ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"28" квітня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/259/26

Господарський суд Одеської області у складі:

судді С.В. Літвінова

при секретарі Т.О. Липі

розглянувши у судовому засіданні заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНКАМ ПЛЮС» про розстрочення виконання судового рішення по справі № 916/259/26 за позовом Одеської міської ради; (пл. Біржова, 1,м. Одеса,Одеський р-н, Одеська обл.,65026) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради до відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНКАМ ПЛЮС" (пров. Івана Луценка, 25, м. Одеса, Одеський р-н, Одеська обл., 65026) про стягнення 347278,06 грн.;

за участю сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

від третьої особи: не з`явився

Встановив:

Одеська міська рада звернулась до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНКАМ ПЛЮС" про стягнення заборгованості за договором оренди землі від 22.11.2018 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 22.11.2018 р. та зареєстрованим в реєстрі за № 3006, у розмірі 291 928,99 грн, інфляційні втрати у розмірі 34 908,67 грн, 3% річних у розмірі 10 378,98 грн та пені у розмірі 10 661,42 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.03.2026 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНКАМ ПЛЮС" на користь Одеської міської ради заборгованість за період з 01.01.2022 р. по 30.09.2024 р. у загальній сумі 347 878,06 грн, з яких: заборгованість за договором оренди землі від 22.11.2018 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 22.11.2018 р. та зареєстрованим в реєстрі за № 3006, у розмірі 291 928,99 грн, інфляційні втрати у розмірі 34 908,67 грн, 3% річних у розмірі 10 378,98 грн та пеня у розмірі 10 661,42 грн, а також стягнуто судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4 174,54 грн та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1 331,20 грн.

22.04.2026 до Господарського суду Одеської області надійшла заява про розстрочення виконання рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2026.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.04.2026 прийнято заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНКАМ ПЛЮС» про розстрочення виконання судового рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2026 до провадження та розгляд заяви призначено в засіданні суду.

В обґрунтування поданої заяви заявник посилається на те, що єдиним основним засобом для ведення господарської діяльності Товариства є будівля за адресою: м. Одеса, пляж Отрада, буд 13, яка належить Товариству на праві приватної власності на підставі свідоцтва, виданого 30.10.2017 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міглазовою Ю.О. за реєстровим № 7235, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Водночас, у зв`язку з початком широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України, 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан на всій території України, який надалі неодноразово продовжувався та діє дотепер. Вся територія України, в тому числі Одеська область та місто Одеса, неодноразово зазнавала ракетних атак або атак ударних БПЛА збройними силами рф, що триває і досі. При цьому, нерухоме майно розміщено безпосередньо на береговій лінії, що створює додаткові ризики та загрози. Внаслідок таких обставин, господарська діяльність Товариства була сильно ускладнена, прибуток Товариства відсутній.

Внаслідок наведених обставин, Товариство вимушено було тимчасово призупинити здійснення господарської діяльності та використання нерухомого майна, що обумовлено існуванням підвищеного рівня загроз для цивільного населення, пов`язаних із регулярними ракетними та безпілотними атаками, обстрілами території міста Одеси, а також систематичними діями держави-агресора, спрямованими на створення атмосфери небезпеки та психологічного тиску на мирних мешканців.

Наведені несприятливі обставини привезли до незадовільного фінансового стану підприємства, підприємство фактично є збитковим.

За твердженням відповідача, на теперішній час Товариством вживаються заходи для погашення заборгованості по судовому рішенню у даній справі, однак, не вистачає грошових коштів для повного погашення боргу одним платежем.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з`явились, заперечень стосовно заяви про розстрочення судового рішення не надано.

Відповідач, 24.04.2026 надав письмові пояснення та виклав графік платежів у іншій редакції, а саме: розстрочити виконання рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2026 у справі №916/259/26 на 11 місяців:- до 31.05.2026 32 125,80 грн;- до 30.06.2026 - 32 125,80 грн;- до 31.07.2026 - 32 125,80 грн;- до 31.08.2026 - 32 125,80 грн;- до 30.09.2026 - 32 125,80 грн;- до 31.10.2026 - 32 125,80 грн;- до 30.11.2026 - 32 125,80 грн;- до 31.12.2026 - 32 125,80 грн;- до 31.01.2027 - 32 125,80 грн;- до 28.02.2027 32 125,80 грн;- до 25.03.2026 32 125,80 грн

Крім того, представник відповідача звернувся до суду із заявою про розгляд заяви про розстрочення судового рішення.

Дослідивши матеріали заяви, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною 1 статті 18 Господарського процесуального кодексу України, також визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно з ч. 2 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч. 4 ст. 331 ГПК України).

Як вбачається з вищезазначеної норми ГПК, підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк.

Так, питання задоволення заяви сторони у справі про розстрочку виконання рішення суду вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з особливого характеру обставин справи, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25.04.2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За умовами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні по справі "Деркач та Палек проти України" Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії").

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").

У рішенні по справі "Чіжов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

В силу частин першої, п`ятої статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Частинами третьою, четвертою статті 331 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, надання відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення є процесуальною дією суду, яка вчиняється останнім за встановлення обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.

При цьому, судом враховується, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 Господарського процесуального кодексу України, вказана норма процесуального закону не вимагає.

Законодавцем визначено чіткі критерії для застосування відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення, обмежено строк надання такого відстрочення (розстрочення) виконання, визначено можливість вжиття заходів забезпечення на період дії відстрочки (розстрочення) та не передбачено можливості настання наслідків щодо порушення конституційного принципу обов`язковості виконання судового рішення.

Аналогічну правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 16.10.2020 у справі №905/2912/15.

Розстрочення означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатися господарським судом. При цьому розстрочення є можливим при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками, декілька індивідуально визначених речей тощо).

На державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява №6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява №36575/02, ухвала від 07.10.2003). І навіть строк у два роки та сім місяців не був визнаний надмірним і не вважався таким, що суперечить вимозі стосовно його розумної тривалості, передбаченої у статті 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 у справі "Крапивницький та інші проти України", заява №60858/00).

Питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися з урахуванням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора.

Розстрочення виконання судового рішення не повинно сприяти ухиленню від його виконання та впливати на фінансовий стан позивача.

Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи і заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.

Даний висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.09.2020 у справі №905/30/16, від 14.07.2020 у справі №908/1884/19 та від 16.01.2020 у справі №910/1820/19.

Тобто, суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але також необхідно враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Водночас, чинним законодавством України не передбачено вичерпного переліку обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки (розстрочення), натомість встановлено лише критерії для визначення таких обставин. Зокрема, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочення виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан; стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення; щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Крім того, обставини, за яких виконання рішення неможливе, повинні існувати насправді, в реальності, та безпосередньо перешкоджати його виконанню в строки, в обсязі та в порядку, визначені у рішенні, а тому не є підставами для надання відстрочки або розстрочення виконання рішення обставини, які зумовлені суб`єктивним фактором і неправомірною поведінкою самого боржника.

З огляду на вищезазначене, суд зауважує на тому, що відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку після оцінки обставин справи, наведених учасниками справи, наданих ними обґрунтувань та дослідження доказів.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За умовами частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Положеннями статті 79 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Слід зауважити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж.К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський суд з прав людини наголосив, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей", тобто суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують її аргументи. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНКАМ ПЛЮС» є неплатоспроможним, що нерозривно пов`язано з початком війни і, як наслідок, неможливістю здійснювати господарську діяльність та отримувати прогнозований і постійний прибуток.

Також на підтвердження несприятливого фінансового становища заявником надано до суду копії податкових декларацій з податку та прибуток підприємств за період 2022-2025 років та копії фінансової звітності малого підприємства за період 2022-2025 років, з яких вбачається що підприємство є збитковим. Крім того, згідно виписки по банківському рахунку, наданої заявником, вбачається відсутність грошових коштів для виконання рішення суду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що подана заява про розстрочення виконання рішення є належним чином обґрунтованою, а надані відповідачем докази є достатніми задля встановлення судом існування обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду та водночас з яких вбачається за можливість встановити всі сукупні фактори, визначені статтею 331 ГПК України.

Отже, надання розстрочення виконання судового рішення дозволить відповідачеві отримати дохід, який в подальшому спрямувати на погашення заборгованості перед позивачем, що відповідає інтересам обох сторін.

З огляду на доводи заявника, викладені у заяві, а також його бажання виконати рішення суду, суд дійшов висновку про наявність виняткових обставин, що утруднюють виконання рішення суду.

Зазначені обставини свідчать про те, що заявник знаходиться у такому матеріальному стані, яке не дозволяє йому одночасно сплатити увесь розмір заборгованості, проте від виконання рішення суду не ухиляється, має намір його виконувати частинами впродовж 12 місяців.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість розстрочення виконання судового рішення з підстав, зазначених заявником, та задоволення відповідної заяви відповідача.

Керуючись ст.ст. 234, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНКАМ ПЛЮС» про розстрочення виконання рішення суду по справі № 916/259/26 задовольнити.

2. Розстрочити виконання рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2026 у справі №916/259/26 на 11 (одинадцять) місяців та встановити наступний графік погашення:

- до 31.05.2026 32 125,80 грн;

- до 30.06.2026 - 32 125,80 грн;

- до 31.07.2026 - 32 125,80 грн;

- до 31.08.2026 - 32 125,80 грн;

- до 30.09.2026 - 32 125,80 грн;

- до 31.10.2026 - 32 125,80 грн;

- до 30.11.2026 - 32 125,80 грн;

- до 31.12.2026 - 32 125,80 грн;

- до 31.01.2027 - 32 125,80 грн;

- до 28.02.2027 32 125,80 грн;

- до 25.03.2027 32 125,80 грн.

Ухвала набирає законної сили 28.04.2026 року та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її постановлення.

Суддя Літвінов Сергій Володимирович