ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року Справа № 918/961/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Петухов М.Г. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача 1 - не з`явився

від позивача 2 - Довгополюк В.В.

від відповідача 1 - Блащук Т.В., Чернюк Б.А., Пономарьова Г.П.

від відповідача 2 - не з`явився

прокурор - Немкович І.І.

від третьої особи - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23 (повний текст складено 16 січня 2024 року, суддя Романюк Ю.Г.)

за позовом Керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Костопільської міської ради Рівненської області (позивач 1) та в особі Західного офісу Держаудитслужби (позивач 2)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів: Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України

до відповідача - 1 Товариство з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія"

та до відповідача - 2 Комунального підприємства Костопільської міської ради "Костопількомунсервіс"

про визнання недійсним договору про надання послуг, стягнення 2 798 820,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Керівник Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Костопільської міської ради Рівненської області, Західного офісу Держаудитслужби, за участі Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до ТОВ "ТТЦ Технологія", КП КМР "Костопількомунсервіс" про визнання недійсним Договору №181а про виконання робіт з капітального ремонту від 18 квітня 2019 року, укладеного між КП КМР "Костопількомунсервіс" і ТОВ "ТТЦ Технологія" та про стягнення з ТОВ "ТТЦ Технологія" на користь КП Костопільської міської ради "Костопільськомунсервіс" 2 798 820, 00 грн, а з КП Костопільської міської ради "Костопільськомунсервіс" одержані за рішенням суду кошти в сумі 2 798 820,00 грн - стягнути в дохід держави.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23 задоволено позов Керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Костопільської міської ради Рівненської області та в особі Західного офісу Держаудитслужби, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів: Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України до Товариство з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" та до Комунального підприємства Костопільської міської ради "Костопількомунсервіс" про визнання недійсним договору про надання послуг, стягнення 2 798 820,00 грн.

Визнано недійсним договір №181а про виконання робіт з капітального ремонту від 18 квітня 2019 року, укладений між Комунальним підприємством Костопільської міської ради "Костопільськомунсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія".

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" (вул. Будівельників, 2А, м. Костопіль, Рівненська область, 35000, ) на користь Комунального підприємства Костопільської міської ради "Костопільськомунсервіс" (вул. Сарненська, 30, м. Костопіль, Рівненська область, 35000, ) 2 798 820 (два мільйона сімсот дев`яносто вісім тисяч вісімсот двадцять) грн 00 коп., а з Комунального підприємства Костопільської міської ради "Костопільськомунсервіс" (вул. Сарненська, 30, м. Костопіль, Рівненська область, 35000, ) одержані за рішенням суду кошти в сумі 2 798 820 (два мільйона сімсот дев`яносто вісім тисяч вісімсот двадцять) грн 00 коп. стягнути в дохід держави.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" (вул. Будівельників, 2А, м. Костопіль, Рівненська область, 35000, ) на користь Рівненської обласної прокуратури (вул. 16-го Липня, 52, м. Рівне, Рівненська область, 33028, ; одержувач: р/р UА0015371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету - 2800) 23 675 (двадцять три тисячі шістсот сімдесят пять) грн 15 коп. 50% судового збору.

Присуджено до стягнення з Комунального підприємства Костопільської міської ради "Костопількомунсервіс" (вул. Сарненська, 30, м. Костопіль, Рівненська область, 35000, ) на користь Рівненської обласної прокуратури (вул. 16-го Липня, 52, м. Рівне, Рівненська область, 33028, ; одержувач: р/р UА0015371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету - 2800) 23 675 (двадцять три тисячі шістсот сімдесят пять) грн 15 коп. 50% судового збору.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що дії ТОВ "ТТЦ Технологія" спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою одержання права на укладення договору із замовником не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки обмежує розвиток конкуренції у державі. Отже, в діях ТОВ "ТТЦ Технологія" вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. Враховуючи встановлені обставини справи щодо проведення тендеру, допущення ТОВ "ТТЦ Технологія" антиконкурентних узгоджених дій з іншим учасником закупівлі, Договір №181а про виконання робіт з капітального ремонту від 18 квітня 2019 року, на переконання місцевого суду, слід визнати недійсним на підставі частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 та частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України.

Господарський суд Рівненської області дійшов висновку, що обставини справи свідчать, що ТОВ "ТТЦ Технологія", маючи намір щодо отримання незаконного права на укладення договору, з метою одержання прибутку, порушуючи інтереси держави та суспільства, а також інших учасників ринкових відносин, усвідомлюючи протиправність таких дій, їх суперечність інтересам держави і суспільства, прагнучи та свідомо допускаючи настання протиправних наслідків, прийняв участь в проведенні конкурентної процедури закупівлі знівелювавши змагальність у ній, внаслідок чого привласнило бюджетні кошти в сумі 2798820,00 грн. Судом першої інстанції виснувано, що в даному випадку вбачається наявність умислу на укладення спірного договору, який суперечить інтересам держави і суспільства, з метою отримання прибутку.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідача 1 - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що учасників у проведені відкритих торгів по закупівлі робіт з будівництва системи відеоспостереження та оптоволоконної мережі в м. Костопіль згідно програми "Безпечне місто Костопіль" було троє. Проте, учаснику ТОВ "ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ" було відмовлено, оскільки учасник не надав необхідні документи, учасник не відповідає критеріям ТД, учасник не відповідає кваліфікаційним критеріям, відсутнє забезпечення пропозиції; учаснику ТОВ "ДАЙТЕКС ТЕХНОЛОДЖІС" було відмовлено, оскільки учасник не відповідає критеріям ТД. Натомість ТОВ "ТТЦ ТЕХНОЛОГІЯ" визнано переможцем. Відповідно різниця між очікуваною вартістю робіт та вартістю після оголошення переможця склала 209605грн., а це майже 10% економії. Таким чином, КП "Костопількомунсервіс" обрав найкращу запропоновану цінову пропозицію завдяки конкуренції.

На переконання апелянта, оскаржуване рішення суду першої інстанції абсолютно не враховує ту обставину, що Договір №181а від 18 травня 2019 року було виконано належним чином, зауважень до якості робіт немає як у замовника, так і у третіх осіб, про що неодноразово говорилось у відзиві та під час судового процесу у суді першої інстанції.

Скаржник звертає увагу суду, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на застосуванні статті 228 Цивільного кодексу України. Суд стверджує про наявності умислу лише у однієї із сторін та стягує одержане ТОВ "ТТЦ Технологія" за правочином на користь іншої сторони, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. ТОВ "ТТЦ Технологія" вважає, що до спірних правовідносин не підлягає до застосування положення статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки не має підстав для кваліфікації спірного правочину як такого, що порушує публічний порядок. Окрім того, заявник звертає увагу на необхідність дотримання принципу пропорційності та балансу інтересів сторін, що було проігноровано судом.

Крім того, апелянт зауважує, що при постановленні судом першої інстанції повністю проігноровано доводи відповідача 1, що ТОВ "ТТЦ ТЕХНОЛОГІЯ" сплатило штраф у повному обсязі і занесене у чорний список АМКУ (обмеження у процедурах держзакупівель) вже більше двох років, що спричинило різке зменшення доходів товариства, а значить товариство уже понесло відповідальність, визначену законом. Тому визнання договору недійсним і стягнення коштів з ТОВ "ТТЦ Технологія" є подвійним притягненням до відповідальності за одне й те ж саме правопорушення, що суперечить статті 61 Конституції України, в якій зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Апелянт зазначає, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним, оскільки спірний договір виконано, а його визнання недійсним не призведе до відновлення порушених інтересів держави, натомість може спричинити додаткові витрати бюджету у вигляді компенсації вартості виконаних робіт. При цьому проведення нової процедури закупівлі є неможливим.

Скаржник також зазначає, що Костопільська міська рада та Західний офіс Держаудитслужби не вбачали підстав для звернення до суду з відповідним позовом, посилаючись на належне виконання договору, що, на думку апелянта, залишено судом першої інстанції поза увагою.

Апелянт також вважає, що прокурор, звертаючись із даним позовом, вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки питання реагування на порушення законодавства про захист економічної конкуренції віднесено до компетенції органів Антимонопольного комітету України.

Листом №918/961/23/845/24 від 08 лютого 2024 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Рівненської області.

Належним чином оформлені матеріали справи надійшли на адресу суду апеляційної інстанції 20 лютого 2024 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 лютого 2024 року у справі №918/961/23 залишено без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали та надати належні докази доплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 25189,38 грн.

01 березня 2024 року від ТОВ "ТТЦ Технологія" надійшла заява про усунення недоліків до якої додано платіжну інструкцію №562 від 28 лютого 2024 року про сплату 25189,38 грн. судового збору.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06 березня 2024 року у справі №918/961/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23 та призначено розгляд апеляційної скарги на 03 квітня 2024 року об 10:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №2.

20 березня 2024 року від Західного офісу Держаудитслужби надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу. Позивач зазначає, що Західний офіс як орган державного фінансового контролю належно здійснює свої повноваження, оскільки замовником виконано вимоги щодо усунення порушень встановлених моніторингом закупівлі №UA-2019-03-11-001387-a.

У поданих поясненнях зазначено, що Західний офіс Держаудитслужби як орган державного фінансового контролю діє виключно в межах повноважень, визначених Законом України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", та здійснює державний фінансовий контроль, зокрема, шляхом проведення моніторингу закупівель. При цьому наголошено, що за результатами проведеного моніторингу процедури закупівлі №UA-2019-03-11-001387-a (наказ №6 від 18 березня 2019 року) встановлено порушення вимог законодавства у частині складання тендерної документації, які замовником були усунуті шляхом внесення відповідних змін.

Крім того, заявник зазначає, що висновок про результати моніторингу процедури закупівлі від 21 березня 2019 року у судовому порядку не оскаржувався, а тому є чинним, при цьому на момент проведення моніторингу та виконання договору орган державного фінансового контролю не мав можливості дослідити обставини, пов`язані з антиконкурентними узгодженими діями учасників закупівлі, встановленими рішенням Антимонопольного комітету України у 2021 році.

Також у поясненнях наголошено, що повноваження органу державного фінансового контролю щодо звернення до суду в інтересах держави виникають виключно у разі незабезпечення підконтрольною установою виконання вимог щодо усунення виявлених порушень, тоді як у даному випадку замовником такі порушення усунуті, у зв`язку з чим Західний офіс Держаудитслужби вважає, що належним чином реалізував свої повноваження у спірних правовідносинах.

25 березня 2024 року від Комунального підприємства Костопільської міської ради "Костопількомунсервіс" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого заявник просить суд скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі у позові.

Заявник у відзиві зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин справи та належної оцінки доказів у їх сукупності. При цьому Комунальне підприємство повністю підтримує доводи апеляційної скарги ТОВ "ТТЦ Технологія" та вважає, що підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні, оскільки його зміст не суперечить вимогам статей 203, 215 Цивільного кодексу України, а застосування судом першої інстанції положень статті 228 Цивільного кодексу України є помилковим, з огляду на відсутність ознак правочину, що порушує публічний порядок.

Крім того, заявник наголошує, що спірний договір був укладений та виконаний належним чином, територіальна громада отримала результат робіт без зауважень, а тому визнання його недійсним не сприятиме відновленню будь-яких прав чи інтересів, натомість може призвести до необґрунтованих втрат бюджету. Також зазначається, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним, а повноваження щодо реагування на порушення законодавства про захист економічної конкуренції належать органам Антимонопольного комітету України, який, у свою чергу, не приймав рішення про розірвання спірного договору та не звертався з відповідним позовом до суду.

02 квітня 2024 року від Здолбунівської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.

У поданому відзиві прокурор зазначає, що встановлені у справі обставини, зокрема вчинення відповідачем антиконкурентних узгоджених дій під час участі у процедурі закупівлі, підтверджуються належними та допустимими доказами, у тому числі рішенням органу Антимонопольного комітету України, яке є чинним та не скасованим у встановленому законом порядку. На думку прокурора, такі дії призвели до спотворення результатів торгів, усунення конкуренції та порушення принципів здійснення публічних закупівель, що, у свою чергу, свідчить про невідповідність спірного правочину інтересам держави та суспільства.

Прокурор також вказує, що факт виконання договору не спростовує підстав для визнання його недійсним, оскільки правочин, укладений з порушенням публічного порядку, є нікчемним незалежно від наслідків його виконання. Крім того, у відзиві наголошується, що застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення коштів відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апелянта щодо подвійного притягнення до відповідальності є безпідставними, оскільки застосовані заходи мають різну правову природу.

02 квітня 2024 року від Здолбунівської окружної прокуратури також надійшла відповідь на відзив КП Костопільської міської ради "Костопількомунсервіс", у якій прокурор заперечує доводи, викладені у відзиві останнього, та просить врахувати їх при розгляді апеляційної скарги.

У поданій відповіді прокурор зазначає, що доводи Комунального підприємства щодо належного виконання спірного договору та відсутності негативних наслідків для бюджету не спростовують встановлених обставин вчинення антиконкурентних узгоджених дій під час проведення процедури закупівлі, які підтверджені рішенням органу Антимонопольного комітету України. При цьому прокурор наголошує, що сам факт виконання договору не усуває його протиправності та не виключає можливості застосування наслідків недійсності правочину.

Крім того, у відповіді на відзив прокурор вказує, що посилання КП "Костопількомунсервіс" на відсутність підстав для представництва інтересів держави є безпідставними, оскільки порушення законодавства у сфері публічних закупівель та захисту економічної конкуренції саме по собі свідчить про наявність державного інтересу, який підлягає судовому захисту. Також прокурор заперечує доводи щодо неефективності обраного способу захисту та зазначає, що застосування наслідків недійсності правочину спрямоване на відновлення правопорядку у сфері публічних закупівель.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03 квітня 2024 року у справі №918/961/23 розгляд апеляційної скарги відкладено на "01" травня 2024 р. об 10:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 квітня 2024 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді -члена колегії Маціщук А.В. внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р., суддя Петухов М.Г.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 квітня 2024 року у справі №918/961/23 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23 прийнято до свого провадження вищезазначеною колегією суддів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01 травня 2024 року у справі №918/961/23 апеляційне провадження за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23 зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №918/1043/21. Зобов`язано сторін повідомити Північно-західний апеляційний господарський суд про усунення обставин, що спричинили зупинення провадження у справі.

15 травня 2024 року від ТОВ "ТТЦ Технологія" надійшли додаткові пояснення у господарській справі №918/961/23. Апелянт додатково зазначає, що передбачені частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України санкції є адміністративно-господарськими санкціями, які повинні застосовуватись у межах строків, визначених статтею 250 Господарського кодексу України

На переконання скаржника, прокурор не довів належними та допустимими доказами, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваних правочинів, наявність протиправних наслідків оспорюваних правочинів, а також наявність умислу (наміру) у сторін саме на укладення договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, не обґрунтував належними та допустимими доказами спрямованість та відповідність оспорюваного правочину ознакам, які б свідчили про посягання на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства. Посилаючись на приписи частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України прокурор жодними доводами та аргументами не довів наявності у сторін (сторони) умислу в настанні протиправних наслідків, як необхідної передумови для застосування цього правового механізму захисту порушеного права.

Апелянт зауважує, що для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним оспорюваного правочину укладеного за результатами проведення відкритих торгів, які проведені на виконання вимог Закону України "Про публічні закупівлі" недостатньо лише констатації факту встановлення рішенням АМК антиконкурентних узгоджених дій відповідача та третьої особи-2 під час проведення процедури закупівлі без доведення позивачем, який у даному випадку є стороною цього правочину, зокрема, такого факту як порушення його права та/або інтересу внаслідок вчинення правочину.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21 жовтня 2024 року у справі №918/961/23 поновлено провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23 та призначено дату судового засідання на 14 листопада 2024 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14 листопада 2024 року у справі №918/961/23 розгляд апеляційної скарги відкладено на 27 листопада 2024 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 листопада 2024 року у справі №918/961/23 розгляд апеляційної скарги відкладено на 16 січня 2025 року.

16 січня 2025 року від представника ТОВ "ТТЦ Технологія" - Блащук Т.В. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №918/961/23 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №922/3456/23.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2025 року у справі №918/961/23 зупинено провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23 до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3456/23 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду. Зобов`язано учасників справи повідомити Північно-західний апеляційний господарський суд про результати розгляду справи №922/3456/23.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13 березня 2026 року у справі №918/961/23 поновлено провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23. Розгляд апеляційної скарги призначено на "23" квітня 2026 р. об 14:20 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2.

18 березня 2026 року від Здолбунівської окружної прокуратури надійшло клопотання про зупинення розгляду справи №918/961/23 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №910/20111/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання, прокурор зазначає, що ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 лютого 2026 року справу №910/20111/23 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з наявністю виключної правової проблеми щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах. При цьому заявник вказує, що правовідносини у даній справі є подібними до правовідносин у справі №910/20111/23, а тому правовий висновок Великої Палати Верховного Суду матиме суттєве значення для правильного вирішення спору.

Крім того, прокурор посилається на положення пункту 7 частини першої статті 228 та пункту 11 частини першої статті 229 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких суд має право зупинити провадження у справі у разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах Великою Палатою Верховного Суду. Також заявник зазначає, що з метою забезпечення єдності судової практики Верховним Судом вже застосовувався аналогічний підхід, зокрема ухвалами Касаційного господарського суду від 02 березня 2026 року у справах №910/7160/23 та №927/1531/23 зупинено касаційні провадження у зв`язку з передачею справи №910/20111/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

22 квітня 2026 року від ТОВ "ТТЦ Технологія" надійшло заперечення на клопотання (заяву) про зупинення провадження у справі №918/961/23.

Розглянувши клопотання прокурора про зупинення провадження у справі колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Разом з тим, як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2026 року у справі №910/20111/23 зазначену справу повернуто відповідній колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду, тобто на час вирішення питання про зупинення провадження у даній справі перегляд справи №910/20111/23 Великою Палатою Верховного Суду не здійснюється.

За таких обставин підстави, передбачені пунктом 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України, для зупинення провадження у справі відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання Здолбунівської окружної прокуратури слід відмовити.

22 квітня 2026 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" надійшли додаткові пояснення, у яких відповідач-1, посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі №922/3456/23, зазначає про відсутність підстав для застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах.

У поданих поясненнях заявник наголошує, що сам по собі встановлений органом Антимонопольного комітету України факт вчинення антиконкурентних узгоджених дій під час проведення процедури закупівлі не свідчить про спрямованість укладеного договору на порушення інтересів держави і суспільства, а відтак не є достатньою підставою для визнання правочину недійсним у розумінні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України.

Крім того, ТОВ "ТТЦ Технологія" зазначає, що прокурором у цій справі не доведено наявності майнової шкоди, завданої державі внаслідок укладення та виконання спірного договору, зокрема відсутні докази переплати бюджетних коштів або отримання неякісного результату робіт, що виключає встановлення причинно-наслідкового зв`язку між порушенням конкурентного законодавства та погіршенням майнового становища держави.

Також заявник звертає увагу на відсутність обвинувального вироку суду, який би підтверджував наявність протиправної мети правочину, а застосування конфіскаційної санкції, передбаченої частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, за відсутності таких обставин суперечить принципу пропорційності втручання у право власності. Додатково зазначено, що за вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції до відповідача вже застосовано санкцію у вигляді штрафу, який сплачено у повному обсязі, а тому застосування інших заходів майнового характеру фактично призведе до подвійної відповідальності.

З огляду на викладене, у додаткових поясненнях заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Безпосередньо в судових засіданнях представники відповідача 1 та прокурор повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї. Представник позивача 2 проти задоволення позовних вимог прокурора заперечила.

Представники позивача 1, відповідача 2 та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача 2, відповідача 1, відповідача 2 та прокурора, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та додаткових пояснень, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Костопільської міської ради №669 від 22 грудня 2017 року (з наступними змінами та доповненнями) затверджено Програму "Безпечне місто Костопіль" на 2018-2020 роки.

Програмою передбачено будівництво та розвиток міської системи відеоспостереження, створення єдиної локальної міської мережі системи "Безпечне місто Костопіль", яка забезпечить отримання даних з усіх камер відеоспостереження із доступом до інформації міської влади та правоохоронних органів.

Відповідальним виконавцем програми визначено КП "Костопількомунсервіс", яким 11 березня 2019 року в електронній системі закупівель опубліковано оголошення стосовно проведення відкритих торгів за предметом "Будівництво системи відеоспостереження та оптоволоконної мережі в м. Костопіль згідно програми "Безпечне місто Костопіль" (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2019-03-11-001387-a).

Очікувана вартість предмета закупівлі становила 3 009 604,80 грн.

Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано трьома суб`єктами господарювання: ТОВ "ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ", ТОВ "ДАЙТЕКС ТБХНОЛОДЖІС" та ТОВ "ТТЦ Технологія", що підтверджується формою реєстру отриманих тендерних пропозицій.

Пропозиції учасників торгів ТОВ "ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ" з ціновою пропозицією 2 500 000 грн та ТОВ "ДАЙТЕКС ТБХНОЛОДЖІС" з ціновою пропозицією 2 779 998 грн, за рішеннями тендерного комітету КП "Костопількомунсервіс", оформленими протоколами його засідань №37 від 03 квітня 2019 року та №37 від 04 квітня 2019 року відхилено, оскільки вони не відповідали встановленим вимогам тендерної документації.

Рішенням тендерного комітету КП "Костопількомунсервіс", оформленим протоколом його засідання №38/1 від 05 квітня 2019 року, визнано ТОВ "ТТЦ Технологія" переможцем торгів з пропозицією, яка відповідала кваліфікаційним критеріям і технічним вимогам та мала ціну 2 800 000 грн. Цим же рішенням тендерного комітету вирішено укласти з указаним учасником договір на закупівлю товару ДК 021:2015:45000000-7 Будівельні роботи та поточний ремонт ("Будівництво системи відеоспостереження та оптоволоконної мережі в м. Костопіль згідно програми "Безпечне місто Костопіль").

У зв`язку з викладеним електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір.

18 квітня 2019 року між КП "Костопількомунсервіс", як замовником, та ТОВ "ТТЦ Технології", як підрядником, укладено Договір №181а про виконання робіт з капітального ремонту (далі - Договір), відповідно до умов якого замовник доручає підряднику виконання робіт з будівництва системи відеоспостереження та оптоволоконної мережі в м. Костопіль згідно програми "Безпечне місто Костопіль", за рахунок коштів місцевого бюджету, а підрядник зобов`язується на свій власний ризик, в межах ціни Договору, виконати роботи доручені йому Замовником.

Згідно з пунктом 3.1 Договору, ціна визначається на основі кошторису як тверда ціна та становить 2 800 000 грн.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2020 року, а в частині оплати - до повного виконання замовником своїх грошових зобов`язань (пункт 19.1 Договору).

Додатковою угодою №1 від 03 лютого 2020 року, у зв`язку з фактичним обсягом виконаних робіт та наявного фінансування, сторонами погоджено, що строк дії Договору продовжено до 31 грудня 2021 року.

Додатковою угодою №5 від 27 січня 2021 року сторони, зважаючи на фактичний обсяг виконаних робіт, узгодили зменшення ціни Договору до 2 798 820,00 грн. Також, вказаною додатковою угодою сторони констатували фактичне виконання зобов`язань та вирішили вважати дію Договору завершеною з моменту її підписання.

27 січня 2021 року КП "Костопількомунсервіс", як замовником оприлюднено звіт про виконання указаного правочину, який профінансовано за кошти місцевого бюджету на загальну суму 2 798 820,00 грн.

02 вересня 2021 року рішенням Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №63/49-р/к у справі №63/9-01 -2-2021 (далі рішення Адміністративної колегії №63/49-р/к) встановлено, що ТОВ "ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ" та ТОВ "ТТЦ Технологія" вчинили порушення, передбачене пунктом 4 частини 2 статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю КП Костопільської міської ради "Костопількомунсервіс" по предмету закупівлі "Будівництво системи відеоспостереження та оптоволоконної мережі в м.Костопіль згідно програми "Безпечне місто Костопіль" (ідентифікатор закупівлі UA-2019-03-11 -0013 87-а).

Адміністративною колегією встановлено, що на всіх стадіях підготовки пропозицій конкурсних торгів для участі у вищевказаній закупівлі ТОВ "ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ" та ТОВ "ТТЦ Технологія" були обізнані щодо участі кожного з них у процедурі закупівлі, що підтверджується, зокрема, таким: наявністю господарських відносин; невідповідністю тендерної пропозиції ТОВ "ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ" вимогам Замовника; однаковими дефектами друку на документах; схожими додатками "Тендерна пропозиція"; однаковими властивостями файлів документів з дефектом друку; синхронністю завантаження файлів; використанням одного майданчика та спільної ІР-адреси під час підготовки та участі у процедурі закупівлі; нетиповою поведінкою під час аукціону.

Враховуючи наведене, Адміністративна колегія прийшла до висновку, що вказані вище обставини свідчать про те, що суб`єкти господарювання ТОВ "ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ" та ТОВ "ТТЦ Технологія" мали можливість узгодити та узгодили свою поведінку під час проведення процедури закупівлі, замінивши ризик, який породжує конкуренція, на координацію своєї економічної поведінки. Така координація економічної поведінки призвела до усунення між ними конкуренції під час проведення закупівлі.

Вказане рішення Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у судовому порядку не оскаржувалось.

З урахуванням встановлених у рішенні Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 02 вересня 2021 року №63/49-р/к у справі №63/9-01 -2- 2021 обставин вчинення суб`єктами господарювання антиконкурентних узгоджених дій під час проведення процедури публічної закупівлі, що призвели до спотворення результатів торгів, прокурор дійшов висновку про порушення інтересів держави у сфері публічних закупівель та необхідність їх судового захисту. Саме встановлення компетентним органом факту порушення законодавства про захист економічної конкуренції, яке вплинуло на результати проведеної процедури закупівлі, стало підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом про визнання недійсними результатів закупівлі та укладеного за її наслідками договору, а також застосування наслідків недійсності правочину.

Місцевий господарський суд, дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, дійшов висновку, що встановлений рішенням органу Антимонопольного комітету України факт вчинення відповідачами антиконкурентних узгоджених дій під час проведення процедури закупівлі свідчить про спотворення результатів торгів та нівелювання їх конкурентного характеру, що, у свою чергу, є підставою для визнання недійсними результатів закупівлі та укладеного за її наслідками договору. Суд першої інстанції виходив з того, що спірний правочин укладено з порушенням інтересів держави та суспільства, а відтак наявні правові підстави для застосування положень частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України та наслідків недійсності правочину.

Однак, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду не може погодитись з такими висновками з огляду на наступне.

Щодо представництва прокурором інтересів держави в суді.

Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках - прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Враховуючи вищевикладене, Північно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України "Про прокуратуру", фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06 серпня 2019 року у справі №910/6144/18 та від 06 серпня 2019 року у справі №912/2529/18.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25 лютого 2021 року у справі №910/261/20.

Відповідно до преамбули Закону України "Про публічні закупівлі" він визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Зокрема, Законом України "Про публічні закупівлі" встановлюються основні терміни, сфера його застосування, суб`єктний склад тощо. Розділом ІІ вказаного Закону безпосередньо врегульовано державне регулювання та контроль у сфері закупівель.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі" уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

В силу частини першої статті 8 цього Закону України "Про публічні закупівлі" моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи. Моніторинг процедури закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та його дії.

Положеннями частини першої статті 44 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що за порушення вимог, установлених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, уповноважені особи, службові (посадові) особи замовників, службові (посадові) особи та члени органу оскарження, службові (посадові) особи Уповноваженого органу, службові (посадові) особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, службові (посадові) особи органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (обслуговуючого банку), несуть відповідальність згідно із законами України.

Статтею 1 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" унормовано, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України "Про публічні закупівлі", проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування. Порядок та підстави проведення органом державного фінансового контролю перевірок закупівель встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 5 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні").

За умовами пунктів 8 та 10 частини першої статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право, зокрема порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №43 від 03 лютого 2016 року, передбачено, що Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до підпунктів 3, 4, 9 пункту 4 цього Положення Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення державного фінансового аудиту, перевірки закупівель, інспектування (ревізії), моніторингу закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.

Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення).

Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 12 березня 2018 року у справі №826/9672/17.

Таким чином, Західний офіс Держаудитслужби є належним суб`єктом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель, у зв`язку з чим останній виступає належним позивачем у даній справі, оскільки саме до повноважень останнього належить вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Даний висновок Північно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01 вересня 2020 року у справі №911/1534/19 та від 30 липня 2020 року у справі №904/5598/18.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про публічні закупівлі" до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи місцевого самоврядування.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (частина друга статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

В силу частини третьої статті 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Статтею 143 Конституції України визначено, що місцеві органи самоврядування, зокрема, управляють майном, що є в комунальній власності, а також затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання.

Частиною першою статті 17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Водночас неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема, шляхом укладення органом місцевого самоврядування оспорюваного договору, свідчить про порушення економічних інтересів відповідної територіальної громади.

Згідно з частиною другою статті 64 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські, районі в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання. При цьому, згідно з підпунктом 27 пункту 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: як прийняття рішень щодо передачі коштів з відповідного місцевого бюджету.

Згідно з частиною другою статтею 22 Бюджетного Кодексу України міська рада є головним розпорядником бюджетних коштів.

Таким чином, Костопільська міська рада як розпорядник бюджетних коштів є органом, уповноваженим на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів державного бюджету.

У зв`язу з чим, колегія суддів вважає, що органом, уповноваженим державою на виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах, є саме Костопільська міська рада, як орган, якому підпорядковується відповідна сторона оспорюваного договору, а також, беручи до уваги здійснення міською радою контролю за станом фінансової дисципліни, обліку та звітності, виконанням зобов`язань перед бюджетом, а відтак є належним позивачем у цій справі.

Щодо суті спору.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним договору №181а про виконання робіт з капітального ремонту від 18 квітня 2019 року, укладеного між Комунальним підприємством Костопільської міської ради "Костопількомунсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія", як такого, що вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" на користь Комунального підприємства Костопільської міської ради "Костопількомунсервіс" коштів, отриманих за результатами його виконання, у розмірі 2 798 820,00 грн, та стягнення відповідної суми з Комунального підприємства в дохід держави на підставі частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України.

ТОВ "ТТЦ Технологія" у апеляційній скарзі та додаткових поясненнях зазначає, що для суб`єктів господарювання, які порушили вимоги законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема у разі вчинення антиконкурентних узгоджених дій, чинним законодавством уже передбачено відповідальність у вигляді штрафу (стаття 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції"), а також встановлено обмеження щодо участі у процедурах закупівель протягом визначеного законом строку після притягнення до відповідальності (пункт 4 частини першої статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі"). У зв`язку з цим апелянт вважає, що заявлення прокурором вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" коштів, отриманих за фактично виконаним договором, призводить до покладення на нього подвійної та надмірної відповідальності.

Отже ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування частини 3 статті 228 ЦК.

Згідно з цією нормою у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Аналогічна за змістом норма містилася у частині 1 статті 208 Господарського кодексу України (яка була чинною у період існування спірних відносин).

Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції Цивільного кодексу України, який набув чинності 01 січня 2004 року, такої норми не існувало. Однак Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02 грудня 2010 року стаття 228 була доповнена частиною 3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20 червня 2018 року у справі №802/470/17-а, від 16 жовтня 2019 року у справі №2а-1670/8497/11, від 25 липня 2023 року у справі №160/14095/21, від 13 листопада 2024 року у справі №911/934/23).

Наслідки, передбачені реченнями 2-3 частини 3 статті 228 Цивільного кодексу, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма Цивільного кодексу, яка містить каральні заходи (санкції).

За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.

Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.

Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.

У частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки:

- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;

- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;

- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;

- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;

- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.

Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.

Вирішуючи питання щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України суд має враховувати, що санкції, передбачені частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.

Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Застосування наслідків, передбачених частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Ключовими прецедентами є рішення ЄСПЛ у справах: "Isaia and Others v. Italy" (від 25 вересня 2025 року, заяви №36551/22, №36926/22 та №37907/22), "Garofalo and Others v. Italy" (від 21 січня 2025 року, заява №47269/18 та три інші), "Imeri v. Croatia" (від 24 червня 2021 року, заява №77668/14), "Kurban v. Turkey" (від 24 листопада 2020 року, заява №75414/10), "Balsamo v. San Marino" (від 08 жовтня 2019 року, заяви №20319/17, №21414/17), "Gogitidze and Others v. Georgia" (від 12 травня 2015 року, заява №36862/05), "Varvara v. Italy" (від 29 жовтня 2013 року, заява №17475/09), "Arcuri and Others v. Italy" (від 05 липня 2001 року, заява №52024/99), "Air Canada v. the United Kingdom" (від 05 травня 1995 року, заява №18465/91), "AGOSI v. United Kingdom" (від 24 жовтня 1986 року, заява №9118/80).

Справа "Isaia and Others v. Italy" (рішення від 25 вересня 2025 року, заяви №36551/22, №36926/22 та №37907/22) та прецедентні рішення у подібних справах, на які посилається ЄСПЛ, стосуються італійського законодавства про запобіжні заходи (зокрема, антимафіозного кодексу), які дозволяють конфіскацію майна осіб, підозрюваних у причетності до організованої злочинності, до або без винесення обвинувального вироку. Заявники оскаржували судові рішення про конфіскацію їхнього майна, яке було вилучено на підставі підозр у його незаконному походженні та недостатній відповідності законним доходам. Ключовою особливістю італійського законодавства є те, що конфіскація може ґрунтуватися не на доведеній вині у вчиненні злочину, а на визнанні особи "соціально небезпечною" або "підозрюваною у належності до мафіозних структур" задовго до застосування заходів. ЄСПЛ вказав, що критерії для визнання особи "соціально небезпечною" (що є підставою для конфіскації) були чіткими, конкретними та передбачуваними у національному законодавстві. У попередніх справах, пов`язаних з Італією, ЄСПЛ встановив порушення через занадто розмиті та широкі визначення "соціальної небезпеки", які дозволяли надто широке тлумачення національними судами.

У пункті 72 рішення "Isaia and Others v. Italy" ЄСПЛ вказав, що, оцінюючи, чи були заходи конфіскації сумісними із гарантіями, закріпленими у статті 1 Першого протоколу, Суд, перш за все, оцінив характер основних правопорушень, зокрема їх тяжкість, та питання, чи можна вважати, що вони призвели до отримання незаконних доходів ("Todorov and others v. Bulgaria", п.200, та, особливо, справа "Yordanov and others v. Bulgaria", п.115, яка стосується конфіскації без винесення обвинувального вироку, подібної до тієї, що розглядається в даній справі). Суд висловив серйозну стурбованість щодо внутрішнього законодавства, яке передбачало, що процедури застосування подібних заходів могли бути ініційовані не тільки у зв`язку з особливо тяжкими злочинами, такими як злочини, пов`язані з організованою злочинністю, наркоторгівлею, корупцією в державній службі або відмиванням грошей, або іншими злочинами, які, як можна припустити, завжди приносять дохід, але й у зв`язку з низкою інших злочинів, а також деякими адміністративними правопорушеннями (див., зокрема, "Yordanov and others v. Bulgaria", п.115, і "Todorov and others v. Bulgaria", п.200).

У справі "Imeri v. Croatia" (рішення від 24 червня 2021 року, заява №77668/14) ЄСПЛ зробив висновки, що для того, щоб бути пропорційним, суворість покарання має відповідати тяжкості правопорушення, за яке воно призначене (пункт 71); що принцип пропорційності має бути дотриманий не лише щодо визначення правил щодо суворості санкцій, але й оцінки факторів, які можуть бути взяті до уваги при встановленні санкцій (пункт 84). Зокрема, в зазначеній справі, оцінюючи пропорційність конфіскації частини готівки, яку заявник перевозив через кордон без декларування, ЄСПЛ взяв до уваги, що заявник не мав судимості і що кримінальне провадження, яке було порушено проти нього, було припинено через відсутність доказів (пункт 88), проти нього не було порушено кримінальну справу за відмивання грошей (пункт 91), шкода, яку заявник міг завдати владі, була незначною (пункт 92), і дійшов висновку, що мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 94). Суд наголосив, що конфіскаційні заходи повинні бути пропорційними та враховувати індивідуальну поведінку особи, ступінь її вини і можливість застосування менш обтяжливого заходу.

У справі "Gogitidze and Others v. Georgia" (рішення від 12 травня 2015 року, заява №36862/05) досліджувалася конфіскація майна, походження якого не було обґрунтовано, в рамках антикорупційного законодавства. ЄСПЛ підтвердив правомірність конфіскації без кримінального вироку. Визнав допустимим перекладання тягаря доведення на власника майна, якщо держава надала обґрунтовані підстави підозрювати незаконне походження. ЄСПЛ вважав, що вжита міра відповідала загальним інтересам, оскільки мала на меті забезпечити, щоб використання зазначеного майна не давало заявникам переваги на шкоду суспільству (пункт 103).

Що стосується конкретно заходу "превентивної конфіскації", передбаченого італійським законодавством, Суд вже встановив, що він мав на меті забезпечити, щоб злочин не окупався, та запобігти несправедливому збагаченню, позбавивши відповідну особу та третіх осіб, які не мають дійсних прав на конфісковане майно, прибутку від злочинної діяльності, і, відповідно, мала, по суті, відновний, а не каральний характер (справа "Garofalo and Others v. Italy" (рішення від 21 січня 2025 року, заява №47269/18 та 3 інші), п.134).

У справі "Arcuri and Others v. Italy" (рішення від 05 липня 2001 року, заява №52024/99) ЄСПЛ наголосив, що конфіскація може бути пропорційною лише тоді, коли вилучається майно, яке є безпосереднім результатом незаконної діяльності, або використовувалося для такої діяльності. Це положення прямо корелює з обов`язком держави довести, що саме правочин, а не загальна поведінка сторін у сфері конкуренції, був укладений з метою, що "завідомо суперечить інтересам держави і суспільства".

Справа "Balsamo v. San Marino" (рішення від 08 жовтня 2019 року, заяви №20319/17, 21414/17) стосувалася конфіскації грошей, виявлених у заявника, щодо яких було встановлено зв`язок із шахрайською схемою відмивання коштів. Конфіскація була застосована в рамках адміністративного/цивільного провадження, незважаючи на те, що кримінальна справа була припинена. ЄСПЛ підкреслив, що конфіскація може застосовуватися і за відсутності обвинувального вироку, який підтверджує вину, визнав, що конфіскація була пропорційною та правомірною. Суд наголосив, що оскільки метою конфіскації було вилучення вигоди, отриманої від злочинної діяльності (тобто превентивна мета, а не каральна), вона може бути застосована незалежно від доведення кримінальної вини особи. Суд врахував, що заявник не зміг надати переконливих доказів законності походження коштів.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу і на необхідності дотримання пропорційності при втручанні держави у право власності добросовісного власника.

Так, у справі "AGOSI v. United Kingdom" (рішення від 24 жовтня 1986 року, заява №9118/80) компанія-заявник оскаржила до Суду конфіскацію належних їй на праві власності золотих монет, які були вилучені митним органом Об`єднаного Королівства після спроби їх незаконного ввезення третіми особами на територію держави. ЄСПЛ аналізує конфіскацію без вироку, і встановлює критерії правомірності втручання: законність, легітимну мету, пропорційність. Навіть якщо особа поводилася неправомірно, держава має довести справедливий баланс. ЄСПЛ зазначив, що при вирішенні питання про повернення майна держава має враховувати поведінку власника - зокрема, чи був він причетний до правопорушення або чи проявив належну обачність. У цій справі ЄСПЛ не виявив порушення статті 1 Першого протоколу. Суд дійшов висновку, що британські органи влади забезпечили справедливий баланс між інтересами суспільства (боротьба з контрабандою) та правами власника, а сама процедура конфіскації не була свавільною.

У справі "Air Canada v. The United Kingdom" (рішення від 05 травня 1995 року, заява 18465/91), яка стосувалася конфіскації літака, який був у лізингу та був використаний для вчинення злочину, про що власник не знав, ЄСПЛ навпаки дійшов висновку, що втручання, що наклало "індивідуальний і надмірний тягар" на добросовісного власника, порушує статтю 1 Першого протоколу.

Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа "Kurban v. Turkey" (рішення від 24 листопада 2020 року, заява №75414/10). Заявник (ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (стаття 1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.

ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей статті 1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором.

Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду колегія суддів вважає, що у справі №918/961/23, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, Господарським судом Рівненської області не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.

Щодо винної особи.

У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.

Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Отже, для застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у справі №918/961/23 мав довести, що сам правочин (виконання робіт з будівництва системи відеоспостереження та оптоволоконної мережі в м. Костопіль) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.

Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України.

Прокурором не доведено, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

У справі "Kurban v. Turkey" (рішення від 24 листопада 2020 року, заява №75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (пункт 100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (пункт 101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).

Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).

ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 грудня 2025 року у справі №922/3456/23 дійшла висновку, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

Об`єднана палата у вказаній постанові звертала увагу на невідповідність норми частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та частину 3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.

У постанові Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі №911/934/23 зазначено, що санкції, передбачені частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України та частиною першою статті 208 Господарського кодексу України, не мають компенсаторного характеру, а є конфіскаційними, оскільки застосовуються незалежно від наявності, характеру та розміру шкоди, заподіяної державі, і спрямовані на покарання за вчинення правочину, який суперечить інтересам держави і суспільства.

Верховний Суд звернув увагу, що застосування таких санкцій становить втручання у право мирного володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з чим підлягає оцінці на відповідність критеріям законності, легітимної мети та пропорційності. При цьому, хоча втручання ґрунтується на національному законодавстві та переслідує легітимну мету захисту загальних інтересів, вирішальним є дотримання справедливого балансу між інтересами держави та правами особи.

Разом з тим, як зазначено Верховним Судом із урахуванням практики Європейського суду з прав людини, встановлені частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України санкції не забезпечують дотримання принципу пропорційності, оскільки є безальтернативними, визначаються у розмірі всього одержаного за правочином незалежно від тяжкості порушення та його наслідків, а також не передбачають можливості врахування конкретних обставин справи, ступеня вини сторін чи їх добросовісності.

Крім того, застосування таких санкцій можливе і до сторони правочину, яка не є винною у вчиненні порушення, що, за висновками Верховного Суду, може призводити до покладення на неї надмірного та непропорційного тягаря, що не відповідає вимогам справедливого балансу у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, колегія суддів у справі №918/961/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 грудня 2025 року у справі №922/3456/23 виснувала, що при визначенні підстав для застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).

Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

Щодо добросовісної сторони правочину

ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовсної сторони правочину, КП КМР "Костопількомунсервіс").

На перший погляд, приписи частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника.

Втім, Об`єднана палата у постанові від 19 грудня 2025 року у справі №922/3456/23 дійшла висновку, що за умови застосування відповідних приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.

По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.

По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі - з ТОВ "ТТЦ Технологія" на корить КП КМР "Костопількомунсервіс").

На переконання колегії суддів КП КМР "Костопількомунсервіс" несе негативні наслідки від ухваленого судом першої інстанції рішення, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Це може призвести до намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалене місцевим судом рішення у цій справі означає не лише застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України всупереч її прямим приписам, але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.

Прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Враховуючи, що закупівлю робіт проводило комунальне підприємство за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є територіальна громада міста Костопіль. Між тим, прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не бюджету міста Костополя (тобто територіальної громади, яка на думку прокурора постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для комунального підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади міста Костопіль.

Виходячи з викладеного, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України до спірних відносин призвело до порушення визначеного у рішеннях ЄСПЛ принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (стаття 1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо відповідача 1, так і щодо добросовісної сторони правочину.

Відтак, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимоги прокурора про визнання недійсним Договору №181а про виконання робіт з капітального ремонту від 18 квітня 2019 року та стягнення з ТОВ "ТТЦ Технологія" на користь КП Костопільської міської ради "Костопільськомунсервіс" 2 798 820, 00 грн, а з КП Костопільської міської ради "Костопільськомунсервіс" одержаних за рішенням суду коштів в сумі 2 798 820,00 грн в дохід держави.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним Договору №181а від 18 квітня 2019 року відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України, а також про застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення грошових коштів у сумі 2 798 820,00 грн, сплачених на виконання такого договору, на користь Комунального підприємства Костопільської міської ради "Костопількомунсервіс", із подальшим їх стягненням у дохід держави.

Водночас колегія суддів зазначає, що зі змісту оскаржуваного рішення вбачається застосування судом першої інстанції частини третьої статті 228 ЦК України без урахування особливостей її правозастосування, визначених Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 грудня 2025 року у справі №922/3456/23, зокрема без оцінки виключного характеру цієї норми та дотримання принципу пропорційності втручання у право власності при застосуванні передбачених нею наслідків.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що, звертаючись до суду із позовом у даній справі, прокурор стверджує, що Договір №181а від 18 квітня 2019 року, укладений за результатами проведеної процедури закупівлі, результати якої спотворено антиконкурентними узгодженими діями її учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з мотивів наявності умислу у ТОВ "ТТЦ Технологія", а кошти, сплачені на його виконання, підлягають стягненню з ТОВ "ТТЦ Технологія" на користь Комунального підприємства Костопільської міської ради "Костопількомунсервіс", з подальшим їх стягненням з останнього в дохід держави на підставі частини третьої статті 228 ЦК України.

При цьому прокурор як на підставу для визнання вказаного договору недійсним посилається на рішення адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №63/49-р/к від 02.09.2021, яким встановлено, що під час участі у процедурі закупівлі UA-2019-03-11-001387-a її учасниками - ТОВ "ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ" та ТОВ "ТТЦ Технологія" - вчинено порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які призвели до спотворення результатів торгів.

Однак колегія суддів зазначає, що прокурор у цій справі не довів, що: 1) спірний Договір №181а від 18 квітня 2019 року за своїм змістом і спрямованістю є таким, що завідомо порушує інтереси держави та суспільства; 2) унаслідок його укладення та виконання державі завдано майнової шкоди, зокрема у вигляді неефективного використання бюджетних коштів, їх переплати чи отримання результату робіт неналежної якості.

Отже, відсутній належний причинно-наслідковий зв`язок між встановленими рішенням органу Антимонопольного комітету України порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції та будь-яким погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації спірного договору як такого, що вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Об`єднана Палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у пункті 95 постанови від 19 грудня 2025 року у справі №922/3456/23 зазначила, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси, тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що сам по собі встановлений рішенням органу Антимонопольного комітету України факт вчинення ТОВ "ТТЦ Технологія" та ТОВ "ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ" порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній процедурі закупівлі не є достатньою підставою для визнання укладеного за її результатами Договору №181а від 18 квітня 2019 року недійсним як такого, що вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Не будь-які порушення вимог законодавства, допущені під час проведення процедури закупівлі чи укладення договору, мають наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства у розумінні частини третьої статті 228 ЦК України. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України має бути доведено, що зміст такого правочину та мета його вчинення були завідомо спрямовані на порушення інтересів держави і суспільства, чого у даному випадку належними та допустимими доказами не підтверджено.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно приписів пункту 1 та пункту 4 частини 1 та частини 4 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, з огляду на що апеляційну скаргу ТОВ "ТТЦ Технологія" слід задоволити, а рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23 слід скасувати, прийнявши нове рішення, яким в позові відмовити.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23 задовольнити.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 09 січня 2024 року у справі №918/961/23 скасувати. Прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Стягнути з Рівненської обласної прокуратури (вул. 16-го Липня, 52, м. Рівне, Рівненська область, 33028, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТЦ Технологія" (вул. Будівельників, 2А, м. Костопіль, Рівненська область, 35000, ) 53599,56 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/961/23 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "27" квітня 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Василишин А.Р.