РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.04.2026Справа № 910/16260/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Князькова В.В. розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Акціонерного товариства «Укртелеком», м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Стем», м.Київ

про стягнення 518 524,80 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Укртелеком» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Стем» про стягнення попередньої оплати в сумі 194 446,80 грн, неустойки за прострочення строку поставки в розмірі 259 262,40 грн та штрафу в сумі 64 815,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем своїх обов`язків за договором поставки №80D290.10-252/25 від 19.06.2025 в частині поставки у обсязі та строки, що визначені договором, попередньо оплаченого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Відповідач відзиву на позов не подав, клопотання про продовження строку на подачу відзиву не заявив, проте, про розгляд справи був повідомлений належним чином з урахуванням такого.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Як встановлено судом станом відповідачем здійснено реєстрацію електронного кабінету в підсистемі електронний суд.

Ухвала про відкриття провадження була доставлена до електронного кабінету відповідача 06.01.2026 о 19:34 та відповідно до приписів ст. 242 ГПК України вважається врученою 07.01.2026.

Наразі, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

19.06.2025 між Акціонерним товариством «Укртелеком» (далі за текстом - покупець) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Стем» (далі за текстом - постачальник) було укладено договір поставки № 80D290.10-252/25, за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язується за окремими замовленнями поставити покупцю пересувні бензинові генератори, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений товар.

Пунктом 1.2. договору сторони узгодили, що договір є рамковим та передбачає можливість неодноразової поставки товару. Для цього кожного разу, при виникненні потреби у здійсненні поставки товару, сторони укладають замовлення на поставку (далі за текстом - замовлення) за формою, наведеною у додатку № 2 до договору, у якому узгоджують асортимент, кількість, ціну, строки, місце поставки товару, а також інші, необхідні на розсуд сторін, істотні умови.

Згідно з п. 1.4. договору асортимент товару, поставку якого може замовляти покупець за цим договором, його ціна вказані у прайс-листі (додаток №1 до договору).

Відповідно до положень п. 4.1. договору поставка товару здійснюється постачальником за власний рахунок на умовах DDP, відповідно до Офіційних правил тлумачення торгівельних термінів Міжнародної торгової палати «ІНКОТЕРМС» (у редакції 2020 року) на склади представників покупця, контактні дані яких зазначені у даному пункті Договору, (філій) - Центральний Макрорегіон, Київська міська філія, м. Київ, вул. Омеляна Пріцака, 8; Дніпровський Макрорегіон, Дніпропетровська філія, м. Дніпро, вул. Вільхового Лісу, 80; Західний Макрорегіон, Львівська філія, м. Львів, вул. Городоцька, 284; Південний Макрорегіон, Одеська філія, м. Одеса, вул. 37 лінія, 46 (район селища Котовського); Східний Макрорегіон, Харківська філія, м. Харків, вул. Кацарська, 45.

За умовами п. 2.1. договору ціна договору складається з загальної вартості товару за підписаними між сторонами замовленнями та не повинна перевищувати без ПДВ - 1 859 059,08 грн (один мільйон вісімсот п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятдесят дев`ять гривень 08 копійок), ПДВ (20%) - 371 811,82 грн, (триста сімдесят одна тисяча вісімсот одинадцять гривень 82 копійки), а разом з ПДВ 2 230 870,90 грн (два мільйони двісті тридцять тисяч вісімсот сімдесят гривень 90 копійок).

Згідно з п. 4.8. договору - датою поставки вважається дата поставки товару у місце вказане в замовленні та передачі його уповноваженій особі покупця за видатковою накладною. Видаткова накладна оформлюється у двох примірниках, по одному для кожної із сторін.

Пунктом 4.9. договору обумовлено, що строк поставки товару визначається сторонами у замовленні від дати сплати покупцем авансового платежу, але не повинен перевищувати 70 (сімдесят) календарних днів від дати сплати покупцем авансового платежу за замовленням.

Відповідно до п. 7.1. договору розрахунки за договором здійснюються у національній валюті України у безготівковій формі шляхом банківських переказів на банківський рахунок відповідної сторони.

У наведеному вище пункті договору сторони також узгодили, що оплата товару здійснюється покупцем частинами:

30% від вартості товару за замовленням сплачується в якості авансового платежу після укладення замовлення протягом 7 (семи) робочих днів від дати отримання рахунку-фактури постачальника на оплату;

остаточний розрахунок за замовленням здійснюється після поставки товару в повному обсязі за замовленням протягом 30 (тридцяти) календарних днів від дати отримання покупцем оригіналу рахунку-фактури постачальника на оплату, підтвердженого підписаними між сторонами видатковими накладними.

Відповідно до п. 9.1. договору за порушення умов цього договору сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.

Пунктом п. 9.2. договору сторони визначили, що у разі порушення строків поставки або гарантійного ремонту чи заміни товару, постачальник за вимогою покупця сплачує неустойку в розмірі 1% від вартості такого товару за кожен день затримки поставки або гарантійного ремонту чи заміни товару, а за прострочення понад 30 днів додатково штраф в розмірі 10% від вартості такого товару.

Умовами пункту 9.3 встановлено, що при порушенні терміну поставки товару понад 30 днів покупець має право застосувати до постачальника оперативно господарську санкцію у вигляді відмови від приймання товару, шляхом надсилання офіційного листа-повідомлення на адресу постачальника, зазначену в цьому Договорі.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє 12 місяців, а у частині невиконаних на дату закінчення строку дії договору зобов`язань сторін - до закінчення їх виконання. (пункт 14.1. договору).

Покупець має право достроково розірвати договір, письмово повідомивши про це постачальника у будь-який час до планової дати розірвання договору (п. 14.2. договору)

На виконання умов договору № 80D290.10-252/25 від 19.06.2025 сторонами у справі було укладено замовлення № 1 від 08.07.2025 на поставку 20 одиниць пересувних бензинових генераторів на загальну суму 648 156,00 грн (у т.ч. ПДВ), визначено місця поставки вказаного товару. За умовами вказаного замовлення строк виконання поставки товару становить 70 календарних днів.

В подальшому, відповідачем складено рахунок-фактуру № СФ-0302/1 від 08.07.2025 на оплату позивачем авансового платежу у розмірі 30% від вартості замовленого товару на суму 194 446,80 грн (в тому числі ПДВ 32 407,80 грн).

Відповідно до платіжного доручення № 17733 від 17.07.2025 позивачем було сплачено авансовий платіж в розмірі 30% від вартості товар (у відповідності до рахунку-фактури) у розмірі 194 446 ,80 грн (у т.ч. ПДВ).

04.11.2025 АТ «Укртелеком» звернулося до ТОВ «Еко-Стем» з листом про відмову від прийняття товару за замовленням № 1 від 08.07.2025, розірвання договору поставки № 80D290.10-252/25 від 19.06.2025 та поверненням оплаченого авансового платежу у розмірі 194 446,80 грн.

02.12.2025 року позивачем була направлена претензія № 1298-Вих-80D148-2025, в якій позивач зазначив, що відповідачем порушено умови договору поставки та взагалі не поставлено товар в обумовлені договором та замовленням строки, відтак у відповідача наявний обов`язок із повернення оплаченого позивачем авансового платежу у розмірі 194 446,80, а також оплати штрафних санкцій у розмірі 324 078,00 грн.

Проте, як вказує позивач, вимоги претензії ТОВ «Еко-Стем» виконано не було, грошові кошти в сумі 194 446,80 грн не повернуто та штрафні санкції у розмірі 324 078,00 грн не оплачено, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи доводи учасників судового процесу, а також наявні в матеріалах справи докази, суд зазначає таке.

Судом врахований той факт, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на вказане, беручи до уваги, що спірні правовідносини між сторонами виникли до 28.08.2025, суд дійшов висновку про регламентування спірних правовідносин приписами Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписи вказаної статті кореспондуються із нормами статті 712 Цивільного кодексу України, частиною 2 якої передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

У ст.663 Цивільного кодексу України вказано, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Частинами 1, 2 ст.693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права можна зробити висновок, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

При цьому, можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 05.06.2018р. по справі №904/8972/17.

У цьому зв`язку, позивачем обрано такий варіант поведінки як повернення суми попередньої оплати товару.

До того ж, відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

В статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого «права власності».

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару в повному обсязі, надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії» (п.74), «Пономарьов проти України» (п. 43), «Агрокомплекс проти України» (п. 166). Аналогічну правову позицію також було висловлено Верховним Судом у постановах від 07.02.2018 по справі №910/5444/17, від 30.10.2018 по справі №917/63/18.

Судом було встановлено, що на виконання умов договору № 80D290.10-252/25 від 19.06.2025 відповідно до замовлення № 1 від 19.06.2025 та виставленого відповідачем рахунку-фактури № СФ-0302/1 від 08.07.2025 АТ «Укртелеком» було перераховано на рахунок ТОВ «Еко-Стем» авансовий платіж в сумі 194 446,80 грн. Вказані обставини підтверджуються наявною у матеріалах справи копією платіжної інструкції № 17733 від 17.07.2025.

Проте, товар попередньо оплачений позивачем відповідачем у строки, що обумовлені договором та замовленням до нього, а саме до 25.09.2025 (кінцевий строк поставки товару згідно п. 4.9. договору) поставлено так і не було.

Наразі суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, з огляду на вищенаведене у сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Укртелеком» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Стем» в частині стягнення попередньої оплати в сумі 194 446,80 грн.

Щодо позовних вимог АТ «Укртелеком» до ТОВ «Еко-Стем» про стягнення неустойки за прострочення строку поставки товару в розмірі 259 262,40 грн та штрафу в сумі 64 815,60 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

У силу приписів статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як вже зазначалось судом, пунктом п. 9.2. договору сторони визначили, що у разі порушення строків поставки або гарантійного ремонту чи заміни товару, постачальник за вимогою покупця сплачує неустойку в розмірі 1% від вартості такого товару за кожен день затримки поставки або гарантійного ремонту чи заміни товару, а за прострочення понад 30 днів додатково штраф в розмірі 10% від вартості такого товару.

Наразі суд звертає увагу відповідача, що відповідно до умов спірного договору поставки він мав обов`язок поставити позивачеві товар у строк до 25.09.2025, отже прострочення виконання зобов`язання розпочалося з 26.09.2025, у зв`язку з чим нарахування неустойки у розмірі 1% за кожен день затримки є правомірним, починаючи з 26.09.2025, а застосування додаткового штрафу у розмірі 10% від вартості товару можливе після спливу 30-денного строку прострочення, тобто починаючи з 27.10.2025 (з урахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Суд погоджується з визначеним позивачем періодом та наданим розрахунком, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача неустойки в розмірі 259 262,40 грн та штрафу у розмірі 64 815,60 грн є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Укртелеком» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Стем» про стягнення попередньої оплати в сумі 194 446,80 грн, неустойки за прострочення строку поставки в розмірі 259 262,40 грн та штрафу в сумі 64 815,60 грн - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Стем» (02072, м. Київ, вул. Чавдар Єлизавети, буд. 2, оф. 149; ) на користь Акціонерного товариства «Укртелеком» (01601, м. Київ, бульв. Тараса Шевченка, буд. 18, ) попередню оплату в сумі 194 446,80 грн, неустойку за прострочення строку поставки в розмірі 259 262,40 грн, штраф в сумі 64 815,60 грн та судовий збір в розмірі 6222,30 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено та підписано 29.04.2026.

Суддя В.В. Князьков