РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.04.2026Справа № 910/16431/25

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В. В., розглянувши без виклику (повідомлення) представників сторін в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Адвокатського бюро «Мамаєв Дмитро Юрійович»

до Консорціуму «Управляюча компанія «КАМпарітет»,

про стягнення 463 710,00 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2025 року Адвокатське бюро «Мамаєв Дмитро Юрійович» (далі - позивач, Бюро) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Консорціуму «Управляюча компанія «КАМпарітет» (далі - відповідач, Консорціум) про стягнення 463 710,00 грн, з яких: 378 000,00 грн основна заборгованість, 1 662,00 грн інфляційні втрати, 7 416,00 грн три проценти річних та 76 632,00 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від своєчасного виконання свого обов`язку за договором про надання правової допомоги № 09/05/25-1 від 09.05.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; визнано справу малозначною; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Відповідач відзиву на позов не подав, клопотання про продовження строку на подачу відзиву не заявив, проте, про розгляд справи був повідомлений належним чином з урахуванням наступного.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Нормами частини 4 статті 89 Цивільного кодексу України передбачено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, з метою повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі та розгляд справи, у зв`язку із відсутністю зареєстрованого електронного кабінету в системі «Електронний суд», ухвала від 08.01.2026 про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка також була зазначено позивачем у позовній заяві, а саме: 03035, Україна, місто Київ, вулиця Липківського Василя Митрополита, будинок 16, квартира 1.

Проте, поштовий конверт було повернуто до суду відділенням поштового зв`язку з підстави - «за закінченням терміну зберігання».

Згідно з пунктами 4, 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, у силу вищенаведених положень законодавства, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про неможливість вручення поштового відправлення особі за адресою місцезнаходження, вважається днем вручення відповідачу відповідної ухвали суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливості ознайомитись, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 27.10.2025 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Одночасно, з огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

09.05.2025 між Адвокатським бюро «Мамаєва Дмитра Юрійовича», як виконавцем, та Консорціумом «Управляюча компанія «КАМпарітет», як замовником, був укладений договір про надання правової допомоги № 09/05/25-1 (далі - договір).

За умовами пункту 1.1 вказаного правочину виконавець зобов`язується надавати, а замовник приймати та оплачувати Правові послуги по представництву інтересів відповідача в цивільній, кримінальній, адміністративній господарській юрисдикції, а саме в судах загальної юрисдикції, адміністративних процесуальної юрисдикції, господарських процесуальній юрисдикції, апеляційному суді, Верховному Суді, прокуратурі, органах Національної поліції, та інших правоохоронних органах та органах державної влади та місцевого самоврядування, господарюючих структурах, установах та організаціях з приводу надання правової допомоги з приводу підготовки документів для звернення до адміністративного суду належної юрисдикції з приводу проведення робіт з надання правової допомоги з представництва інтересів відповідача. Послуги надаються Адвокатом за рахунок замовника та надаються без обмежень (пункт 1.2 договору).

Відповідно до пункту 2.1 договору виконавець зобов`язався протягом строку дії цього договору надавати замовнику такі види юридичних послуг:

- розробка процесуальних документів, позовних заяв та інших документів відповідно до чинного законодавства України, до судів загальної юрисдикції, господарського суду, адміністративного суду, Апеляційних судів та Касаційних судів та в разі необхідності до Європейського суду по правам людини;

- представництво замовника під час виконання рішення суду в органах та структурах встановлених відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження»;

- складання заяв, скарг, клопотань, протоколів, актів та інших документів правового характеру;

- участь у всіх судових засіданнях, представництво інтересів замовника в судах загальної юрисдикції, господарського суду, адміністративного суду, Апеляційних судів та Касаційних судів та в разі необхідності до Європейського суду по правам людини, перед органами нотаріату, правоохоронними органами;

- подання запитів, скарг, листів, звернень до органів МВС, прокуратури, нотаріату, інших правоохоронних органів та інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування з питань розшуку боржника чи його майна;

- надання консультацій і роз`яснень з питань діючого законодавства;

- виконання доручень замовника за рахунок останнього;

- забезпечення захисту майнових та немайнових прав і охоронюваних інтересів замовника на будь-якій стадії провадження;

- здійснення інформаційного обслуговування замовника за рахунок замовника (пункти 2.1.1-2.1.9 договору).

Згідно з пунктом 2.2 договору вид та характер послуг можуть переглядатись сторонами шляхом укладання додаткової угоди до цього договору.

Пунктом 3.1 договору сторонам було погоджено, що виконавець надає послуги якісно та своєчасно, відповідно до вимог договору, вказівок замовника та чинного законодавства України. Одержує від Замовника документи та інформацію, необхідну для надання послуг. Інформує замовника про неточність, неповноту або непридатність наданих йому документів або інформації для надання послуг; про те, що додержання вказівок замовника загрожує придатності результатів наданих послуг; про наявність інших, не залежних від виконавця обставин, що загрожують придатності результатів наданих послуг. Повідомляє замовника про стан провадження справи, вжиті заходи по стягненню заборгованості.

У свою чергу замовник вживає заходів щодо своєчасного та повного забезпечення виконавця інформацією та документацією, необхідною для надання послуг. Приймає надані послуги згідно статті 5 договору. Оплачує послуги згідно умов розділу 6 договору. Несе витрати, пов`язані з розглядом справи в суді (господарському суді, адміністративному суді та судах загальної юрисдикції), виконавчим провадженням, інші витрати, пов`язані з виконанням виконавцем умов цього договору, в тому числі витрати на копіювання та переклад документів, витрати на їх кур`єрську доставку, поштові витрати у порядку, визначеному пунктом 6.5. договору (пункт 3.2 договору).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що вартість послуг, пов`язаних з наданням правової допомоги замовнику відповідно до предмету договору становить 84 000,00 грн на місяць та сплачується відповідно до пункту 5.1 договору, яким передбачено, що замовник зобов`язується сплачувати кошти за підготовку та ведення справи, визначену в пункті 6.1 договору, протягом 5 календарних днів з моменту підписання договору.

Виконавець на підставі наданої інформації та документів та отриманих на користь замовника рішень судів готує Акт приймання-передачі/виконаних робіт, передбачених пунктом 6.2 договору, зобов`язується протягом двох днів та наданих замовнику, який є невід`ємною частиною цього договору, з зазначенням виду, обсягу, вартості послуг, які були надані замовнику. Акт виготовляється відповідно до бухгалтерської програми, яка використовується виконавцем (пункт 5.2 договору).

Згідно з пунктом 5.3 договору замовник протягом двох днів з моменту отримання Акту прийому-передачі послуг, передбаченого пунктом 5.2 договору, зобов`язаний підписати його та надіслати (вручити) один екземпляр виконавцю. Сплата коштів відповідно до акту відбувається протягом 5 календарних днів.

У разі неотримання виконавцем підписаного акту або мотивованої відмови від підписання акту в термін, зазначений у пункті 5.3 договору, послуги вважаються прийнятими замовником за обсягом, вартістю та якістю (пункт 5.5 договору).

Відповідно до пункту 5.6 відсутність претензій в акті позбавляє в подальшому сторону посилатися на недоліки у виконаній роботі.

Пунктом 9.1 договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань, визначених цим договором.

На виконання умов укладеного договору позивачем протягом травня-вересня 2025 року були надані відповідачу адвокатські послуги на загальну суму 378 000,00 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи актом № ОУ-0000061 здачі-прийняття робіт (надання послуг) (травень 2025 року) на суму 42 000,00 грн, рахунком-фактурою № СФ-0000038 від 31.05.2025 на суму 42 000,00 грн, актом № ОУ-0000062 здачі-прийняття робіт (надання послуг) (червень 2025 року) на суму 84 000,00 грн, рахунком-фактурою № СФ-0000039 від 30.06.2025 на суму 84 000,00 грн, актом № ОУ-0000063 здачі-прийняття робіт (надання послуг) (липень 2025 року) на суму 84 000,00 грн, рахунком-фактурою № СФ-0000040 від 31.07.2025 на суму 84 000,00 грн, актом № ОУ-0000064 здачі-прийняття робіт (надання послуг) (серпень 2025 року) на суму 84 000,00 грн, актом № ОУ-0000083 здачі-прийняття робіт (надання послуг) (вересень 2025 року) на суму 84 000,00 грн, рахунком-фактурою № СФ-0000050 від 02.10.2025 на суму 84 000,00 грн.

Відповідач лише частково здійснив оплату наданих послуг у сумі 20 000,00 грн. що підтверджується долученою до матеріалів справи копією платіжної інструкції № 23 від 10.09.2025 з призначенням платежу «за адвокатські послуги (травень 2025) згідно рах. №38 від 31.05.2025 без ПДВ».

Оскільки, у порушення умов укладеного договору Консорціум вказані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) не підписав, письмової мотивованої відмови від підписання на адресу позивач не скерував, не здійснив повну оплату наданих, Бюро направило на адресу відповідача 29.10.2025 вимогу (вих. № 29/10/25-01) від 29.10.2025 про підписання актів та сплату заборгованості.

Також, 29.10.2025 позивач на адресу Консорціуму скерував повідомлення (вих. № 29/10/25-03) про розірвання договору.

Посилаючись на вказані вище обставини, Бюро звернулось із вказаним позовом до суду, в межах якого просило суд стягнути 378 000,00 грн заборгованості за надані адвокатські послуги, 1 662,00 грн інфляційних втрат, 7 416,00 грн три проценти річних та 76 632,00 грн пені.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Укладений між сторонами договір про надання правової допомоги № 09/05/25-1 від 09.05.2025 за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із частиною 1 статті 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто, а замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що Бюро протягом травня-вересня 2025 року були надані адвокатські послуги на загальну суму 378 000,00 грн, які відповідачем оплачені лише частково, а саме в розмірі 20 000,00 грн. При цьому, судом враховано, що позивач вказує на часткову оплату в розмірі 42 000,00 грн 05.07.2025, проте матеріали справи не містять будь-яких доказів у підтвердження вказаного. Відповідачем доказів на підтвердження чи спростування вказаного факту суду не представлено.

Положенням статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Як вказано судом вище, скеровані рахунки та акти замовник оплачує протягом 5 (п`яти) календарних днів згідно з пунктом 5.3 договору. Беручи до уваги відсутність в матеріалах справи мотивованої відмови від підписання актів, враховуючи здійснення часткової оплати, суд дійшов висновку про те, що строк оплати спірних актів є таким, що настав.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Консорціуму не представлено суду доказів повної оплати отриманих адвокатських послуг за договором.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінка доказів - це розумова, пізнавальна діяльність суду, яка полягає у дослідженні якісних і кількісних ознак зібраних доказів у конкретній справі. Закон не регулює порядок роздумів судді. Проте норми права встановлюють зовнішні умови, гарантії, які забезпечують істинність логічних висновків суддів.

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 917/549/20.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У постанові Верховного Суду від 01.06.2023 у справі №914/596/22 наголошено на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 ГПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної сплати платежів за договором підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд вважає частково обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення боргу в розмірі 358 000,00 грн.

Такий висновок суду ґрунтується на тому, що відсутність предмета спору є підставою для закриття провадження в справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Оскільки в матеріалах справи наявні докази часткової оплати у розмірі 20 000,00 грн адвокатських послуг, наданих у травні 2025 року, 10.09.2025, а з позовом Бюро звернулось 26.12.2025, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність спору в частині стягнення 20 000,00 грн вартості наданих адвокатських послуг і такий спір був відсутній до звернення із позовом до суду, що зумовлює відмову в цій частині позовних вимог.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) та від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) сформулювала правовий висновок про те, що положення статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Тотожної правової позиції щодо правомірності застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України за порушення зобов`язання з виплати страхового відшкодування дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 19.02.2020 у справі №758/16044/16-ц та від 20.07.2020 у справі №910/14293/19.

Суд, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за період визначений позивачем з урахуванням строку виконання грошового зобов`язання, визначеного вище, а також зважаючи на імперативність приписів частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку суду розглядати спір не інакше як в межах заявлених вимог, дійшов висновку про правомірність стягнення з Консорціуму трьох процентів річних у розмірі 7 416,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 662,00 грн, розрахованих за період прострочення оплати за кожним актом.

Щодо вимоги про стягнення пені у розмірі 76 632,00 грн суд відзначає наступне.

Умовами пункту 7.1 договору передбачено, що сторони несуть відповідальність, встановлену чинним законодавством України за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору.

Суд відзначає, що за статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

З огляду на викладене вище, беручи до уваги що сторонами в договорі не було погоджено умов щодо розміру та бази нарахування пені, відсутність спеціального законодавчого акту щодо регулювання відповідальності в даних правовідносинах, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав стягнення з відповідача на пені в розмірі 76 320,00 грн, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, наведенні норми та беручи до уваги, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України наявності обставин, які б у своїй сукупності дали б змогу дійти протилежного висновку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову Адвокатського бюро "Мамаєв Дмитро Юрійович", а саме про стягнення 358 000,00 грн заборгованості за надані послуги, 7 416,00 грн трьох процентів річних та 1 662,00 грн інфляційних втрат.

Згідно з приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Адвокатського бюро "Мамаєв Дмитро Юрійович" про стягнення 463 710,00 грн задовольнити частково.

2. Стягнути із Консорціуму "Управляюча компанія "КАМпарітет" (03035, Україна, місто Київ, вулиця Липківського Василя Митрополита, будинок 16, квартира 1; ідентифікаційний ) на користь Адвокатського бюро "Мамаєв Дмитро Юрійович" (02055, Україна, місто Київ, проспект Григоренка, будинок 15, офіс 218; ідентифікаційний ) 358 000,00 грн заборгованості за надані послуги, 7 416,00 грн три проценти річних, 1 662,00 грн інфляційних втрат та 5 506,17 грн судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

4. У іншій частині позову про стягнення 20 000,00 грн заборгованості за надані послуги, пені в розмірі 76 632,00 грн та 1 449,48 грн судового збору відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ