УХВАЛА

м. Київ

09.04.2026Справа № 910/10859/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., розглянувши заяву Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зміну способу виконання рішення у справі

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто музей»

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державне підприємство «Національний спортивний комплекс «Олімпійський»

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, товариство з обмеженою відповідальністю «Фар інвест»

про розірвання договору оренди та виселення,

Представники:

від органу виконання рішень Яворська К.В.

від позивача Морозова О.О.

від відповідача не прибули

від третьої особи на стороні позивача Шейкін О.Л.

від третьої особи на стороні відповідача Сітніков М.Р.

ВСТАНОВИВ:

02 грудня 2024 року Господарський суд міста Києва ухвалив рішення про розірвання договору оренди державного нерухомого майна, що належить до державної власності № 8537 між товариством з обмеженою відповідальністю «Їмзадвох» та Регіональним відділення Фонду державного майна України по місту Києву, який посвідчено 13.09.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Денисом Михайловичем та зареєстровано в реєстрі за № 557; виселення товариства з обмеженою відповідальністю «Авто музей» з державного нерухомого майна площею 609,95 кв.м., що розміщене за адресою: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 55, на 0-му поверсі (рівні) будівлі спорткомплексу (далі - державне нерухоме майно).

29 вересня 2025 року суд видав наказ про виселення товариства з обмеженою відповідальністю «Авто музей» з державного нерухомого майна площею 609,95 кв.м., що розміщене за адресою: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 55, на 0-му поверсі (рівні) будівлі спорткомплексу.

До Господарського суду міста Києва звернувся Печерський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зміну способу виконання рішення, встановивши спосіб виконання рішення шляхом звільнення приміщення площею 609,95 кв.м., що розміщене за адресою: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 55, на 0-му поверсі (рівні) будівля спорткомлексу від будь-яких третіх осіб та їх майна, які перебувають у ньому на момент виконання рішення, незалежно від правових підстав їх перебування.

Заява обґрунтована тим, що фактичним користувачем майна є товариство з обмеженою відповідальністю «Автомаксимум» (нова назва товариство з обмеженою відповідальністю «Фар інвест»), яке 15.11.2019 уклало з товариством з обмеженою відповідальністю «Їмзадвох» (наразі ТОВ «Авто музей») договір суборенди нерухомого майна за адресою: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 55 на 0-му поверсі (рівні) будівлі спорткомплексу, а тому виконання рішення суду у встановлений спосіб (виселення товариства з обмеженою відповідальністю «Авто музей») є неможливим.

Державне підприємство «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» підтримало заяву державного виконавця про зміну способу виконання рішення.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фар інвест» заперечило проти заяви про зміну способу виконання рішення. Заперечення зводяться до того, що позивач при зверненні з позовом до суду був обізнаний з фактом користування приміщенням товариством з обмеженою відповідальністю «Фар інвест», водночас обрав неправильний спосіб захисту, а тому заява носить характер зміни судового рішення по суті, що є неприпустимим.

Вирішуючи питання про зміну способу виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/10859/24 від 02.12.2024 суд виходить з такого.

Стаття 129-1 Конституції України гарантує, що судове рішення є обов`язковим до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення повинно бути виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

Належне виконання рішення суду є важливим і невід`ємним елементом ефективного захисту прав і свобод людини. Невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, суперечить принципу верховенства права.

Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту прав та інтересів громадян судом.

Порядок виконання рішення - це визначена законодавством послідовність і зміст вчинення виконавчих дій виконавцем, а також права і обов`язки субЙ`єктів виконавчого провадження під час їх вчинення.

Відповідно до статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання (ч. 1). Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч. 3).

Під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими.

Отже, зміна способу та порядку виконання рішення є однією з процесуальних гарантій відновлення захищених судом прав та інтересів фізичних і юридичних осіб.

Законодавча норма не передбачає зміну судового рішення по суті, а полягає лише у вирішенні питання про вжиття нових заходів для належного виконання рішення та захисту порушеного права у визначений раніше спосіб.

Оскільки чинне законодавство України не містить конкретного переліку підстав зміни способу та порядку виконання судового рішення, на заявника покладається обов`язок доведення існування конкретних обставин, які істотно ускладнюють належне виконання рішення або роблять його неможливим у певний строк.

Правовою підставою для користування товариством з обмеженою відповідальністю «Фар інвест» нерухомим майном за адресою: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 55 на 0-му поверсі (рівні) будівлі спорткомплексу, є договір суборенди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1, що укладений 15 листопада 2019 року з товариством з обмеженою відповідальністю «Їмзадвох» (наразі ТОВ «Авто музей»).

Згідно із статтею 774 Цивільного кодексу України строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. Тобто договір суборенди є похідним від договору оренди і може зберігати свою чинність виключно протягом строку дії договору найму. У разі втрати чинності договором оренди припиняються права суборендаря на орендоване майно. Договір суборенди припиняється одночасно з припиненням договору оренди, незалежно від підстав його припинення. Дія договору суборенди поза межами договору оренди суперечить правовій природі договору суборенди.

А тому ті правові наслідки, які виникають внаслідок ухвалення судом рішення щодо чинності договору оренди, є такими ж і для осіб, у яких право користування майном є похідним від відповідного права орендаря. Тобто, ухвалення судом рішення про виселення орендаря має такий же обов`язковий характер і для суборендаря, право користування майном якого ґрунтується на праві орендаря, що є припиненим. З огляду на це виселення суборнендаря не є зміною судового рішення по суті, а полягає лише у вирішенні питання про вжиття нових заходів для належного виконання рішення та захисту порушеного права позивача у визначений раніше спосіб, яким є виселення.

Європейський суд з прав людини дотримується практики про те, що право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997, п. 40, Reports of Judgme№ts and Decisions 1997-II). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 у справі «Фуклев проти України», заява № 71186/01, п. 84). На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці (рішення від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» п. 40, заява N 6962/02). Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі «Comingersoll S. A.» проти Португалії», заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).

Вирішуючи справу «Шмалько проти України» Європейський суд з прав людини в п. 43 свого рішення від 20.07.2004 дійшов такого висновку: «Суд наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї зі сторін. Було б незрозуміло, як би стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Європейський суд з прав людини вказав, що визнання владою заявника відповідальним за ініціювання виконавчих проваджень стосовно судового рішення на його користь і нехтування нею його фінансовим станом були надмірним обтяженням і призвели до обмеження його права на доступ до суду такою мірою, що знівелювало сутність цього права (§ 65 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року).

Підсумовуючи наведене суд констатує, що зміст рішення суду про припинення (розірвання) договору оренди та виселення орендаря має такі ж правові наслідки для будь-яких осіб, право користування майном яких є похідним від відповідного права орендаря. В протилежному випадку невизнання обов`язковості рішення суду для таких осіб надає йому (рішенню) ілюзорного змісту, тобто такого, яке тільки створює видимість захисту, а не гарантує сам захист.

На підставі викладеного, керуючись статтями 234, 331 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити заяву Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зміну способу виконання рішення.

Змінити спосіб виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/10859/24 від 02.12.2024 щодо виселення товариства з обмеженою відповідальністю «Авто музей» з державного нерухомого майна площею 609,95 кв.м., що розміщене за адресою: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 55, на 0-му поверсі (рівні) будівлі спорткомплексу, на звільнення приміщення площею 609,95 кв.м., що розміщене за адресою: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 55, на 0-му поверсі (рівні) будівлі спорткомплексу від будь-яких осіб, які перебувають у ньому на момент виконання рішення, та їх майна.

Ухвала набрала законної сили 09.04.2026.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст ухвали складено 29.04.2026

Суддя С. А. Ковтун