Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
за результатами розгляду у письмовому провадженні касаційної скарги Малого приватного підприємства "Гетьман"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 (у складі колегії суддів: Яценко О.В. (головуючого), Алданової С.О., Сибіги О.М.)
та ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.11.2025
про задоволення скарги Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" на дії Ірпінського відділу Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (суддя Паламар П.І.)
за первісним позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"
до Малого приватного підприємства "Гетьман"
про стягнення грошових коштів,
та за зустрічним позовом Малого приватного підприємства "Гетьман"
до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"
про стягнення грошових коштів
1. 15.10.2014 Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" (далі - КП "Київжитлоспецексплуатація", Позивач, Стягувач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Малого приватного підприємства "Гетьман" (далі - МПП "Гетьман", Відповідач, Боржник) про стягнення 50 767,82 грн заборгованості за фактичне користування нежилими приміщеннями, 1 962,85 грн компенсації витрат за користування земельною ділянкою та 495,21 грн 3% річних.
2. 03.11.2014 до суду надійшла зустрічна позовна заява МПП "Гетьман" до КП "Київжитлоспецексплуатація" про стягнення 166 848,00 грн.
3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.04.2016:
- позов КП "Київжитлоспецексплуатація" задоволено частково: стягнуто з МП "Гетьман" 50 767,82 грн заборгованості, 1 962,85 грн витрат Позивача за користування земельною ділянкою, 272,25 грн 3% річних та 1 819,35 грн судового збору;
- в задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
4. 04.05.2016 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва видано наказ (далі Наказ).
5. 04.07.2016 Позивач пред`явив Наказ для виконання до Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби України Головного територіального управління юстиції у Київській області (зараз - Ірпінський відділ Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)) (далі - Відділ ДВС), яким 14.07.2016 було відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_1.
6. На виконання Наказу та платіжної інструкції про примусове списання коштів з рахунка боржника від 07.12.2023 № 1136 на депозитний рахунок Відділу ДВС 08.12.2023 надійшли кошти у сумі 60 304,49 грн з призначенням платежу "стягнення за ВП № НОМЕР_1 з виконання виконавчого документу: наказ № 910/2237/14, виданий 04.05.2016, документ видав: Господарський суд м. Києва".
Стягнення з Відповідача вказаних коштів підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжної інструкції та не заперечується учасниками справи.
7. З наведеного вбачається, що Наказ в частині стягнення коштів з Боржника був виконаний більше ніж через сім років після відкриття виконавчого провадження.
8. 12.12.2023 старшим державним виконавцем Відділу ДВС Федорчуком М.Ф. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з його фактичним виконанням у повному обсязі на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".
Наведене вбачається з вищевказаного листа Відділу ДВС та з оскаржуваної у справі постанови про закінчення виконавчого провадження.
9. Оспорювану постанову від 12.12.2023 Відділ ДВС відправив Стягувачу 25.09.2025, а останній отримав її 30.09.2025 поштовим відправленням, що підтверджується наявним у матеріалах справи Трекінгом відправлень з сайту АТ "Укрпошта" та не заперечується учасниками справи.
Тобто у порушення вимог статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" постанова про закінчення виконавчого провадження була скерована Стягувачу більше ніж через 1 рік і 9 місяців з дня її винесення.
10. Позивач не погодився з такою постановою державного виконавця, оскільки коштів згідно Наказу не отримував, та 02.10.2025 звернувся до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії Відділу ДВС (далі також Скарга)та просив суд:
- визнати дії старшого державного виконавця Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.12.2023 по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 - неправомірними;
- скасувати постанову старшого державного виконавця Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 12.12.2023 про закінчення виконавчого провадження по виконавчому провадженню № НОМЕР_1;
13. На виконання вимог вказаної ухвали суду Скаржник надав копію заяви про направлення Наказу для пред`явлення його до виконання та довідку з АБ "Укргазбанк" про відсутність надходження коштів на його рахунок від Відділу ДВС, а у подальшому скерував до суду апеляційної інстанції документи з Автоматизованої системи виконавчих проваджень.
14. У свою чергу Боржник надав копію платіжної інструкції про сплату коштів, визначених Наказом, на рахунок Ірпінського відділу Державної виконавчої служби.
15. Відділ ДВС явку представника у судові засідання не забезпечував, письмових відзивів та пояснень упродовж розгляду справи судам не надавав.
17. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 Скаргу КП "Київжитлоспецексплуатація" на дії Відділу ДВС задоволено:
- визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Ірпінського відділу Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 від 12.12.2023;
- зобов`язано вказаний Відділ ДВС відновити виконавче провадження з примусового виконання Наказу Господарського суду міста Києва від 04.05.2016 про стягнення з МПП "Гетьман" на користь КП "Київжитлоспецексплуатація" грошових коштів у порядку та у спосіб, що передбачений Законом України "Про виконавче провадження".
18. Ухвала суду мотивована тим, що у випадку невитребування стягувачем протягом року стягнутих з боржника грошових коштів виконавче провадження підлягало закриттю на підставі пункту 14 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" (тобто якщо стягнуті з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України), а не на підставі пункту 9 цієї ж статті (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).
Суд також зазначив, що метою виконавчого провадження є забезпечення реалізації прав та законних інтересів стягувачів шляхом стягнення коштів, тому без скасування оскарженої КП "Київжитлоспецексплуатація" постанови про закриття виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом Стягувач фактично позбавлений можливості отримати присуджені кошти.
В оскаржуваній ухвалі місцевий господарський суд також зазначив, що скасування постанови державного виконавця про закриття виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом не має негативних наслідків для Боржника, адже в останнього не виникає обов`язку повторної сплати коштів (оскільки вони вже сплачені згідно з Наказом) та відхилив доводи Відповідача про можливе подвійне стягнення з нього коштів у разі задоволення Скарги Стягувача.
19. Північний апеляційний господарський суд постановою від 04.03.2026 частково задовольнив апеляційну скаргу МПП "Гетьман" та змінив ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.11.2025, виклавши її резолютивну частину у новій редакції, де замість пункту про зобов`язання Відділу ДВС відновити виконавче провадження зазначив про відмову в задоволенні решти вимог Скарги.
20. Погодившись із скасуванням оскаржуваної постанови державного виконавця, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки обов`язок державного виконавця відновити виконавче провадження прямо встановлений приписами частини першої статті 41 Закону України "Про виконавче провадження", то у суду відсутні підстави для зобов`язання державного виконавця вчиняти відповідні дії (відновлювати виконавче провадження).
За висновками суду апеляційної інстанції, за обставинами справи вимога Скаржника про зобов`язання Відділу ДВС відновити виконавче провадження є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню, тому ухвала суду першої інстанції в частині задоволення вказаної вимоги підлягає скасуванню.
21. Апеляційний господарський суд окремо зазначив, що наявними у матеріалах справи документами не підтверджується, що державний виконавець після отримання грошових коштів Відповідача в рахунок виконання Наказу вчиняв будь-які дії як щодо перерахування цих коштів Позивачу, так і щодо повідомлення останнього про виконання Боржником Наказу. Також апеляційний суд звернув увагу, що постанову про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем було винесено 12.12.2023 (у п`ятиденний строк з дня сплати Відповідачем коштів), а направлено Позивачу у вересні 2025 року (тобто через дев`ять місяців після перерахування коштів до Державного бюджету України).
22. МПП "Гетьман" не погодилося з такими ухвалою і постановою та скористалося правом їх касаційного оскарження.
23. За результатами розгляду касаційної Боржника Верховним Судом ухвалено постанову про залишення в силі постанови суду апеляційної інстанції, якою, у свою чергу, залишено без змін ухвалу місцевого господарського суду про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 12.12.2023 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з його фактичним виконанням у повному обсязі на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".
24. Водночас Верховний Суд прийшов до висновку скерувати до Міністерства юстиції України окрему ухвалу у справі, виходячи з наступних мотивів.
25. Стаття 129-1 Конституції України гарантує обов`язковість виконання судового рішення.
Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
26. Відповідно до частини першої статті 326 та частини першої статті 327 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
27. Конституційний Суд України у рішенні від 15.05.2019 року № 2-рп/2019 наголосив, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист: невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Повністю виконаним є рішення суду у разі реалізацію вимог, зазначених у виконавчому документі (Наказі).
28. В такий спосіб законодавчо встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання у залежність від волі як боржника, так і будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Схожі правові висновки Верховний Суд виклав у постановах від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14, від 25.09.2020 у справі № 924/315/17, від 20.06.2024 у справі № 904/3866/21.
29. При цьому гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.
Порядок оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання рішення господарського суду визначено статтями 339-345 Господарського процесуального кодексу України.
Так статтею 339-1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до частини першої статті 340 Господарського процесуального кодексу України скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Згідно з пунктом "а" частини першої статті 341 Господарського процесуального кодексу України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права.
30. Як встановили суди за наявними у справі матеріалами, Позивач 30.09.2025 отримав постанову про закінчення виконавчого провадження від 12.12.2023 та 02.10.2025, у строк, передбачений пунктом "а" частини першої статті 341 Господарського процесуального кодексу України, звернувся до суду зі Скаргою.
31. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 14, частини першої статті 15 вказаного Закону учасниками виконавчого провадження є, зокрема, виконавець, сторони (стягувач і боржник), представники сторін.
За вимогами частини першої статті 13 та частини першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 зазначеного Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
За вимогами частини третьої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" у випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14-18, 19-1 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Стаття 28 Закону України "Про виконавче провадження" унормовує, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
32. Суд звертає увагу, що вказані вимоги закону державним виконавцем виконані не були, що позбавило Стягувача можливості звернутися до Відділу ДВС задля отримання присуджених йому коштів ще у період їх перебування на відповідному депозитному рахунку.
33. Як визначено частиною першою статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 41 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
Частина перша статті 45 Закону України "Про виконавче провадження" визначає черговість здійснення розподілу стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум, а частини перша та третя статті 47 встановлює, що грошові кошти, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.
34. Згідно з пунктом 1 статті 44 Закону України "Про виконавче провадження" органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.
35. Абзацом першим пункту 1 розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 (далі - Інструкція) визначено, що стягнуті з боржника грошові суми підлягають зарахуванню на рахунки для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, відкриті Міністерством юстиції України, міжрегіональними управліннями Міністерства юстиції України, відділами державної виконавчої служби в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках, приватними виконавцями - в державних банках, у тому числі рахунки в іноземній валюті.
Відповідно до пункту 2 розділу VII Інструкції операції з грошовими коштами на рахунках, визначених пунктом 1 цього розділу, здійснюються тільки в безготівковій формі. Не допускаються видача та переказ стягнутих виконавцем сум стягувачам без зарахування на депозитний рахунок
За пунктом 11 розділу VII Інструкції при надходженні коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби чи рахунок авансового внеску відповідальна особа органу державної виконавчої служби повинна невідкладно повідомити начальника органу державної виконавчої служби, від якого боржника чи стягувача надійшли кошти і в якій сумі. Начальник органу державної виконавчої служби на виписці з рахунку Державної казначейської служби України або банку ставить напис "ознайомлений", підпис та дату ознайомлення. Після цього відповідальна особа органу державної виконавчої служби невідкладно повідомляє державного виконавця про надходження депозитних сум. Державний виконавець на виписці Державної казначейської служби України або банку поряд із сумою, що надійшла на рахунок, ставить дату та підпис.
Пунктом 12 розділу VII Інструкції передбачено, що у разі відсутності відомостей, яким чином проводити виплату коштів, виконавець повідомляє стягувача про наявність належних йому коштів та пропонує йому повідомити шляхи отримання ним коштів (через фінансові установи з обов`язковим зазначенням реквізитів для перерахування коштів або поштовим переказом із зазначенням повної адреси стягувача).
Положеннями пункту 13 розділу VII Інструкції визначено, що розподіл стягнутих з боржника грошових сум здійснюється в порядку, визначеному статтею 45 Закону.
Виплата стягнутих грошових коштів (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, визначеному статтею 47 Закону України "Про виконавче провадження", а також з урахуванням строків вчинення виконавчих дій, визначених у додатку до Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5. У разі наявності відомостей від стягувача про шляхи отримання ним коштів державний виконавець невідкладно після ознайомлення з інформацією про надходження коштів готує розпорядження, яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу державної виконавчої служби із зазначенням дати та скріплюється печаткою органу державної виконавчої служби. Розпорядження готується в двох примірниках, оригінал видається відповідальній особі, копія залишається у виконавчому провадженні. Підготовка розрахункових документів про перерахування коштів здійснюється відповідальною особою органу державної виконавчої служби невідкладно після отримання розпорядження державного виконавця.
Згідно з пунктом 14 розділу VII Інструкції перерахування коштів з рахунків органів державної виконавчої служби чи приватного виконавця здійснюється на підставі платіжних інструкцій. Платіжна інструкція підписується начальником органу державної виконавчої служби та відповідальною особою органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем. Копії платіжних інструкцій (реєстри до платіжних інструкцій) про перерахування коштів стягувачам долучаються до матеріалів виконавчого провадження, яким визначено належність указаних коштів стягувачам.
Відповідно до пункту 16 розділу VII Інструкції у разі, якщо стягнуті з боржника грошові суми не витребувані стягувачем протягом одного року з дня їх зарахування на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, такі суми зараховуються до Державного бюджету України за умови повідомлення виконавцем стягувача про наявність стягнутих на його користь грошових сум. Відповідальна особа органу державної виконавчої служби у передостанній день закінчення строку зберігання коштів на депозитному рахунку письмово повідомляє про це начальника органу державної виконавчої служби, який не пізніше наступного робочого дня визначає особу для підготовки розпорядження про зарахування коштів до Державного бюджету України.
Дозвіл на перерахування коштів з депозитного рахунку надається виключно начальником органу державної виконавчої служби або уповноваженою ним особою, який є розпорядником рахунку.
36. В такий спосіб суди попередніх інстанцій з урахуванням наведених приписів законодавства виснували, що на стадії виконавчого провадження виконавець вживає заходів в інтересах стягувача задля виконання судового рішення, яке постановлено на користь останнього, в силу вимог Закону України "Про виконавче провадження". При цьому наслідком списання коштів з рахунків боржника є їх надходження на депозитний рахунок органу виконавчої служби. В такий спосіб зазначені у судовому рішенні кошти вибувають з власності та володіння боржника та передаються у тимчасове володіння органу ДВС, який зобов`язаний перерахувати їх на рахунок стягувача.
Отже до моменту фактичного зарахування списаних з рахунку боржника коштів на рахунок стягувача у останнього не відбувається зміна розміру його активів, а отже відсутні підстави стверджувати про виконання судового рішення у повному обсязі.
Тобто суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що факт виконання судового рішення шляхом зарахування коштів на депозитний рахунок органу ДВС не є тотожним виконанню грошового зобов`язання, яке, за загальним правилом, триває до моменту надходження стягнутих коштів на рахунок кредитора (стягувача у виконавчому провадженні).
Державний виконавець, діючи від імені держави та в інтересах стягувача (тобто задля виконання судового рішення на його користь) фактично стає на цей період "отримувачем" таких коштів. Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права в подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18, від 11.02.2020 у справі № 927/206/19, від 30.06.2021 у справі № 910/6415/20, від 02.04.2025 у справі № 442/7804/24.
У подальшому, а саме з моменту надходження коштів на рахунок виконавчої служби, починається стадія їх розподілу. Відтак невчинення виконавцем дій по перерахуванню коштів призводить до порушення прав та інтересів як стягувача, так і боржника.
За таких обставин з моменту списання коштів з рахунків боржника у останнього змінюється облік розміру заборгованості, а саме рахується така обставина, як часткове виконання рішення. При цьому кошти на рахунок стягувача ще не надійшли, а отже відсутні підстави вважати, що рішення є виконаним, а заборгованість є погашеною, оскільки облік заборгованості у стягувача не змінюється. Тобто виникає ситуація, що до моменту перерахування коштів стягувачу і отримання останнім їх у розпорядження такий стягувач обліковує за боржником прострочену заборгованість.
Отже не розподілення коштів виконавцем зумовлює наявність права у стягувача проводити відповідні нарахування, хоча за диспозицією норм права таких підстав немає, оскільки з боржника кошти вже стягнуті; тобто формально мають місце підстави для виникнення у останнього додаткової відповідальності при відсутності з його сторони неправомірних дій.
37. Верховний Суд у постанові від 08.10.2025 у справі № 917/1000/23 зазначив, що перерахування стягувачам коштів, стягнутих з боржника, здійснюється в порядку їх розподілу відповідно до статей 45-47 розділу VI "Розподіл стягнутих з боржника грошових сум" Закону України "Про виконавче провадження" та не відноситься до виконавчих дій, визначених статтею 10 Закону та розділом IV "Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження" цього Закону.
38. Як визначено пунктом 13 розділу VII Інструкції, виконавець невідкладно після ознайомлення з інформацією про надходження коштів готує розпорядження, яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу.
Оформлення розпоряджень, погодження цих розпоряджень, направлення до казначейської служби є діями, які вчиняються на стадії розподілу коштів, стягнутих з боржника, а проведення таких дій регламентується Інструкцією та є певним технічним елементом процедури розподілу коштів.
39. Як вже зазначалося, відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" воно підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
В такий спосіб підставою закінчення виконавчого провадження відповідно до положень цього пункту є факт виконання рішення суду у повному обсязі таким чином, як визначено відповідно до виконавчого документа. При цьому про закінчення виконавчого провадження з указаних підстав приймається мотивована постанова, яка має містити обставини, що свідчать про фактичне виконання судового рішення, та засоби їхнього встановлення.
Отже, закінчуючи виконавче провадження із зазначених підстав, державний виконавець зобов`язаний пересвідчитися, що відповідне зобов`язання виконано у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення суду. До таких висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 13.05.2020 у справі № 904/1209/18, від 16.01.2025 у справі № 580/1226/24.
40. Як встановлено судами, вказаних вимог державний виконавець не дотримався та не виконав Наказ у частині перерахування коштів Стягувачу.
41. При цьому за весь час судового провадження за Скаргою Позивача Відділ ДВС не надав судам доказів вжиття ним будь-яких заходів на виконання судового рішення у повному обсязі (з`ясування актуальних банківських рахунків Стягувача чи розподіл стягнутих коштів у інший визначений законом спосіб).
42. Наведене спричинило негативні наслідки у вигляді порушення права Стягувача внаслідок невиконання чинного судового рішення в частині перерахування йому фактично стягнутих з Боржника грошових коштів.
43. З урахуванням викладеного Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскаржена Позивачем постанова державного виконавця є передчасною та не ґрунтується на наведених нормах закону, а тому підлягає скасуванню.
Отже, з огляду на норми частини першої статті 41 Закону України "Про виконавче провадження", відновлення відповідних прав Скаржника може бути ефективно здійснене у разі задоволення судом скарги та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження та, як наслідок, його відновлення. При цьому необхідною умовою для відновлення виконавчого провадження є визнання судом незаконною постанови державного виконавця про його закінчення.
В такий спосіб судом апеляційної інстанції обґрунтовано змінено ухвалу суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні Скарги Позивача в частині зобов`язання державного виконавця відновити виконавче провадження.
44. Відповідно до частин першої та шостої статті 246 Господарського процесуального кодексу України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню.
Частина третя цієї ж статті надає суду право постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких входить притягнення вказаних осіб до дисциплінарної відповідальності.
45. Частина 28 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює, що документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
Згідно з вимогами статті 13 цього ж Закону за порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.
46. Відповідно до підпунктів 83-24, 83-27, 83-28 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228, Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за діяльністю державних виконавців; надає державним та приватним виконавцям роз`яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень; забезпечує контроль за роботою структурних підрозділів територіальних органів Мін`юсту, що забезпечують здійснення повноважень у сфері примусового виконання рішень.
Підпункт 3-2 пункту 5 вищевказаного Положення унормовує, що Мін`юст з метою організації своєї діяльності організовує та контролює роботу державних виконавців, вживає заходів щодо її поліпшення, здійснює керівництво та проводить перевірку діяльності структурних підрозділів територіальних органів Мін`юсту, що забезпечують здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень;
48. Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Керуючись статтями 234, 235, 246 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,
Окрема ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді І. Берднік