавець визначив розмір субсидіарної відповідальності як різницю між двома показниками (сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою), яка свідчить про недостатність майна боржника для задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство;

- щодо суми вимог кредиторів, то на стадії ліквідації цей показник, як правило, є остаточним та визначається на підставі ухвали, постановленої за результатами попереднього засідання, в якій, зокрема, зазначаються розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів (частина 2 статті 47 Кодексу України з процедур банкрутства);

- водночас допускається корегування зазначеного показника в процедурі ліквідації за рахунок визнаних судом вимог поточного кредитора (частини 3, 5 статті 59 та частина 4 статті 60 Кодексу України з процедур банкрутства), а також вимог кредиторів, які заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, та були розглянуті судом в процедурі ліквідації (частина 4 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства);

- буквальне прочитання абзаців 1 та 2 частини 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства ("розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою", "у разі недостатності майна боржника") є підставою для висновку, що розмір субсидіарної відповідальності, який дає право ініціювати спір про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство та підлягає стягненню із суб`єктів такої відповідальності, визначається в той момент, коли ліквідатор за результатами здійснення судових проваджень у процедурі банкрутства боржника остаточно визначив вартість ліквідаційної маси в грошовому еквіваленті за фактом продажу в процедурі ліквідації включених до її складу активів та здійснив за рахунок отриманих від продажу коштів розрахунок із визнаними у справі кредиторами;

- тож сума вимог кредиторів, яка підлягає погашенню за правилами статті 64 Кодексу України з процедур банкрутства, однак залишилась непогашеною в процедурі банкрутства за правилами цієї статті через недостатність майна банкрута, і є розміром субсидіарної відповідальності;

- право ліквідатора подати заяву про покладення субсидіарної відповідальності виникає не раніше ніж після завершення реалізації об`єктів, включених до ліквідаційної маси банкрута, та розрахунків з кредиторами на підставі проведення такої реалізації у ліквідаційній процедурі. Аналогічний порядок покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника втілено в актуальній правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постановах від 10.06.2020 у справі № 911/3513/16, від 17.06.2020 у справі № 923/590/18, від 14.07.2020 у справі № 904/6379/16, від 24.02.2021 у справі № 902/1129/15(902/579/20) та від 07.11.2023 у cправі № 908/3468/13;

- до завершення погашення визнаних у справі вимог кредиторів за рахунок коштів, отриманих від продажу включених до складу ліквідаційної маси активів боржника, зі встановленням за результатами погашення недостатності майна боржника для задоволення таких вимог заява ліквідатора / кредитора з вимогами про покладення субсидіарної відповідальності та стягнення з винних осіб суми субсидіарної відповідальності не може бути подана, а в разі її подання відповідні вимоги не підлягають задоволенню судом. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 19.06.2024 у справі №906/1155/20 (906/1113/21);

- з урахуванням приписів статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства та документальних доказів, суд зазначає про те, що при поданні позовної заяви про покладення субсидіарної відповідальності на осіб, винних у доведенні боржника до банкрутства, саме ліквідатор зобов`язаний надати суду відомості щодо актуального складу кредиторів боржника та їх вимог, оскільки стягнуті в порядку субсидіарної відповідальності грошові кошти включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів, тому достеменне встановлення суми непогашених вимог кредиторів за недостатністю майна банкрута, є обов`язковим. Натомість позивачем до матеріалів даної справи таких відомостей не надано;

- у зв`язку із викладеним та враховуючи встановлені судом обставини, що у поданій позовній заяві ліквідатор просить стягнути з Дніпровської міської ради на користь кредиторів КВЖРЕП Індустріального району суму, що дорівнює сумі усіх визнаних судом кредиторських вимог, як субсидіарну відповідальність за доведення до банкрутства, але не надає до матеріалів справи звіт за підсумками проведеної ліквідаційної процедури, відомості щодо актуального складу кредиторів боржника та розміру їх вимог, аналіз фінансового стану банкрута, відомості щодо ліквідаційної маси, висновок про наявність або відсутність ознак доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій під час провадження у справі про банкрутство за результатом його проведення), а тому у суду відсутні підстави для задоволення позову;

- про необхідність встановити ліквідатором вищевикладених обставин при зверненні з заявою про покладення субсидіарної відповідальності звернув увагу Верховний Суд у постанові від 12.09.2024 у даній справі № 904/367/22 (арбітражний керуючий Гальченко Євген Анатолійович раніше вже звертався до суду з заявою про покладення субсидіарної відповідальності на засновника боржника, в якій йому було відмовлено та в подальшому переглянуто і залишено в силі судами апеляційної і касаційної інстанції ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 04.04.2023 у справі № 904/367/22 про покладення субсидіарної відповідальності на засновника боржника, господарський суд дійшов висновку, що позивач не довів наявності одночасно всіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як покладання субсидіарної відповідальності на засновника боржника Дніпровську міську раду).

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство "ДТЕК Дніпровські електромережі" за допомогою системи "Електронний суд" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх. № суду 49121 від 06.03.2026), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2026 по справі № 904/367/22 (904/3621/25) про відмову у задоволенні позовної заяви ліквідатора Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району арбітражного керуючого Гальченка Євгена Анатолійовича та ухвалити нове рішення по справі про покладення субсидіарної відповідальності на Дніпровську міську раду як засновника Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району та стягнути з Дніпровської міської ради на користь кредиторів Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району суму, що дорівнює сумі усіх визнаних судом кредиторських вимог у розмірі 14 887 599 грн 12 грн., як субсидіарну відповідальність за доведення до банкрутства.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- при ухваленні рішення господарським судом не прийнято до уваги, що станом на дату відкриття провадження у справі про банкрутство № 904/367/22 (14.02.2022) майно у банкрута, за рахунок якого можливо здійснити погашення кредиторських грошових вимог, вже було відсутнє; засновником/власником (Дніпровською міською радою) основні активи у 2016 році за рішенням виведені з балансу банкрута на новостворене підприємство КП "Жилсервіс-6" із залишенням на балансі банкрута багатомільйонної кредиторської заборгованості, тим самим вчинено дії із доведення підконтрольного підприємства до банкрутства та, як наслідок, позбавлено боржника можливості здійснювати свою господарську діяльність та здійснення боргового розрахунку із наявними кредиторами;

- 27.07.2016 Дніпровською міською радою було прийнято рішення № 32/12 "Про визначення балансоутримувачів житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська". Згідно з пунктом 1 зазначеного рішення, визначено балансоутримувачами житлового фонду комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська та тимчасовими виконавцями послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій до проведення конкурсу на визначення виконавців зазначених послуг в Індустріальному районі - КП "Жилсервіс-6" Дніпропетровської міської ради; визнано таким, що втратив чинність пункт 1 рішення міської ради від 25.12.2013 "Про визначення балансоутримувачів житлового фонду комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська та виконавцями послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій": - Індустріальному районі Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району. Новому балансоутримувачу, - КП "Жилсервіс-6", доручено забезпечити належне утримання будинків, споруд та прибудинкових територій до моменту початку дії положень Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" стосовно визначення управителя будинків на конкурсній основі (пункт 5 рішення) (докази наявні у матеріалах справи про банкрутство №904/367/22). Тобто, Дніпровська міська рада, реалізовуючи свої повноваження, передала функції балансоутримувача іншому комунальному підприємству, чим позбавила боржника/ банкрута (Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району) можливості вести статутну діяльність та погасити існуючу кредиторську заборгованість. За вищезазначеним рішенням органу місцевого самоврядування питання щодо кредиторської заборгованості Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району не вирішувалось;

- при ухваленні оскаржуваного рішення господарським судом не прийнято докази матеріалів справи № 904/367/22 (безпосередні фінансові документи боржника, що характеризували його фінансовий стан станом на дату виведення активів) та пояснення учасника справи (АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі"), що відповідно до результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей по КВЖРЕП Індустріальному району, проведеної комісією у складі головного інженеру, головного бухгалтера, бухгалтера, комірника станом на 01.03.2014, були наявні товарно-матеріальні цінності вартістю 3 769 876 799 грн 10 коп.; відповідно до облікового інвентаризаційного опису основних засобів фактичні залишки нерухомого майна, що обліковувались на балансовому рахунку станом на 01.03.2014 складали вартість 27 432 821 грн 16 коп.;

- відповідно до звіту (Ф-2) боржника про фінансові результати за 1 півріччя 2016 року: чистий дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за звітній період складав - 16 139 000 грн 00 коп. та за попередній період - 17 767 000 грн 00 коп.; відповідно до розшифровки Ф-2, за підписом головного бухгалтера боржника, квартплата від населення складала - 12 072 000 грн 00 коп.; пільги складали - 587 000 грн 00 коп.; субсидії складали - 1 696 000 грн 00 коп.; дотації складали - 1 784 000 грн 00 коп., оренда - 607 000 грн 00 коп. (тобто загальний річний чистий дохід підприємства відповідно до результатів складав би суму - 32 278 000 грн 00 коп.), що свідчить про отримання прибутку від діяльності та можливості боржником вчиняти погашення кредиторської заборгованості у разі залишення переданих активів на балансі боржника/банкрута. За результатами проведеної ліквідатором інвентаризації по справі № 904/367/2022 встановлено відсутність майна, за рахунок якого можливо здійснити погашення кредиторської заборгованості, та виведення активів;

- також підтвердженням виведення активів (майна), за рахунок якого боржник міг вчиняти свою статутну діяльність, є наявність інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого наявне закріплення за боржником майна та його відсутність станом на дату розгляду позову ліквідатора по справі № 904/367/22 (904//3621/25) (витяги з реєстру прав на нерухоме майно наявні у матеріалах справи);

- при ухваленні оскаржуваного рішення господарським судом також не було прийнято додаткові підтверджуючі обставини винних дій засновника боржника, що безпосередньо послугували до унеможливлення погашення кредиторської заборгованості. Під час розгляду справи № 904/367/22 (904/3621/25) за поясненнями АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" було звернуто увагу, що у Господарському суді Дніпропетровської області вже перебувала справа про банкрутство боржника № 29/5005/10280/2012, яка була відкрита за заявою боржника 29.11.2012 та в межах якої було знайдено інвестора приватного підприємства "СТС", який виявив бажання здійснити погашення існуючої реєстрової заборгованості перед кредиторами у межах санаційної процедури, чого не відбулось з підстав наявності прийнятого рішення Дніпровською міською радою № 24/17 від 21.12.2016, за яким боржника було внесено до переліку підприємств комунальної власності територіальної громади міста, до яких не застосовується положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у результаті Господарським судом Дніпропетровської області, на підставі клопотання міської ради, за ухвалою від 12.12.2017 провадження у справі № 29/5005/10280/2012 було припинено. Під час розгляду зазначеної справи про банкрутство № 29/5005/10280/2012 реєстр вимог кредиторів складав суму 5 312 278 грн 30 коп. Зазначене свідчить про небажання засновника/власника банкрута вчинення дій, направлених на оздоровлення/відновлення платоспроможності підприємства та розрахунок з кредиторами, оскільки відповідно до прийнятого рішення від 27.07.2016, №32/12 "Про визначення балансоутримувачів житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська" вже було вчинено дії із передачі активів на новостворене підприємство КП "Жилсервіс-6". Відповідно до затвердженого плану санації передбачалось у період з 14.09.2015 по 12.08.2016 вчинення повного погашення інвестором кредиторської заборгованості та оздоровлення боржника. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2015 по справі № 29/5005/10280/2012 було затверджено план санації;

- відповідно до справи № 904/367/22 (904/3621/25) наявний склад такого правопорушення:

1) об`єктом правопорушення є: права кредиторів на задоволення своїх вимог у справі про банкрутство за рахунок активів боржника, що не можуть бути задоволені внаслідок відсутності майна у боржника;

2) об`єктивною стороною правопорушення є: умисні дії засновника (Дніпровської міської ради), пов`язані з боржником, що призвели до відсутності у нього майнових активів для задоволення вимог кредиторів;

3) суб`єктами правопорушення є: особи, визначені частиною 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства, а саме: засновник (Дніпровська міська рада) / керівники (посадові особи) боржника. Дніпровська міська рада є єдиним засновникам/власником Банкрута, та відповідно до закону за своїм юридичним статусом та відповідно до установчих документів здійснювала контроль та мала право безпосередньо давати обов`язкові для виконання боржнику (банкруту) вказівки, приймати рішення, видавати розпорядження чи накази;

4) суб`єктивною стороною правопорушення є: вчинення дій, направлених на виведення майна з балансу боржника на баланс іншого створеного комунального підприємства, із залишенням на балансі боржника та без передачі пасиву у виді багатомільйонної кредиторської заборгованості, що призвело до унеможливлення погашення заборгованості / стала та триваюча бездіяльність, що призвела до утворення значної кредиторської заборгованості / стала бездіяльність виражена у невчинені дій направлених на недопущення приросту (нарощування) кредиторської заборгованості / дії направлені на збільшення кредиторської заборгованості / недобросовісна поведінка засновника та посадових осіб боржника (не вчинення належного контролю відповідно до Статуту та приписів профільного Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статті 17, 29, 77);

- покладення на орган місцевого самоврядування субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями створеного ним комунального підприємства, що є боржником і здійснює господарську діяльність без мети одержання прибутку на основі матеріальної бази, яка не є його власністю та не включається до ліквідаційної маси в разі його банкрутства (право оперативного управління), є одним із способів захисту інтересів кредиторів суб`єкта некомерційної господарської діяльності відповідно до статей 77, 78 Господарського кодексу України, частини 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства;

- водночас, невиконання міською радою як засновником боржника комунального підприємства обов`язку передбачити можливість настання негативних для нього наслідків у зв`язку з вилученням у нього майна, яке перебувало у користуванні боржника на праві господарського відання та вчинити встановлені законом заходи щодо запобігання банкрутству боржника, свідчить про наявність вини міської ради у формі простої необережності і, як наслідок, підстав для покладення на неї субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника (близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 902/318/16);

- невиконання засновником боржника, власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) комунального комерційного підприємства обов`язку передбачити можливість настання негативних для нього наслідків у зв`язку з вилученням у нього майна, яке перебувало у користуванні боржника на праві господарського відання, збільшенням кредиторської заборгованості тощо та вчинити встановлені законом заходи щодо запобігання банкрутству боржника свідчить про наявність вини засновника, власника майна (органу, уповноваженого управляти майном) у формі простої необережності і, як наслідок, підстав для покладення на нього субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника;

- господарський суд, зазначаючи про не надання ліквідатором Гальченко Є.А. доказів на підтвердження своїх вимог, не врахував наявність ухилення засновника боржника та керівництва боржника від надання фінансових (бухгалтерських) документів ліквідатору на численні запити, що передували відкриттю провадженню у справі про банкрутство №904/367/22. Окрім того, не прийнято докази матеріалів справи № 904/367/22, за якими має місце не виконання зі сторони засновника боржника / виконавчого органу боржника ухвал господарського суду про надання фінансових документів, а також документів відносно майна, щодо управління активами та отриманими доходами від оренди об`єктів оренди за договорами, починаючи з 2013 року (рішення господарського суду про витребування доказів є не виконаним);

- небажання особи, яка притягується до субсидіарної відповідальності, надати суду докази має кваліфікуватися згідно із частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України виключно як відмова від спростування фактів, на наявність яких аргументовано з посиланням на конкретні документи вказує процесуальний опонент. В силу статті 13 Господарського процесуального кодексу України особа, що бере участь у справі, яка не вчинила відповідних процесуальних дій, несе ризик настання наслідків такої поведінки (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 915/1624/16);

- у господарського суду при винесенні оскаржуваного рішення був повний доступ до матеріалів справи № 904/367/22, в яких містяться докази надання ліквідатором Гальченком Є.А. аналізу фінансово-господарської діяльності та майнового стану боржника, актів інвентаризації майна боржника з інвентаризаційними відомостями (зазначені документи витребовувались господарським судом за ухвалою від 02.06.2022 по справі № 904/367/22 та містяться у матеріалах справи, а.с. 166-204), які не були прийняті та не враховані при ухваленні оскаржуваного рішення;

- у постановах Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 915/1624/16, від 23.06.2022 у справі № 904/3551/20, від 03.11.2022 у справі № 908/2694/20, від 08.12.2022 у справі №904/4387/19), від 12.11.2020 у справі № 916/1105/16, від 10.12.2020 у справі № 922/1067/17, від 10.08.2023 у справі № 904/8850/14, від 12.09.2024 у справі № 903/624/13, від 19.02.2025 у справі № 904/3551/20 зазначено, що відсутність в матеріалах справи висновку про доведення до банкрутства боржника не може бути беззаперечною підставою для звільнення винних осіб від субсидіарної відповідальності;

- Господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (близький за змістом висновок щодо можливості суду самостійно встановлювати наявність складу правопорушення сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17);

- станом на дату подання позову по справі № 904/367/22 (904/3621/25) зі сторони ліквідатора було здійснено усю повноту заходів та дій, спрямованих на виявлення активів боржника.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Фещенко Ю.В. (доповідач), суддів - Джепи Ю.А., Соп`яненко О.Ю.

Апеляційну скаргу було подано без додержання вимог, встановлених статтею 258 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.03.2026 апеляційну скаргу було залишено без руху та скаржнику надано строк для усунення недоліків протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Від скаржника за допомогою системи "Електронний суд" надійшла заява (вх. № суду 3581/26 від 19.03.2026) щодо усунення недоліків апеляційної скарги.

Враховуючи вказане, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.03.2026 відкрито апеляційне провадження за подано апеляційною скаргою; розгляд справи призначено у судовому засіданні на 22.04.2026.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшло клопотання (вх. № суду 5216/26 від 22.04.2026), в якому він просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату та час, у зв`язку з неможливістю явки у судове засідання представника відповідача через його зайнятість в іншому судовому провадженні в Соснівському районному суді міста Черкаси.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшло клопотання (вх. № суду 5231/26 від 22.04.2026), в якому він просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату та час, у зв`язку з неможливістю явки у судове засідання представника відповідача через його зайнятість в іншому судовому провадженні в Шевченківському районному суді міста Дніпра.

У судове засідання 22.04.2026 з`явився представник скаржника (третьої особи-1); представники позивача, відповідача, третіх осіб-2,3,4 та арбітражний керуючий, у вказане засідання не з`явилися; позивач та треті особи-2,3,4 причин нез`явлення суду не повідомили.

З приводу дотримання прав усіх учасників справи апеляційний господарський суд зазначає таке.

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Так, у частині 7 статті 6 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою. В умовах воєнного чи надзвичайного стану у разі знеструмлення електромережі суду чи настання інших обставин, які унеможливлюють функціонування Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, суд може вручати особі, яка зареєструвала електронний кабінет, будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, у паперовій формі.

Судом було з`ясовано, що всі учасники справи мають зареєстровані Електронні кабінети в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, у зв`язку з чим ухвала суду від 25.03.2026 була надіслана судом в їх Електронні кабінети.

За змістом пункту 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. При цьому, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Так, апеляційним господарським судом встановлено, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, а саме:

- шляхом направлення ухвали суду від 25.03.2026 до їх Електронних кабінетів в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, на підтвердження чого до матеріалів справи долучені Довідки про доставку електронного листа, згідно з якими ухвала суду від 25.03.2026 доставлена до Електронних кабінетів всіх учасників справи (позивача, відповідача, третіх осіб-1,2,3,4) - 25.03.2026 до 17 години (з урахуванням положень частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала вважається врученою 25.03.2026).

Так, ухвалою суду від 25.03.2026, з урахуванням вимог частини 4 статті 262 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано, зокрема, відповідачу подати відзив на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Враховуючи встановлену судом вище дату отримання ухвали суду, зокрема, відповідачем (25.03.2026), граничним строком для подання відзиву на апеляційну скаргу було 06.04.2026.

Слід наголосити, що у зв`язку з запровадженням на території України з 24.02.2022 (в період строку для надання відзиву на апеляційну скаргу) воєнного стану, апеляційним господарським судом був наданий додатковий час для надання можливості сторонам, зокрема відповідачу, реалізувати свої права під час апеляційного перегляду справи та висловлення своєї правової позиції щодо вимог скаржника. У даному випадку додатково надані більше ніж два тижні апеляційний господарський суд вважає достатнім та розумним строком для вчинення необхідних процесуальних дій за існуючих обставин воєнного стану та ситуації у Дніпропетровській області (місцезнаходження відповідача та суду).

Слід також наголосити, що відповідних змін до законів України щодо автоматичного продовження чи зупинення процесуального строку на вчинення тих чи інших дій не внесено.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на апеляційну скаргу або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Отже, станом на 22.04.2026 строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг та враховуючи обмеження, пов`язані з запровадженням воєнного стану, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до апеляційного господарського суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційний господарський суд приходить до висновку, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу та вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі матеріалами, оскільки згідно з частиною 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись за рахунок порушення права скаржника на розумність строків розгляду апеляційної скарги (своєчасне вирішення судом спорів), що є однією із засад (принципів) та завданням господарського судочинства, яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Апеляційним господарським судом також враховано, що відповідно до частини 4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судом відзначено, що у даному випадку всі учасники справи повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином.

З приводу поданого відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

У поданому до суду клопотанні відповідач послався на зайнятість його представника (адвоката) в іншому судовому процесі.

Колегія суддів прийшла до висновку про неповажність зазначеної причини неявки у судове засідання, та, як наслідок, про відсутність підстав для відкладення судового засідання, оскільки:

- відповідно до частини 4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

- відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що було встановлено судом вище; у даному випадку відповідач 25.03.2026 отримав ухвалу суду від 25.03.2026, отже, за один місяць до судового засідання знав про призначене на 22.04.2026 судове засідання;

- відповідачем не доведена неможливість заміни представника на іншого, враховуючи завчасну обізнаність відповідача про призначене на 22.04.2026 судове засідання у справі №904/367/22 (904/3621/25); на пошук представника у відповідача було близько один місяць;

- загальновідомим є факт того, що в структурі Дніпровської міської ради функціонує багаточисельний юридичний відділ, отже, у даному випадку зайнятість двох представників міської ради (зазначених у клопотаннях) в інших судових засіданнях не свідчить про неможливість забезпечення явки у судове засідання іншого представника Дніпровської міської ради;

- також відповідач не був позбавлений права на участь у судовому засіданні його представника в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у відповідності до статті 197 Господарського процесуального кодексу України, між тим з таким клопотанням до суду не звертався;

- відповідно до положень частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, судом зауважено, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 Господарського процесуального кодексу України). Аналогічну правову позицію викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, в постановах Верховного Суду від 19.03.2026 по справі № 908/1324/21, від 16.03.2026 по справі № 916/1838/25, від 13.03.2026 по справі № 904/2851/20, від 10.03.2026 по справі № 917/1735/21(917/1992/24), від 24.02.2026 по справі № 917/1899/23, від 10.02.2026 по справі № 50/790-43/173, від 27.01.2026 по справі №922/639/23, від 20.01.2026 по справі № 910/16249/21, від 13.01.2026 по справі № Б15/101-08.

Також колегія суддів наголошує, що розумність строків розгляду справи судом є однією із основних засад (принципів) господарського судочинства.

Враховуючи вказані вище обставини в їх сукупності, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що наведені у клопотанні відповідача про відкладення розгляду справи причини неявки його представника не є поважними, що у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України є підставою для розгляду справи за відсутності такого учасника справи.

Враховуючи викладене, у судовому засіданні 22.04.2026 протокольною ухвалою суд відмовив у задоволенні клопотання відповідач про відкладення розгляду справи.

В даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні 22.04.2026, визначені Господарським процесуальним кодексом України, відсутні.

Враховуючи те, що явка представників учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, всі учасники справи були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у призначеному судовому засіданні.

У судовому засіданні 22.04.2026 представник скаржника просив апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2026 по справі № 904/367/22 (904/3621/25) про відмову у задоволенні позовної заяви ліквідатора Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району арбітражного керуючого Гальченка Євгена Анатолійовича та ухвалити нове рішення по справі про покладення субсидіарної відповідальності на Дніпровську міську раду як засновника Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району та стягнути з Дніпровської міської ради на користь кредиторів Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району суму, що дорівнює сумі усіх визнаних судом кредиторських вимог у розмірі 14 887 599 грн 12 грн., як субсидіарну відповідальність за доведення до банкрутства.

Інші учасники справи своїм процесуальним правом на подання відзиву чи пояснень щодо апеляційної скарги не скористались.

Як було зазначено вище, згідно з частиною 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Під час розгляду апеляційної скарги судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що апеляційним господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції під час апеляційного провадження.

Згідно з частиною 2 статті 219 Господарського процесуального кодексу України у виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.

У судовому засіданні 22.04.2026, відповідно до положень частини 2 статті 219 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд перейшов до стадії "Ухвалення судового рішення" та відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 28.04.2026.

У судове засідання 28.04.2026 з`явилися представники скаржника (третьої особи-1) та відповідача; представники позивача, третіх осіб-2,3,4 та арбітражний керуючий, у вказане засідання не з`явилися, причин нез`явлення суду не повідомили.

При цьому апеляційним господарським судом встановлено, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання 28.04.2026, а саме:

- шляхом направлення реєстраційної картки протоколу підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС від 22.04.2024 (в якій зазначено про відкладенння ухвалення та проголошення судового рішення на 28.04.2026 о 17:30) до їх Електронних кабінетів в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, на підтвердження чого до матеріалів справи долучені Довідки про доставку електронного листа, згідно з якими реєстраційна картка протоколу від 22.04.2026 доставлена до Електронних кабінетів всіх учасників справи (позивача, відповідача, третіх осіб-1,2,3,4) - 22.04.2026 після 17 години (з урахуванням положень частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, повідомлення вважається врученою 23.04.2026).

- шляхом розміщення на офіційному вебсайті Центрального апеляційного господарського суду оголошення від 23.04.2026.

У судовому засіданні 28.04.2026, відповідно до статей 240, 283 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, а також правильність застосування норм матеріального права, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022, зокрема, відкрито провадження у справі про банкрутство КВЖРЕП Індустріального району; визнано грошові вимоги Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" (далі - АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі") в сумі 83 310 грн 00 коп. (судовий збір за подання заяви, авансування винагороди арбітражного керуючого) - 1 черга задоволення вимог кредиторів, 5 158 391 грн 20 коп. - за активну електроенергію; 2 341 255 грн 68 коп. - за необліковану електроенергію, 141 540 грн 09 коп. - 3% річних, 92 838 грн 60 коп. - втрати від інфляції, 189 115 грн 25 коп. - судові витрати - 4 черга задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Гальченка Є.А.; зобов`язано розпорядника майна вчинити певні дії.

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.07.2022, зокрема, припинено процедуру розпорядження майном КВЖРЕП Індустріального району; припинено повноваження арбітражного керуючого Гальченка Є.А. як розпорядника майна КВЖРЕП Індустріального району; визнано КВЖРЕП Індустріального району банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру; призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Гальченка Є.А.; зобов`язано ліквідатора вчинити певні дії.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2022 зобов`язано Дніпровську міську раду надати суду та ліквідатору в строк до 25.11.2022 відомості та копії документів, на підставі яких проводилася реорганізація та ліквідація банкрута відповідно до рішень Дніпровської міської ради за період з 01.01.2019 по 05.07.2022; відомості та копії документів щодо передачі активів банкрута на баланс інших комунальних підприємств за період з 01.01.2019 по 05.07.2022; ліквідаційний баланс та акт розподілу активів КВЖРЕП Індустріального району; дані про голову ліквідаційної комісії та членів ліквідаційної комісії банкрута з метою передачі фінансово-бухгалтерської документації та активів.

Ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2022 в повному обсязі виконана не була.

В результаті проведеної ліквідатором роботи встановлено наявність підстав для притягнення Дніпровської міської ради до субсидіарної відповідальності, що й стало причиною подання відповідної заяви до суду.

Колегією суддів також враховано, що із аналогічною заявою про покладення субсидіарної відповідальності на засновника боржника ліквідатор КВЖРЕП Індустріального району звертався у 2023 році.

Так, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.04.2023 в задоволенні заяви ліквідатора КВЖРЕП Індустріального району про покладення субсидіарної відповідальності на засновника боржника відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 30.01.2024 та постановою Верховного Суду від12.09.2024 у цій справі № 904/367/22 ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 04.04.2023 залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що на час розгляду заяви ліквідатором продовжується здійснення заходів щодо пошуку майна для включення до ліквідаційної маси та подальшої реалізації. Зволікання Дніпровської міської ради з виконання ухвали суду від 09.11.2022 та ненаданням Дніпровською міської радою відповідей на запити ліквідатора не можуть бути самостійними підставами для її притягнення до субсидіарної відповідальності. У матеріалах справи відсутні відомості щодо актуального реєстру вимог кредиторів, що унеможливлює визначення розміру субсидіарної відповідальності. Виходячи з того, що з матеріалів справи неможливо встановити розмір субсидіарної відповідальності, яка має бути покладена на відповідача та стягнута на користь боржника, суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності на засновника боржника - Дніпровську міську раду.

У подальшому, у липні 2025 року, ліквідатор Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району, арбітражний керуючий Гальченко Євген Анатолійович вдруге звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з Дніпровської міської ради на користь кредиторів Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району Дніпропетровської міської суму, що дорівнює сумі усіх визнаних судом кредиторських вимог в розмірі 14 887 599 грн 12 коп. як субсидіарну відповідальність за доведення до банкрутства.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2026 у справі №904/367/22 (904/3621/25) у задоволені позовної заяви відмовлено.

Предметом апеляційного перегляду у цій справі є питання дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час розгляду позовної заяви ліквідатора банкрута про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на Дніпровську міську раду як єдиного засновника банкрута.

Нормами Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) та Цивільного кодексу України визначено правове регулювання підстав, умов та порядку застосування/притягнення до субсидіарної відповідальності юридичних осіб, яке водночас перебуває у взаємозв`язку з нормами Кодексу України з процедур банкрутства, які встановлюють порядок провадження у справі про банкрутство на стадії кожної судової процедури.

Так, Дніпровська міська рада є засновником КВЖРЕП Індустріального району.

Положеннями статті 143 Конституції України та статті 327 Цивільного кодексу України унормовано, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Згідно з частиною 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з частинами 1-4 статті 78 Господарського кодексу України комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі №5023/4388/12 зазначила, що у низці випадків Європейський суд з прав людини визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30.11.2004 у справі "Михайленки та інші проти України", пункт 45, рішення від 04.04.2006 у справі "Лисянський проти України", пункт 19, рішення від 03.04.2007 у справі "Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови", пункти 18,19, рішення від 12.04.2007 у справі "Григор`єв та Какаурова проти російської федерації", пункт 35, рішення від 15.01.2008 у справі "Р. Качапор та інші проти Сербії". Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.

Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями.

При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів.

При цьому, за загальним правилом у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності за своїм зобов`язанням, пов`язаним із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства (частина 7 статті 77 Господарського кодексу України).

Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно.

Отже субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування.

Для вирішення питання про субсидіарну відповідальність підприємства та органу місцевого самоврядування (як учасника та засновника такої юридичної особи) необхідно встановлення наявності чи відсутності підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства, зокрема мету здійснення господарської діяльності підприємства, його сферу діяльності та факт банкрутства.

Згідно із частиною 1 статті 215 Господарського кодексу України у випадках, передбачених законом, суб`єкт підприємництва боржник, його засновники (учасники), власник майна, а також інші особи несуть юридичну відповідальність за порушення вимог законодавства про банкрутство, зокрема фіктивне банкрутство, приховування банкрутства або умисне доведення до банкрутства. Частиною 3 цієї статті Господарського кодексу України унормовано, що умисним банкрутством визнається стійка неплатоспроможність суб`єкта підприємництва, викликана цілеспрямованими діями власника майна або посадової особи суб`єкта підприємництва, якщо це завдало істотної матеріальної шкоди інтересам держави, суспільства або інтересам кредиторів, що охороняються законом.

Щодо субсидіарної відповідальності за правилами Кодексу України з процедур банкрутства, слід зазначити, що за змістом преамбули цього Кодексу одним з основних завдань провадження у справі про банкрутство є задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного боржника.

За загальним правилом, визначеним в частинах 1-3 статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями; юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном; учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, установлених установчими документами та законом.

До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 2 статті 191 Цивільного кодексу України).

Водночас відкриття провадження у справі про банкрутство є початком особливого правового регулювання відносин (між боржником та його кредиторами, між боржником та третіми особами), системою загальних та спеціальних охоронних норм законодавства, взаємодія та мета яких визначається принципами та нормами, що становлять зміст Кодексу України з процедур банкрутства.

Так, у судовій процедурі ліквідації боржника питання єдиного майнового комплексу боржника регулюється нормами Кодексу України з процедур банкрутства про ліквідаційну масу, до складу якої входять усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси (частина 1 статті 62 Кодексу України з процедур банкрутства).

Порядок формування і використання ліквідаційної маси встановлено статтями 61-65 Кодексу України з процедур банкрутства та спрямовано на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства під час здійснення своїх повноважень ліквідатор (а згідно зі змінами, внесеними Законом від 20.03.2023 № 2971-IX, також і кредитор) має право заявити вимоги до третіх осіб, які за законодавством несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства; розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.

Абзацом 2 частини 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що в разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями.

Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим Кодексом.

Отже, у справі про банкрутство субсидіарна відповідальність має деліктну природу та узгоджується із частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Тобто недостатність майна юридичної особи, яка перебуває в судовій процедурі ліквідації, за умови доведення боржника до банкрутства, поповнюється за рахунок задоволення права вимоги про відшкодування шкоди до осіб, дії/бездіяльність яких кваліфікуються судом як доведення до банкрутства.

Потерпілою особою в такому випадку є банкрут, щодо якого відкрито ліквідаційну процедуру. Саме банкрут, від імені якого діє ліквідатор (арбітражний керуючий), у порядку, визначеному статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства, звертається з вимогою до третіх осіб, з вини яких настало банкрутство боржника.

При цьому, визначена в абзаці 1 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства дискреція ліквідатора у питанні покладення субсидіарної відповідальності має застосовуватися з урахуванням принципу безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі, невід`ємним критерієм дотримання якого з огляду на положення частини 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства є вирішення питання про покладення на винних осіб субсидіарної відповідальності за доведення боржника до банкрутства (такий висновок узгоджується зі сталою правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 924/669/17, від 07.10.2021 у справі №914/3812/15, від 14.09.2023 у справі № 908/2414/21, від 15.02.2024 у справі № 908/2538/22, від 14.03.2024 у справі № 34/5005/4591/2012 тощо).

Без розгляду питання про субсидіарну відповідальність осіб, винних у доведенні до банкрутства, суд позбавлений можливості розглянути звіт ліквідатора і ліквідаційний баланс з дотриманням принципу безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі. Аналогічний висновок про застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 911/1423/19.

Субсидіарна відповідальність у справах про банкрутство є самостійним цивільно-правовим видом відповідальності, який покладається на засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі керівника боржника, за наявності підтвердження вини зазначених осіб у доведенні юридичної особи (боржника у справі про банкрутство) до стану неплатоспроможності.

У разі коли після визнання боржника банкрутом, за наявності ознак доведення до банкрутства юридичної особи - боржника, погашення заборгованості банкрута є неможливим внаслідок дій та (або) бездіяльності засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії, такі особи можуть бути притягнуті до субсидіарної відповідальності за заборгованістю боржника, якщо такі особи не доведуть протилежного.

Визначене нормами частини 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства правопорушення, за вчинення якого покладається такий вид цивільної відповідальності як субсидіарна, має співвідноситися із наявністю відповідно до закону необхідних умов (елементів), які є підставою для застосування цього виду відповідальності.

Такими елементами є об`єкт та суб`єкт правопорушення, а також об`єктивна та суб`єктивна сторони правопорушення.

Однією з обов`язкових передумов субсидіарної відповідальності є її розмір, що визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.

Апеляційний господарський суд наголошує, що саме наявність цієї негативної різниці (перевищення суми кредиторських вимог над вартістю ліквідаційної маси) і обумовлює підстави для покладення субсидіарної відповідальності.

Якщо є підтвердженим доказами у справі факт доведення до банкрутства боржника, однак за відсутності зазначеної різниці (недостатності майна боржника для задоволення вимог кредиторів) немає підстав для стягнення відповідних сум з винних осіб у межах покладення субсидіарної відповідальності, то у ліквідатора немає підстав порушувати відповідний спір у справі про банкрутство.

В умовах, коли є підтвердженим доказами у справі факт доведення до банкрутства боржника, але його майна/активів у складі ліквідаційної маси виявилося достатньо для задоволення визнаних у справі вимог кредиторів, досягається виконання одного із основних завдань провадження у справі про банкрутство задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного боржника (положення преамбули Кодексу України з процедур банкрутства).

Отже навіть за виявлених арбітражним керуючим фактів доведення боржника до банкрутства достатність майна боржника, що включається до складу ліквідаційної маси і спрямовується на задоволення вимог кредиторів боржника, виключає застосування субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство за правилами частини 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ураховуючи, що ліквідаційна маса (її вартість) є одним із визначальних показників для обчислення розміру субсидіарної відповідальності, апеляційний господарський суд з огляду на регламентований Кодексом України з процедур банкрутства порядок та етапи формування ліквідаційної маси, зміни, яких вона зазнає під час ліквідаційної процедури, зазначає, що передумови для покладення субсидіарної відповідальності встановлюються насамперед на підставі фінансово-економічних показників боржника, порядок аналізу, дослідження та оцінки яких прямо визначений Кодексом України з процедур банкрутства.

Цей порядок передбачає, що:

- арбітражний керуючий зобов`язаний проводити аналіз фінансово-господарського стану, інвестиційної та іншої діяльності боржника, та становища на ринках боржника і подавати результати такого аналізу до господарського суду разом з документами, що підтверджують відповідну інформацію (пункт 3 частини 2 статті 12 Кодексу України з процедур банкрутства);

- господарський суд в ухвалі про відкриття провадження у справі може зобов`язати боржника провести аудит; якщо боржник не має для цього коштів, господарський суд може призначити проведення аудиту за рахунок кредитора (кредиторів) за його (їхньою) згодою (частина 10 статті 39 цього Кодексу України з процедур банкрутства)

- розпорядник майна зобов`язаний проводити аналіз фінансово-господарського стану, інвестиційної та іншої діяльності боржника, становища на ринках боржника; виявляти (за наявності) ознаки фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства (частина 3 статті 44 Кодексу України з процедур банкрутства);

- ліквідатор з дня свого призначення проводить інвентаризацію та визначає початкову вартість майна банкрута, аналізує фінансовий стан банкрута, формує ліквідаційну масу (а відповідно до змін, внесених Законом України від 13.07.2023 № 3249-IX, також складає висновок про наявність або відсутність ознак доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій під час провадження у справі про банкрутство за результатом його проведення).

Апеляційний господарський суд також зазначає, що аналіз фінансового стану банкрута має відповідати вимогам Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19.01.2006 № 14 (далі Методичні рекомендації), оскільки ці рекомендації розроблено з метою визначення однозначних підходів під час аналізу фінансово-господарського стану підприємств щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства; своєчасного виявлення формування незадовільної структури балансу для вжиття заходів щодо запобігання банкрутству підприємств, а також виявлення резервів підвищення ефективності виробництва та відновлення платоспроможності підприємств шляхом їх санації.

Звідси, керуючись наведеними положеннями Кодексу України з процедур банкрутства щодо обов`язків арбітражного керуючого під час проведення процедури банкрутства та щодо етапів, умов та підстав для здійснення оцінки фінансово-господарського стану боржника, Верховний Суд доходить висновку, що відповідні дії арбітражного керуючого (розпорядника майна, ліквідатора) є передумовами у дослідженні та виявленні підстав для порушення питання про покладення субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство.

Тобто відповідна діяльність з виявлення передумов для субсидіарної відповідальності розпочинається з введенням процедури розпорядження майном боржника у справі про банкрутство. Тому відповідний звіт/висновок арбітражного керуючого, яким зафіксоване правопорушення (з доведення до банкрутства) та який складений з урахуванням вимог Методичних рекомендацій, є доказом та підставою для вимог про покладення субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство, а отже, складовою доказової бази (джерелом) на підтвердження об`єктивної сторони відповідного правопорушення.

Отже, висновок щодо передумов для субсидіарної відповідальності формується у звіті ліквідатора за результатами здійснення ним аналізу фінансового стану банкрута, а згідно зі змінами, внесеними Законом від 13.07.2023 № 3249-IX, у складеному відповідно до Методичних рекомендацій висновку за результатами здійснення аналізу фінансового стану банкрута (про наявність чи відсутність ознак доведення до банкрутства; абзац 5 частини 1 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства).

За змістом частини 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства законодавець визначив розмір субсидіарної відповідальності як різницю між двома показниками (сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою), яка свідчить про недостатність майна боржника для задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство.

Щодо суми вимог кредиторів, то на стадії ліквідації цей показник, як правило, є остаточним та визначається на підставі ухвали, постановленої за результатами попереднього засідання, в якій, зокрема, зазначаються розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів (частина 2 статті 47 Кодексу України з процедур банкрутства).

Водночас допускається корегування зазначеного показника в процедурі ліквідації за рахунок визнаних судом вимог поточного кредитора (частини 3, 5 статті 59 та частини 4 статті 60 Кодексу України з процедур банкрутства), а також вимог кредиторів, які заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, та були розглянуті судом в процедурі ліквідації (частина 4 статті 45 цього Кодексу).

Що ж до такого показника як ліквідаційна маса, то апеляційний господарський суд зазначає про таке.

Законодавець визначив у положеннях Кодексу України з процедур банкрутства об`єктивні обставини та процеси, за яких ліквідаційна маса боржника змінюється з початку її формування і до отримання коштів від продажу відповідних активів у її складі.

Так, розмір (вартість) ліквідаційної маси в ході процедури ліквідації боржника зазнає змін, враховуючи, що:

- балансова вартість ліквідаційної маси, що визначається за результатами інвентаризації (пункт 5 частини 2 статті 12, частина 1 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства), оціночна вартість (частина 1 статті 63 Кодексу України з процедур банкрутства) та вартість її реалізації/продажу (розділ V Кодексу України з процедур банкрутства) можуть (як правило) відрізняються;

- склад ліквідаційної маси (відповідно, і її розмір) під час здійснення ліквідатором відповідних повноважень і обов`язків у ліквідаційній процедурі може змінюватись за рахунок включення до нього: грошових сум (майна), повернених третіми особами на вимогу ліквідатора щодо сум дебіторської заборгованості, за наслідками визнання недійсними правочинів (договорів) боржника та вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що перебуває у третіх осіб (частина 2 статті 42, чатсина 1 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства); сум, стягнених ліквідатором із суб`єктів субсидіарної відповідальності (абзац 3 частини 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства).

Що ж до вартості ліквідаційної маси з метою визначення розміру субсидіарної відповідальності, то, враховуючи правову природу цієї відповідальності, її розмір має визначатися за правилами встановлення розміру шкоди, заподіяної майну потерпілого незаконними діями, у деліктних правовідносинах: як різниця між сумою вимог до боржника згідно з реєстром вимог кредиторів та сумою коштів, отриманою за фактом продажу майна в процедурі ліквідації.

У цьому висновку апеляційний господарський суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, сформульованої в постанові від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц, відповідно до якої за правовою природою відповідальність третіх осіб, передбачена частиною 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства, є відповідальністю порушника за збитки, завдані банкруту (стаття 22 Цивільного кодексу України).

Отже, буквальне прочитання абзаців 1 та 2 частини 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства ("розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою", "у разі недостатності майна боржника") є підставою для висновку, що розмір субсидіарної відповідальності, який дає право ініціювати спір про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство та підлягає стягненню із суб`єктів такої відповідальності, визначається в той момент, коли ліквідатор за результатами здійснення судових проваджень у процедурі банкрутства боржника остаточно визначив вартість ліквідаційної маси в грошовому еквіваленті за фактом продажу в процедурі ліквідації включених до її складу активів та здійснив за рахунок отриманих від продажу коштів розрахунок із визнаними у справі кредиторами.

Тож сума вимог кредиторів, яка підлягає погашенню за правилами статті 64 Кодексу України з процедур банкрутства, однак залишилась непогашеною в процедурі банкрутства за правилами цієї статті через недостатність майна банкрута, і є розміром субсидіарної відповідальності.

Право ліквідатора подати заяву про покладення субсидіарної відповідальності виникає не раніше ніж після завершення реалізації об`єктів, включених до ліквідаційної маси банкрута, та розрахунків з кредиторами на підставі проведення такої реалізації у ліквідаційній процедурі. Аналогічний порядок покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника втілено в актуальній правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постановах від 10.06.2020 у справі № 911/3513/16, від 17.06.2020 у справі № 923/590/18, від 14.07.2020 у справі № 904/6379/16, від 24.02.2021 у справі № 902/1129/15(902/579/20) та від 07.11.2023 у cправі № 908/3468/13.

Апеляційний господарський суд зазначає, що такий підхід у покладенні субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство узгоджується як з повноваженнями ліквідатора, порядком проведення відповідних дій у ліквідаційній процедурі, так і з правами суб`єктів субсидіарної відповідальності відповідати за зобов`язаннями боржника у межах об`єктивного розміру цієї відповідальності, що відповідає правовій природі субсидіарної відповідальності саме як додаткової.

Наведений підхід у покладенні субсидіарної відповідальності та у визначенні ліквідаційної маси для обчислення розміру такої відповідальності є правильним та зумовлює висновок, згідно з яким передчасне звернення з вимогами про покладення субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство до здійснення задоволення вимог кредиторів за рахунок коштів, отриманих за наслідками реалізації всіх виявлених у боржника активів, з встановленням факту недостатності майна, виключає розгляд, дослідження, оцінку та встановлення осіб, винних у правопорушенні з доведення боржника до банкрутства, тобто виключає визначення суб`єктів та суб`єктивної сторони відповідного правопорушення.

Отже, до завершення погашення визнаних у справі вимог кредиторів за рахунок коштів, отриманих від продажу включених до складу ліквідаційної маси активів боржника, зі встановленням за результатами погашення недостатності майна боржника для задоволення таких вимог заява ліквідатора / кредитора з вимогами про покладення субсидіарної відповідальності та стягнення з винних осіб суми субсидіарної відповідальності не може бути подана, а в разі її подання відповідні вимоги не підлягають задоволенню судом. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 19.06.2024 у справі №906/1155/20(906/1113/21), яка враховується апеляційним господарським судом під час розгляду даної справи.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин справи, на час розгляду заяви про покладення субсидіарної відповідальності на засновника боржника ліквідатором продовжується здійснення заходів щодо пошуку майна для включення до ліквідаційної маси та подальшої реалізації.

Отже, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що, з урахуванням приписів статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства та документальних доказів, при поданні позовної заяви про покладення субсидіарної відповідальності на осіб, винних у доведенні боржника до банкрутства, саме ліквідатор зобов`язаний надати суду відомості щодо актуального складу кредиторів боржника та їх вимог, оскільки стягнуті в порядку субсидіарної відповідальності грошові кошти включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів, тому достеменне встановлення суми непогашених вимог кредиторів за недостатністю майна банкрута, є обов`язковим. Натомість позивачем до матеріалів даної справи таких відомостей не надано. У поданій позовній заяві ліквідатор просить стягнути з Дніпровської міської ради на користь кредиторів КВЖРЕП Індустріального району суму, що дорівнює сумі усіх визнаних судом кредиторських вимог, як субсидіарну відповідальність за доведення до банкрутства, але не надає до матеріалів справи звіт за підсумками проведеної ліквідаційної процедури, відомості щодо актуального складу кредиторів боржника та розміру їх вимог, аналіз фінансового стану банкрута, відомості щодо ліквідаційної маси, висновок про наявність або відсутність ознак доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій під час провадження у справі про банкрутство за результатом його проведення).

Відтак, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заява ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності на засновника боржника подана передчасно.

Колегія суддів також враховує, що на аналогічні недоліки заяви ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності у даній справі вже звертав увагу Верховний Суд у постанові від 12.09.2024 у даній справі № 904/367/22.

Так, ведення реєстру вимог кредиторів, згідно з положеннями частини 1 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства належить до компетенції ліквідатора.

Пунктом 1 Вимог до форми та порядку ведення реєстру вимог кредиторів у справах про банкрутство (неплатоспроможність), затверджених наказом Міністерства юстиції України від 17.08.2020 № 2778/5, встановлено що ці Вимоги визначають порядок ведення реєстру вимог кредиторів у справах про банкрутство (неплатоспроможність) та вимоги до форми Реєстру, організаційні підходи при складанні, веденні та внесенні змін до Реєстру на всіх стадіях провадження справи про банкрутство (неплатоспроможність).

Отже, ведення та внесення змін до реєстру вимог кредиторів арбітражними керуючими (керуючими санації, ліквідаторами) здійснюється відповідно до положень Кодексу України з процедур банкрутства з урахуванням положень, передбачених зазначеними Вимогами. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №5/58.

З урахуванням приписів статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства та наведених Вимог, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при поданні заяви про покладення субсидіарної відповідальності на осіб, винних у доведенні боржника до банкрутства, саме ліквідатор зобов`язаний надати суду відомості щодо актуального складу кредиторів боржника та їх вимог, оскільки стягнуті в порядку субсидіарної відповідальності грошові кошти включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів, тому достеменне встановлення суми непогашених вимог кредиторів за недостатністю майна банкрута, є обов`язковим.

У зв`язку із викладеним та враховуючи встановлені обставини справи щодо того, що у поданій заяві ліквідатор просить стягнути з Дніпровської міської ради на користь кредиторів КВЖРЕП Індустріального району суму, що дорівнює сумі усіх визнаних судом кредиторських вимог, як субсидіарну відповідальність за доведення до банкрутства та не вказує розмір вимог, що підлягають стягненню з осіб, винних у доведенні боржника до банкрутства, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ліквідатора.

Апеляційний господарський суд також зауважує, що в матеріалах справи відсутній актуальний реєстр вимог кредиторів. Ці обставини скаржниками не спростовано.

У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються вищевикладеним.

За результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2026 у справі № 904/367/22 (904/3621/25) таким, що підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

З підстав наведеного та керуючись статтями 129, 269, 270, 275 - 284, 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2026 у справі № 904/367/22 (904/3621/25) - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2026 у справі №904/367/22 (904/3621/25) - залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "ДТЕК Дніпровські електромережі".

4. Матеріали справи № 904/367/22 (904/3621/25) повернути до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України та статтею 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повна постанова складена та підписана 28.04.2026.

Головуючий суддя Ю.В. Фещенко

Суддя Ю.А. Джепа

Суддя О.Ю. Соп`яненко