ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2026 р. м. Київ Справа № 911/1950/25

Господарський суд Київської області в складі

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Остапчук В.В.

розглянувши справу № 911/1950/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрус К, м. Київ

до 1. Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації

2. Публічного акціонерного товариства Алроса, м. Мирний, Республіка Саха (Якутія), Російська Федерація

3. Публічного акціонерного товариства Аерофлот-Російські Авіалінії, м. Москва, Російська Федерація

4. Державної корпорації розвитку ВЕБ.РФ, м. Москва, Російська Федерація

5. Публічного акціонерного товариства Газпром, м. Санкт-Петербург, Російська Федерація

6. Товариства з обмеженою відповідальністю Газпром Капітал, м. Санкт-Петербург, Російська Федерація

7. Міжнародної компанії товариство з обмеженою відповідальністю Газпром Інтернешнл Лімітед, м. Калінінград, Російська Федерація

8. Публічного акціонерного товариства Нафтова Компанія Роснєфть, м. Москва, Російська Федерація

9. Публічного акціонерного товариства Транснєфть, м. Москва, Російська Федерація

про стягнення 107 835 880,11 грн

представники учасників справи

від позивача: Жарик Б.М., адвокат, довіреність від 13.08.2025

від відповідачів: не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

12.06.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю Аґрус К (далі ТОВ Агрус К», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (відповідач), в якому просить суд:

- стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ТОВ Аґрус К 107 673 880,11 грн. збитків, що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 2 596 371,94 доларів США;

- стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ТОВ Аґрус К 162 000,00 грн. витрат на проведення будівельно-технічної, оціночно-будівельної, товарознавчої, економічної експертизи у складі комплексної експертизи, що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 3 929,76 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує на те, що він є власником нерухомого майна на території Київської області, а саме:

- виробнича будівля, літера «Г», загальною площею 688,3 кв.м, на території виробничо-складської бази (ІІ черга), по вул. Сулими, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 14);

- універсальний склад за літерою А, загальною площею 674,6 кв.м, по вул. Сулими, 7 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 214);

- адміністративно-виробничий комплекс, загальною площею 1163,2 кв.м, по вул. Сулими, 4 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 14);

- оранжерея №1 за літерою А, загальною площею 623,5 кв.м, по вул. Сулими, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 14).

В період січень-лютий 2025 року в результаті збройної агресії РФ зазначене нерухоме майно зазнало руйнувань та не підлягає відновленню, внаслідок чого позивачу завдано збитків.

Загальний розмір збитків, які поніс позивач внаслідок пошкодження нерухомого майна оцінено у 107 673 880,11 грн., що еквівалентно 2 596 371,94 доларам США за курсом НБУ на дату оцінки, з яких: 87 246 457,00 реальних збитків, спричинених знищенням нерухомого майна та товарно-матеріальних цінностей та 20 427 423,11 грн. непрямих збитків, спричинених неможливістю ведення господарської діяльності (недоотриманий прибуток).

Відповідно до частини 8 ст. 29 ГПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка розглядається, суд врахував таке.

Предметом позову є відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; вбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено у Статуті ООН. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постановах від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19, від 18 травня 2022 року №760/17232/20, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17, провадження №14-167цс20 (пункт 58).

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №990/80/22, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах №490/9551/19 та №311/498/20.

Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі №428/11673/19 та у справі №760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.06.2025 відкрито провадження у справі №911/1950/25 в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13.08.2025.

Враховуючи неможливість виконання судового доручення про вручення відповідачу судових документів про відкриття провадження у справі №911/950/25 дипломатичними каналами, суд дійшов висновку про подальше повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 122 ГПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Виклики відповідача у справі здійснювалися через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (https://ko.arbitr.gov.ua/).

Крім того, інформація про час та місце проведення судового засідання була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до якого є вільним, цілодобовим і безкоштовним.

25.07.2025 через систему "Електронний суд" від Товариства з обмеженою відповідальністю Агрус К надійшло клопотання про залучення співвідповідачів у справі - Публічне акціонерне товариство Алроса, Публічне акціонерне товариство Аерофлот-Російські Авіалінії, Державну корпорацію розвитку ВЕБ.РФ, Публічне акціонерне товариство Газпром, Товариство з обмеженою відповідальністю Газпром Капітал, Міжнародну компанію товариство з обмеженою відповідальністю Газпром Інтернешнл Лімітед, Публічне акціонерне товариство Нафтова Компанія Роснєфть, Публічне акціонерне товариство Транснєфть.

В обґрунтування свого клопотання, позивач зазначає про те, що враховуючи відсутність наразі ефективних механізмів стягнення з Російської Федерації збитків, завданих нею юридичним та фізичним особам на території України під час здійснення військової агресії, позивач вважає за необхідне залучити до участі у справі наведених співвідповідачів, частками в яких володіє відповідач, та які фактично виконують функції, притаманні державним органам (тобто здійснюють публічну функцію, не характерну для приватних осіб) та володіють майном на території іноземних держав, в тому числі через представництва, за рахунок якого, у випадку задоволення позовних вимог, Позивач матиме змогу відшкодувати понесені збитки.

Ухвалою суду від 13.08.2025 підготовче засідання у справі № 911/1950/25 було відкладено на 10.09.2025.

Ухвалою суду від 10.09.2025 було задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі співвідповідачів: Публічне акціонерне товариство Алроса; Публічне акціонерне товариство Аерофлот-Російські Авіалінії; Державну корпорацію розвитку ВЕБ.РФ; Публічне акціонерне товариство Газпром; Товариство з обмеженою відповідальністю Газпром Капітал; Міжнародну компанію товариство з обмеженою відповідальністю Газпром Інтернешнл Лімітед; Публічне акціонерне товариство Нафтова Компанія Роснєфть; Публічне акціонерне товариство Транснєфть, а підготовче засідання у справі № 911/1950/25 було відкладено на 12.11.2025.

11.11.2025 через систему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання (вх. № 15777/25) про долучення доказів направлення співвідповідачам нотаріально засвідчених копій позовної заяви та ухвали суду від 10.09.2025 на офіційні електронні адреси (пошти) співвідповідачів та на адресу посольства Російської федерації у Румунії.

11.11.2025 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява (вх. № 9988) про зміну предмету позову, в якій позивач просить суд солідарно стягнути з відповідачів суми заявлених позивачем збитків, що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті становить 2 596 371,94 доларів США.

Отже, справа розглядається в редакції позовних вимог відповідно до заяви про зміну предмету позову.

Ухвалою суду від 12.11.2025 підготовче засідання було відкладено на 03.12.2025.

Ухвалою суду від 03.12.2025 закрито підготовче провадження у справі № 911/1950/25 та призначено її до розгляду по суті на 14.01.2026.

Ухвалою суду від 14.01.2026 розгляд справи по суті був відкладений на 04.02.2026.

Ухвалою суду від 04.02.2026 розгляд справи по суті був відкладений на 25.02.2026.

В судові засідання з розгляду справи по суті з`явився представник позивача. Відповідачі повторно не з`явились, уповноважених представників для участі в судовому засіданні не направили.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу (ч.1 ст. 318 ЦК України).

Статтею 2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Із поданих витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 73807048 від 24.11.2016 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.04.2014 суд встановив, що позивачу на праві власності належать об`єкти нерухомого майна:

- виробнича будівля, літера «Г», загальною площею 688,3 кв.м, на території виробничо-складської бази (ІІ черга), по вул. Сулими, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 14);

- універсальний склад за літерою А, загальною площею 674,6 кв.м, по вул. Сулими, 7 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 214);

- адміністративно-виробничий комплекс, загальною площею 1163,2 кв.м, по вул. Сулими, 4 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 14);

- оранжерея №1 за літерою А, загальною площею 623,5 кв.м, по вул. Сулими, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 14).

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

В період січень-лютий 2025 року, в результаті збройної агресії РФ належне позивачу майно зазнало руйнувань та не підлягає відновленню, внаслідок чого позивачу завдано збитків.

Так, 25 січня 2025 року, внаслідок бойових дій (потрапляння боєприпасів/їх уламків), було значно пошкоджено виробничу будівлю, літера «Г», загальною площею 688,3 кв.м по вул. Сулими, 2 в селищі Глеваха, Київської області, що належить позивачу на праві власності.

Того ж дня, 25.01.2025 року, Фастівським РУ ГУ ДСНС у Київській області було складено Акт про пожежу, з описом майна, що було знищено в будівлі по вул. Сулими, 2 та зазначенням причини пожежі - потрапляння боєприпасів, їх уламків, внаслідок бойових дій.

Слідчим Фастівського РУП Садиковим Р.Р. 25.01.2025 року представнику позивача було надано витяг з ЄРДР (номер кримінального провадження 0000040), на підтвердження відкриття кримінального провадження за ознаками ч.1.ст. 438 ККУ, за наслідками влучання БПЛА Герань-2 в приміщення по вул .Сулими, 2 в смт. Глеваха, Фастівського району Київської області.

Відповідно до звіту про обстеження об`єкта у зв`язку з пошкодженням №Т3-01/0802-2025, виданого ФОП Фоміца А.С. та виконаного Крючковим О.В., який має сертифікат фахівця будівельної галузі №СІ-00907 від 11.05.2023, виробнича будівля, літера «Г», загальною площею 688,3 кв.м. на території виробничо-складської бази (ІІ черга), що знаходиться за адресою: Київська область, Фастівський район, селище Глеваха, вул. Сулими, 2 - об`єкт не придатний до використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характерних яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйновані об`єкти). Рекомендовано виконання невідкладних робіт щодо демонтажу будівлі.

За результатами здійснення комісійного обстеження об`єкта, Глевахівською селищною радою до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, було внесено запис про непридатність для використання за цільовим призначенням нерухомого майна позивача, що підтверджується витягом Міністерства розвитку громад та територій України, реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна в РПЗМ: ОНМ-09.05.2025-490727.

14 лютого 2025 року, внаслідок бойових дій (потрапляння боєприпасів/їх уламків), було значно пошкоджено універсальний склад за літерою А, загальною площею 674,6 кв.м, по вул. Сулими, 7 в селищі Глеваха, Київської області, що належить позивачу на праві власності.

Того ж дня, 14.02.2025 року, Фастівським РУ ГУ ДСНС у Київській області було складено Акт про пожежу, з описом майна, що було знищено в будівлі по вул. Сулими, 7 та відповідний висновок про причини виникнення пожежі - попадання БпЛА Герань-2.

Слідчим Фастівського РУП Садиковим Р.Р. 14.02.2025 року представнику позивача було надано витяг з ЄРДР (номер кримінального провадження 0000057), на підтвердження відкриття кримінального провадження за ознаками ч.1.ст. 438 ККУ, за наслідками влучання БПЛА Герань-2 в приміщення по вул .Сулими, 2, 4, 4/1, 7 в смт. Глеваха, Фастівського району Київської області.

Відповідно до звіту про обстеження об`єкта у зв`язку з пошкодженням №Т3-01/2202-2025, виданого ФОП Фоміца А.С. та виконаного Крючковим О.В., який має сертифікат фахівця будівельної галузі №СІ-00907 від 11.05.2023, універсальний склад за літерою «А» (згідно технічного паспорту) загальною площею 674,6 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Фастівський район, селище Глеваха, вул. Сулими, 7 - об`єкт не придатний до використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характерних яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйновані об`єкти). Рекомендовано виконання невідкладних робіт щодо демонтажу будівлі.

За результатами здійснення комісійного обстеження об`єкта, Глевахівською селищною радою до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, було внесено запис про непридатність для використання за цільовим призначенням нерухомого майна позивача, що підтверджується витягом Міністерства розвитку громад та територій України, реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна в РПЗМ: ОНМ-26.03.2025-475662.

14 лютого 2025 року, внаслідок бойових дій (потрапляння боєприпасів/їх уламків), було значно пошкоджено Адміністративно-виробничий комплекс, загальною площею 1163,2 кв.м, по вул. Сулими, 4 в селищі Глеваха, Київської області, що належить позивачу на праві власності.

У відповідності до Висновку про причини виникнення пожежі, виданого Фастівським РУ ГУ ДСНС у Київській області 17.02.2025 року, причинами виникнення пожежі в будівлі по вул. Сулими, 4 було попадання БпЛА Герань-2 в сусідню будівлю по вул. Сулими, 7, з подальшим поширенням горіння на будівлю по вул. Сулими, 4.

Слідчим Фастівського РУП Садиковим Р.Р. 14.02.2025 року представнику позивача було надано витяг з ЄРДР (номер кримінального провадження 0000057), на підтвердження відкриття кримінального провадження за ознаками ч.1.ст. 438 ККУ, за наслідками влучання БПЛА Герань-2 в приміщення по вул. Сулими, 2, 4, 4/1, 7 в смт. Глеваха, Фастівського району Київської області.

Відповідно до звіту про обстеження об`єкта у зв`язку з пошкодженням №Т3-02/2202-2025, виданого ФОП Фоміца А.С. та виконаного Крючковим О.В., який має сертифікат фахівця будівельної галузі №СІ-00907 від 11.05.2023, адміністративно-виробний комплекс (згідно технічного паспорту), загальною площею 1163,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Київська область, Фастівський район, селище Глеваха, вул. Сулими, 4 - об`єкт не придатний до використання за цільовим призначенням, повністю втратили свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характерних яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта. Рекомендовано виконання невідкладних робіт щодо демонтажу будівлі.

За результатами здійснення комісійного обстеження об`єкта, Глевахівською селищною радою до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, було внесено запис про непридатність для використання за цільовим призначенням нерухомого майна позивача, що підтверджується витягом Міністерства розвитку громад та територій України, реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна в РПЗМ: ОНМ-09.05.2025-490727.

14 лютого 2025 року, внаслідок бойових дій (потрапляння боєприпасів/їх уламків), було значно пошкоджено Оранжерею №1 за літерою А, загальною площею 623,5 кв.м, по вул. Сулими, 2 в селищі Глеваха, Київської області, що належить позивачу на праві власності.

У відповідності до Акту про пожежу, виданого Фастівським РУ ГУ ДСНС у Київській області 14.02.2025 року, причинами виникнення пожежі в будівлі по вул. Сулими, 2 було потрапляння боєприпасів, їх уламків, внаслідок бойових дій.

Слідчим Фастівського РУП Садиковим Р.Р. 14.02.2025 року представнику позивача було надано витяг з ЄРДР (номер кримінального провадження 0000057), на підтвердження відкриття кримінального провадження за ознаками ч.1.ст. 438 ККУ, за наслідками влучання БПЛА Герань-2 в приміщення по вул .Сулими, 2, 4, 4/1, 7 в смт. Глеваха, Фастівського району Київської області.

Відповідно до звіту про обстеження об`єкта у зв`язку з пошкодженням №Т3-01/2103-2025, виданого ФОП Фоміца А.С. та виконаного Крючковим О.В., який має сертифікат фахівця будівельної галузі №СІ-00907 від 11.05.2023, оранжерея № 1 за літерою «А» (згідно технічного паспорту), загальною площею 623,5 кв.м., що є частиною виробничо-складаської бази, за адресою: Київська область, Фастівський район, селище Глеваха, вул. Сулими, 2 - об`єкт не придатний до використання за цільовим призначенням, повністю втратили свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характерних яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта. Рекомендовано виконання невідкладних робіт щодо демонтажу будівлі.

За результатами здійснення комісійного обстеження об`єкта, Глевахівською селищною радою до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, було внесено запис про непридатність для використання за цільовим призначенням нерухомого майна позивача, що підтверджується витягом Міністерства розвитку громад та територій України, реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна в РПЗМ: ОНМ-09.05.2025-490727.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі Порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, починаючи з 19 лютого 2014 року.

Згідно з п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326 Міністерствам, іншим центральним та місцевим органам виконавчої влади постановлено розробити і затвердити у шестимісячний строк методики, передбачені Порядком, затвердженим цією постановою.

Згідно з пп. 18 п. 2 Порядку визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, - напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.

Основні показники, які оцінюються (зокрема):

вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності;

вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності;

упущена вигода підприємств недержавної форми власності;

Відповідно до п. 5, 6, 8 Загальних засад (додаток до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.

Незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності - суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні (далі - суб`єкти оціночної діяльності), із дотриманням національних стандартів оцінки майна та Міжнародних стандартів оцінки майна з урахуванням особливостей, що визначені цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.

До збитків також належить дохід, який постраждалий міг би одержати за умови відсутності збройної агресії Російської Федерації (упущена вигода).

Метою оцінки збитків є: визначення розміру реальних збитків (у вартісному виразі); визначення упущеної вигоди; визначення витрат, необхідних для відновлення майна та майнових прав, що зазнали руйнівного впливу.

З метою визначення розміру завданих збитків, ТОВ Аґрус К звернулось до ТОВ Науково-практичне східне бюро судових експертиз.

На вирішення експертів поставлено такі запитання:

1) який технічний стан нерухомого майна ТОВ «Агрус К»?;

2) чи є нерухоме майно ТОВ «Агрус К» знищеним об`єктом нерухомого майна, яка технічна причина руйнувань такого нерухомого майна та чи є воно непридатним для використання за цільовим призначенням внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією РФ проти України?;

3) яка вартість відновлення нерухомого майна?

4) який розмір завданої ТОВ Агрус К матеріальної шкоди (реальні збитки у вигляді ринкової вартості) внаслідок пошкодження та руйнування нерухомого майна?

5) який розмір реальних збитків внаслідок втрати та (або) знищення товарно-матеріальних цінностей (рухоме майно, обладнання, техніка та ін.), яке знаходилось в об`єктах нерухомого майна?

6) в якому загальному розмірі завдано збитки ТОВ Агрус К з урахуванням відповідей на питання 4-5?

7) який розмір збитків спричинено ТОВ Агрус К у зв`язку з недоотриманим прибутком (непрямих збитків), спричинених неможливістю ведення господарської діяльності, внаслідок пошкодження та руйнування нерухомого майна ТОВ Агрус К та втрати та (або) знищення товарно-матеріальних цінностей, що знаходились в таких об`єктах нерухомого майна?

22.05.2025 комісією експертів у складі судових експертів Контимирової В.В. (свідоцтво №27/21/П від 01.06.2021 видане ЦЕКК Міністерства юстиції України про присвоєння кваліфікації судового експерта), Аніщенко О.В. (свідоцтво №23-21/П видане на підставі рішення ЦЕКК Міністерства юстиції України №6 від 18.05.2021 про присвоєння кваліфікації судового експерта) та Гаврилової К.В. (свідоцтво №1917 від 17.12.2017 видане ЦЕКК Міністерства юстиції України) підписано висновок експертів № 13/04/25 за результатами проведення комплексної експертизи.

У ході проведеного дослідження встановлено, що нерухомі об`єкти позивача зруйновані внаслідок потрапляння вибухонебезпечного військового приладу внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією з боку РФ, та подальшої пожежі; майно непридатне до використання за цільовим призначенням.

По-четвертому питанню судовими експертами встановлено, що розмір завданої ТОВ «Аґрус К» матеріальної шкоди (реальні збитки у вигляд ринкової вартості) внаслідок пошкодження та руйнування нерухомого майна складає 43 900 589,00 грн, що в еквіваленті становить 1 609 259,13 доларів США.

По-п`ятому питанню встановлено, що розмір реальних збитків внаслідок втрати та/або знищення товарно-матеріальних цінностей (рухоме майно, обладнання, техніка та ін.), яке знаходилось в об`єктах нерухомого майна ТОВ «Аґрус К» складає 13 491 060,58 грн, що в еквіваленті становить 494 540,35 доларів США.

Станом на дату проведення експертизи (16.05.2025), відповідно до статистики Національного банку України, розмір матеріальної шкоди, завданої ТОВ «Аґрус К» внаслідок втрати рухомого майна станом на дату втрати становить 20 509 033,00 грн.

Судовими експертам також встановлено, що загальний розмір реальних збитків (матеріальної шкоди), завданої ТОВ Агрус К станом на дату оцінки склав 2 103 799,48 доларів США, що еквівалентно 87 246 457,00 грн.

Також, встановлено, що розмір збитків, які спричинено ТОВ Агрус К у вигляді недоотриманого прибутку (упущеної вигоди) від господарської діяльності з надання в оренду нежитлових приміщень у разі її здійснення, і які воно не одержало внаслідок дії обставин, що не залежать від нього, а саме внаслідок терористичного акту, здійсненого з боку окупаційних військ РФ становить 492 572,46 доларів США, що еквівалентно 20 427 423,11 грн. станом на дату проведення оцінки.

Таким чином загальний розмір збитків, які поніс позивач внаслідок пошкодження нерухомого майна оцінено у 107 673 880,11 грн., що еквівалентно 2 596 371,94 доларам США за курсом НБУ на дату оцінки, з яких: 87 246 457,00 реальних збитків, спричинених знищенням нерухомого майна та товарно-матеріальних цінностей та 20 427 423,11 грн. непрямих збитків, спричинених неможливістю ведення господарської діяльності (недоотриманий прибуток).

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року Про Заяву Верховної Ради України Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.

Відповідно до статей 1 та 2 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

У преамбулі Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України вказано, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та Законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідно до частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України в розумінні частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи №902/761/18, від 20.08.2020 зі справи №914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

В даному випадку суд встановив, що належне ТОВ Агрус К нерухоме майно було знищене внаслідок протиправної та неспровокованої збройної агресії Російської Федерації та ведення бойових дій на території суверенної держави Україна.

Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №648/2035/17, постанові від 14 лютого 2018 року у справі №686/10520/15-ц.

Суд враховує, що захист права власності гарантується першою статтею Додаткового протоколу до Європейської конвенції з прав людини, а відповідальність за порушення вказаного права покладається безпосередньо на державу і настає у тому випадку, коли будь-яке діяння держави має своїм прямим наслідком застосування до особи забороненого поводження.

Крім того, згідно з пунктами 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил. Відповідальність у формі відшкодування збитків у випадку порушення правил і звичаїв ведення воєнних дій покладається саме на державу в цілому, як воюючу сторону.

Таким чином, відповідно до наведених положень Цивільного кодексу України та Конвенції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Щодо вимоги позивача про стягнення 162 000,00 грн. витрат на проведення будівельно-технічної, оціночно-будівельної, товарознавчої, економічної експертизи у складі комплексної експертизи, суд зазначає таке.

Відповідно до п.1 ч. 2 та 3 статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

До матеріалів справи додано копію Договору № 13/04/25 від 07.04.2025, укладеного між ТОВ Агрус К та ТОВ Науково-практичне східне бюро судових експертиз, за умовами якого, виконавець бере на себе зобов`язання проведення будівельно-технічної, оціночно-будівельної, товарознавчої, економічної експертизи у складі комплексної експертизи щодо встановлення розміру збитків ТОВ Агрус К, спричинених збройною агресією РФ, що призвело до знищення/пошкодження об`єктів нерухомого майна замовника, а також майна та обладнання, що знаходилось в середині таких об`єктів нерухомого майна (п.1.1).

Замовник виплачує виконавцю окремо суму винагороди згідно виставленого рахунку-фактури за надання послуг та підготовку висновку у розмірі 162 000,00 грн. з ПДВ (п.3.1).

ТОВ Агрус К оплатило зроблений судовими експертами ТОВ Науково-практичне східне бюро судових експертиз висновок за результатами проведеної комплексної експертизи, що підтверджується платіжною інструкцією № 2387 від 08.04.2025 на суму 120 000,00 грн. та платіжної інструкцією № 2417 від 04.06.2025 на суму 42 000,00 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, починаючи з 19 лютого 2014 року.

Як було наведено вище, відповідно до п. 5 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії Російської Федерації (додаток до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.

Проведення судової експертизи, що пов`язана з оцінкою збитків, та діяльність судових експертів, що пов`язана з оцінкою майна, здійснюються на умовах і в порядку, передбачених Законом України Про судову експертизу, з урахуванням особливостей методичного регулювання оцінки збитків, спричинених втратою, руйнуванням та пошкодженням майна державної, комунальної та приватної форм власності в ході збройної агресії Російської Федерації, визначених цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку. При цьому в дослідницькій частині висновку судового експерта відображаються усі процедури, пов`язані з оцінкою збитків, що визначені методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку. Організаційні засади проведення судовими експертами експертних досліджень визначаються законодавством з питань судово-експертної діяльності.

З огляду на викладене, проведення експертизи є необхідною складовою захисту порушеного права позивача ТОВ Агрус К, а витрати на її проведення у розумінні ст. 22 ЦК України є необхідними витратами, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Тож позивачем доведено факт понесення збитків в результаті повномасштабної війни РФ проти України в сумі 107 673 880,11 грн., що еквівалентно 2 596 371,94 доларам США за курсом НБУ на дату оцінки, з яких:

87 246 457,00 реальних збитків, спричинених знищенням нерухомого майна та товарно-матеріальних цінностей;

20 427 423,11 грн. непрямих збитків, спричинених неможливістю ведення господарської діяльності (недоотриманий прибуток/упущена вигода).

Звертаючись із даним позовом, позивач твердить, що за завдані збитки, окрім держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, мають солідарно відповідати ПАТ Алроса, ПАТ Аерофлот-російські авіалінії, ДКР ВЕБ.РФ, ПАТ Газпром, ТОВ Газпром Капітал, Міжнародна компанія ТОВ Газпром Інтернешнл Лімітед, ПАТ Нафтова Компанія Роснєфть, ПАТ Транснєфть.

Обґрунтовуючи наявність солідарного обов`язку у вказаних осіб відповідати за збитки, завдані державою Російська Федерація, позивач твердить про необхідність застосування концепції alter ego.

Згідно зі статтею 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Статтею 543 цього Кодексу передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі.

Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Ліквідація солідарного боржника - юридичної особи, смерть солідарного боржника - фізичної особи не припиняють обов`язку решти солідарних боржників перед кредитором та не змінюють його обсягу та умов виконання.

Слід зазначити, що доктрина alter ego є прийнятою в багатьох судових юрисдикціях світу, в тому числі і в Україні, і допомагає визначити, чи слід розглядати певний суб`єкт як орган або інструмент держави, або, іншими словами, як частину держави чи як такий, що ототожнюється з державою.

У багатьох випадках доктрина alter ego застосовується для визначення того, чи породжує діяння такого органу або інструменту відповідальність держави за діяння такого органу або інструменту.

Ця ж доктрина допомагає визначити, чи є такий орган частиною правосуб`єктності держави в більш широкому сенсі. Серед іншого, у випадку делікту, вчиненого державою, які органи, інструменти чи суб`єкти слід ідентифікувати як частину правосуб`єктності держави, і, відповідно, які з них повинні нести відповідальність за делікт, вчинений державою - незалежно від того, чи брав кожен з таких органів, інструментів чи суб`єктів активну - чи будь-яку іншу - участь у вчиненні цього конкретного делікту.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) підняття корпоративної завіси може відбуватися у випадках, коли учасник юридичної особи володіє значною часткою у статутному капіталі (значним пакетом акцій), що дозволяє йому одноосібно формувати волю юридичної особи, коли такий учасник є активним, впливає на справи компанії, бере участь в оперативному управлінні (на відміну від того учасника, який не бере участі в управлінні компанією і лише очікує на дивіденди). Тобто в усіх тих випадках, коли компанія та акціонер нерозривно пов`язані між собою (ідентифікуються як одне ціле) і було б їх штучним відокремлення (з урахуванням відмінностей в обставинах справи див. рішення ЄСПЛ у справі Альберт і інші проти Угорщини (ALBERT AND OTHERS v. HUNGARY від 07.07.2020, пункти 138-157, заява №5294/14), у справі Лекіч проти Словенії (LEKIC v. SLOVENIA від 11.12.2018, заява №36480/07).

Мета зняття корпоративної завіси полягає у врегулюванні дисбалансу інтересів, що виникає між учасниками правовідносин внаслідок зловживання обмеженою відповідальністю або автономністю корпорації.

Статтею 96 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У статті 174 ЦК України вказано, що держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.

За загальним правилом держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад (ст. 176 ЦК України).

При цьому держава несе відповідальність за діяльність державних органів (навіть якщо вони є формально відокремленими юридичними особами) відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК.

Верховний Суд вже застосовував доктрину підняття корпоративної завіси (невизнання самостійної правосуб`єктності юридичної особи, відокремленості її майна від майна учасників), зокрема, вирішуючи питання відповідальності за завдану шкоду (постанови Верховного Суду від 17.06.2021 у справі №826/11415/16, від 30.06.2021 у справі №916/1914/20, від 04.08.2021 у справі №910/10900/19, від 15.06.2022 у справі №905/671/19). Водночас застосування цього правила щодо юридичних осіб, створених іноземною державою, має значну специфіку.

Загальновизнаним є те, що держава несе відповідальність за дії державних органів та її органи, навіть якщо вони є формально окремими юридичними особами, несуть відповідальність за дії та борги держави. Тоді як державні компанії, які є окремими юридичними особами, не несуть відповідальності за боргами держави. Водночас, органами держави можуть бути визнані не тільки ті організації, які мають відповідний статус в національному праві держави-боржника, а й, за певних умов, державні компанії.

Міжнародний суд ООН у справі Barcelona Traction (яка стосувалась можливості Бельгії надавати дипломатичний захист від втручання Іспанії в майнові права компанії, зареєстрованої в Канаді, акціонерами якої були піддані Бельгії) зробив застереження, що форми інкорпорації та юридична особистість іноді застосовувались не тільки для цілей, для яких вони були призначені. Іноді корпоративна особа не могла захистити права тих, хто передав їй свої фінансові ресурси; тому виникли ризики зловживання, як і в багатьох інших інститутах права. Отже, тут, як і в інших випадках, право, діючи в рамках економічної реальності, мало надати захисні заходи та механізми в інтересах тих, хто знаходився всередині корпоративних осіб, так і тих хто був ззовні, хто взаємодіяв з ними: незалежне існування юридичних осіб не може вважатись абсолютним. В цьому контексті процеси підняття корпоративної вуалі, або зневажання юридичною особою були визнані виправданими та справедливими в деяких обставинах та для деяких цілей. Практика, акумульована щодо цього питання на національному рівні, вказує на те, що вуаль піднімається для запобігання зловживання привілеями юридичної особи, як у деяких випадках шахрайства, для захисту третіх осіб таких як кредитори або набувачі, або для запобігання уникненню юридичних вимог або обов`язків (Barcelona Traction, Light and Power Company, Limited, Judgment, I.C.J. Reports 1970, p. 3 at p 33-34 paras. 38-39).

Поширеним є застосування концепції alter ego у практиці міжнародних інвестиційних арбітражів, під час розгляду справ яким виникає питання щодо статусу державних компаній: 1) коли трибунал має з`ясувати, чи є поведінка державної компанії такою, яку можна пред`явити державі-відповідачу; 2) коли трибунал має з`ясувати, чи є державна компанія-позивач частиною держави-учасника договору про взаємний захист інвестицій, що, як правило, позбавляє такого позивача прав інвестора за договором.

Зокрема, у справі Maffezini v. Spain трибунал Центру з розв`язання інвестиційних спорів (ICSID) зазначив, що першим кроком при визначенні того, чи є організація державним органом, є встановлення того, чи вона є власністю держави і чи контролює її держава безпосередньо або опосередковано. Також приймаються до уваги цілі та завдання, для яких організація утворена - чи належать вони до функцій, які є за природою державними (притаманними державі і такими, що за загальним правилом не виконуються приватними бізнесами і особами). З огляду на різноманітні форми, які можуть мати державні підприємства, структурного тесту може не вистачати для встановлення, чи є організація органом держави і чи можуть її дії вважатись державними (тобто було запроваджено функціональний текст щодо визначення ролі, яку виконує організація - пункти 77, 79 рішення).

У справі Ceskoslovenska Obchodni Banka, A. S. V. The Slovak Republic (ICSID Case no ARB/97/4, Decision on Objections to Jurisdictions, May 24, 1999), трибунал встановив, що факту володіння державою акцій у корпорації (більше 65% уряду Чехії і близько 24% уряду Словаччини) було недостатньо для ухвалення рішення, чи мав позивач по Вашингтонській конвенції статут юридичної особи держави-учасника, коли її діяльність за своєю природою була не скільки державницькою, стільки комерційною. Приватна корпорація, діяльність якої спрямована на отримання прибутку, при виконанні по суті державницьких функцій, делегованих їй державою, за функціональним тестом може вважатись органом держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 20.07.2022 у справі №910/4210/20 Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що якщо юридична особа фактично виконує функції державного органу, тобто є alter ego (другим я) такої держави, на майно, формально належне такій юридичній особі, може бути звернене стягнення за боргами держави (суд нехтує формальною відокремленістю майна цієї юридичної особи від майна держави). Зокрема, врахуванню підлягають критерії: чи утворена компанія для виконання комерційних цілей; чи виконує компанія функції, притаманні державним органам (тобто здійснює публічну функцію, не характерну для приватних осіб); чи здійснює така компанія інші види діяльності та чи є вони основними / самостійними, або носять допоміжний характер до виконання нею публічної функції; яким є ступінь контролю з боку держави; чи відокремлене майно компанії від майна держави.

Вирішуючи питання чи виконує ДКР ВЕБ.РФ функції державного органу Російської Федерації, тобто чи є alter ego (другим я) такої держави, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Юридична особа ДКР ВЕБ.РФ є державною корпорацією, створеною Російською Федерацією (ст.2 Закону про ДКР ВЕБ.РФ).

У ч.1 ст.3 Закону про ДКР ВЕБ.РФ визначені цілі та завдання ДКР ВЕБ.РФ, а саме: ДКР ВЕБ.РФ діє з метою сприяння в забезпеченні довгострокового соціально-економічного розвитку Російської Федерації і створення умов для сталого економічного зростання, підвищення ефективності інвестиційної діяльності та розширення інвестування коштів в національну економіку за допомогою реалізації проектів в Російській Федерації та за кордоном, в тому числі за участю іноземного капіталу, спрямованих на розвиток інфраструктури, промисловості, інновацій, особливих економічних зон, захист навколишнього середовища, підвищення е енергоефективності, підтримку експорту і розширення доступу російської промислової продукції (товарів, робіт, послуг) на зарубіжні ринки, а також інших проектів і (або) угод в рамках здійснення інвестиційної, зовнішньоекономічної, консультаційної та іншої передбаченої цим законом діяльності.

ДКР ВЕБ.РФ вправі здійснювати підприємницьку діяльність лише остільки, оскільки це служить досягненню цілей, встановлених ч.1 цієї статті, і відповідає цим цілям. Прибуток ДКР ВЕБ.РФ отриманий за результатами діяльності, спрямовується до фондів ДКР ВЕБ.РФ і використовується виключно для досягнення цілей, встановлених ч.1 цієї статті (ч.2 ст.3 Закону про ДКР ВЕБ.РФ).

Тобто головною метою існування ДКР ВЕБ.РФ є сталий соціально-економічний розвиток Російської Федерації. При цьому підприємницька діяльність є додатковим видом діяльності і здійснюється лише для досягнення основної мети.

ДКР ВЕБ.РФ частиною 1 ст. 21 зазначеного Закону надано право здійснювати функції агенту уряду Російської Федерації відповідно до бюджетного законодавства Російської Федерації, в тому числі щодо представництва інтересів Російської Федерації у судах у випадках, передбачених цим Законом.

ДКР ВЕБ.РФ є ексклюзивним агентом Російської Федерації щодо зовнішнього боргу країни, а до його функцій належать ті, що за загальним правилом притаманні міністерствам фінансів або центральним банкам країн.

ДКР ВЕБ.РФ виконує цілі, функції та завдання, що відповідно до критеріїв, визначених і визнаних в міжнародному праві та застосовних міжнародними судами та судами іноземних юрисдикцій, притаманні державним органам і тому, з точки зору міжнародного права, його потрібно вважати держаним органом Російської Федерації.

З відповідних положень Закону про ДКР ВЕБ.РФ вбачається, що уряд Російської Федерації фактично розглядає ДКР ВЕБ.РФ як підпорядкований уряду орган, а не самостійну юридичну особу, яка на власний розсуд і ризик займається підприємницькою діяльністю, тому зазначене та здійснення урядом Російської Федерації контролю за діяльністю ДКР ВЕБ.РФ мало наслідком утворення відносин агента та принципала. Майно Російської Федерації і ДКР ВЕБ.РФ змішується настільки, що відпадають підстави вважати таке майном юридичної особи, а не Російської Федерації.

Тобто ДКР ВЕБ.РФ є по суті органом Російської Федерації, оскільки виконує цілі, функції та завдання, притаманні державним органам, знаходиться під щільним контролем Російської Федерації настільки, що є її alter ego (другим я), і майном якого держава розпоряджається як своїм.

Таким чином, суд у даній справі погоджується з тим, що за заявленими вимоги також має відповідати ДКР ВЕБ.РФ, як alter ego держави РФ.

Водночас, суд враховує ту обставину, що в чинному законодавстві України відсутній закон, який би прямо регулював солідарну відповідальність первинного боржника та його alter ego в рамках положень Цивільного кодексу України про відшкодування збитків та загальну деліктну відповідальність.

Разом з тим, відповідно до статті 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Викладене дає підстави для застосування аналогії закону статей 543 та 1190 Цивільного кодексу України у питанні щодо можливої солідарної відповідальності відповідачів за вимогами позивача у цій справі, що спрямована на ефективний захист його порушених майнових прав.

Щодо вирішення питання про віднесення інших відповідачів (2, 3, 5, 6, 7, 8, 9) до alter ego РФ, суд зазначає таке.

Як уже було зазначено вище врахуванню підлягають критерії: 1) чи утворена компанія для виконання комерційних цілей; 2) чи виконує компанія функції, притаманні державним органам (тобто здійснює публічну функцію, не характерну для приватних осіб); 3) чи здійснює така компанія інші види діяльності та чи є вони основними / самостійними, або носять допоміжний характер до виконання нею публічної функції; 4) яким є ступінь контролю з боку держави; 5) яким є ступінь відокремлення майна компанії від майна держави.

1. На підтвердження того, що ПАТ Алроса є alter ego РФ, позивач надав до матеріалів справи виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб від 23.07.2025 №ЮЕ9965-25-112164879, копію статуту корпоративного управлення АК Алроса (ПАТ) та роздруківку з невідомого джерела про структуру акціонерів.

Суд зазначає, що надані позивачем докази не дають суду можливість зробити висновки про те, що ПАТ Алроса є alter ego РФ. Суд позбавлений можливості перевірити відомості, які знаходиться на веб-сайті www.alrosa.ru та про які зазначає позивач, позаяк більшість веб-сайті із доменом .ru, в тому числі і alrosa не доступний для перегляду на території України.

Із статуту корпоративного управління дійсно вбачається, що компанія створена відповідно до указу президента РФ Про утворення акціонерної компанії Алмази Росії-Саха від 19.02.1992 №158С.

Акціонерами компанії є публічно-правові утворення, кілька тисяч фізичних та юридичних осіб.

Матеріали справи не місять копії указу президента РФ Про утворення акціонерної компанії Алмази Росії-Саха від 19.02.1992 №158С, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості дослідити його зміст.

Суд вважає, що саме по собі створення юридичної особи відповідно до указу президента РФ, враховуючи, що зміст такого указу не надано до суду, не дає однозначних підстав твердити про те, що ПАТ Алроса є alter ego РФ. Поданих позивачем документів недостатньо для аналізу вказаного питання за вищенаведеними п`ятьма критеріями.

Позивач не довів, що з урахуванням напряму діяльності, ступеня державного контролю та правового режиму майна ПАТ Алроса здійснює публічні функції, що притаманні державному органу, у зв`язку з чим не довів що ПАТ Алроса є alter ego РФ.

2. На підтвердження того, що ПАТ Аерофлот-російські авіалінії є alter ego РФ, позивач надав до матеріалів справи виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб від 23.07.2025 №ЮЕ9965-25-112177279, витяг зі статуту ПАТ Аерофлот-російські авіалінії та роздруківку з невідомого джерела про структуру акціонерів.

Позивач твердить, що ПАТ Аерофлот-російські авіалінії, було створено відповідно до постанов Уряду Російської Федерації: від 28.07.1992 № 527 Про заходи організації міжнародних повітряних сполучень Російської Федерації від 01.04.1993 №267 Про акціонерне товариство Аерофлот-російські міжнародні авіалінії; №414 від 12.04.1994 Про затвердження статуту акціонерного товариства Аерофлот російські міжнародні авіалінії.

Матеріали справи не містять копії вказаних постанов, суд не має можливості самостійно перевірити їх зміст, позаяк, веб-сайти, на яких вони розміщені, недоступні для перегляду на території України з огляду на домен .ru.

Твердження позивача про повний контроль рф за діяльністю та рішеннями ПАТ Аерофлот-Російські Авіалінії, а також те, що РФ володіє 73,8% загальної кількості акцій, не підтверджено доказами.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до п. 3.1 Статуту товариство є юридичною особою за законодавством РФ. Товариство має у власності відокремлене майно, яке обліковується на його самостійному балансі. Товариство може від свого імені набувати та здійснювати цивільні права та нести цивільні обов`язки, бути позивачем та відповідачем у суді.

Товариство вправі відкривати банківські рахунки на території РФ та за її межами (п.3.2)

Акціонерами товариства можуть бути як російські, так і іноземні юридичні та фізичні особи та публічно-правові особи, які мають право на придбання акцій товариства (п.9.2).

Позивач не довів, що з урахуванням напряму діяльності, ступеня державного контролю та правового режиму майна ПАТ Аерофлот-російські міжнародні авіалінії здійснє публічні функції, що притаманні державному органу, не подав документів щодо ступеню контролю держави та ступеню відокремлення майна компанії від майна держави, у зв`язку з чим за наведеними п`ятьма критеріями не довів що дана юридична особа є alter ego РФ.

3. Позивач твердить, що ПАТ Газпром, ТОВ Газпром Капітал, Міжнародна компанія товариство ТОВ Газпром Інтернешнл Лімітед є alter ego РФ, на підтвердження чого надає виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та витяг зі статуту ТОВ Газпром капітал. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять.

У своїх поясненнях позивач цитує висновки, викладені у рішенні Господарського суду Запорізької області від 15.08.2024 у справі №908/1955/22 (908/1534/24) та твердить, що вказаним рішенням встановлено, що Газпром, ТОВ Газпром Капітал, Міжнародна компанія товариство ТОВ Газпром Інтернешнл Лімітед є alter ego РФ.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 та Верховний Суд у постанові від 08.08.2019 у справі №922/2013/18 зазначали, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Верховний Суд у постанові від 03.08.2022 у справі №160/5671/21, зазначив, що преюдиційного значення набувають лише встановлені судовим рішенням факти, а не правові висновки суду та/або результат розгляду конкретної справи.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків, такі, як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (див. пункт 7.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, пункт 136 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Таким чином наведені у рішенні Господарського суду Запорізької області від 15.08.2025 у справі №908/1955/22 (908/1534/24) висновки не є преюдиційними щодо обставин даної справи. Позивачем не доведено, що ПАТ Газпром, ТОВ Газпром Капітал, Міжнародна компанія товариство ТОВ Газпром Інтернешнл Лімітед здійснюють публічні функції, що притаманні державному органу, не подано документів щодо ступеню контролю держави та ступеню відокремлення майна компаній від майна держави, у зв`язку з чим за наведеними п`ятьма критеріями не доведено, що вказані компанії є alter ego РФ.

4. На підтвердження того, що ПАТ Нафтова компанія Роснефть та ПАТ Транснефть є alter ego РФ, позивач надав виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та витяг зі статуту ПАТ Нафтова компанія Роснефть, жодних інших доказів матеріали справи не містять.

Позивач не довів, що з урахуванням напряму діяльності, ступеня державного контролю та правового режиму майна ПАТ Нафтова компанія Роснефть та ПАТ Транснефть здійснюють публічні функції, що притаманні державному органу, не подав документів щодо ступеню контролю держави та ступеню відокремлення майна компанії від майна держави, у зв`язку з чим за наведеними п`ятьма критеріями не довів що вони є alter ego РФ.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

З огляду на викладене, позивачем не доведено підстав для солідарного стягнення завданих збитків з ПАТ Алроса, ПАТ Аерофлот-російські авіалінії, ПАТ Газпром, МК ТОВ Газпром Інтернешнл Лімітед, ПАТ Нафтова компанія Роснєфть, ПАТ Транснєфть як з alter ego держави Російська Федерація.

Решта доводів та всі подані відповідно до процесуального закону докази судом уважно досліджені та розглянуті та не спростовують вказаного висновку суду. У справі Руїз Торіха проти Іспанії ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши матеріали справи, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи розрахунки заборгованості, суд задовольняє позов ТОВ Аґрус К частково та ухвалює рішення про солідарне стягнення з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації та Державної корпорації розвитку ВЕБ.РФ 107 673 880,11 грн. збитків.

Щодо розподілу судового збору, суд зазначає таке.

При зверненні з позовом позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати в силу приписів п. 22 частини 1 статті 5 Закону України Про судовий збір, які визначають, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до частини 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно зі статтею 4 Закону України Про судовий збір судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Сума судового збору за розгляд даної справи складає 1 164 800,00 грн., яка належить до стягнення з відповідачів до Державного бюджету України порівну з обох солідарних боржників, а саме по 582 400,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі, але не виключно, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 233, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з Російської Федерації та Державної корпорації розвитку ВЕБ.РФ (125009, м. Москва, вн.тер.м. муніципальний округ Арбат, вул. Воздвиженка, буд. 10, код ЄДРПОУ 102) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аґрус К» (03124, м. Київ, вул. Миколи Василенка, 7, ) 107 673 880 (сто сім мільйонів шістсот сімдесят три тисячі вісімсот вісімдесят) грн. 11 коп, що еквівалентно 2 596 371 (два мільйони п`ятсот дев`яносто шість тисяч триста сімдесят один) доларів США 94 цент - збитків.

3. Стягнути з Російської Федерації в дохід Державного бюджету України 582 400 (п`ятсот вісімдесят дві тисячі чотириста) грн 00 коп судового збору.

4. Стягнути з Державної корпорації розвитку ВЕБ.РФ (125009, м. Москва, вн.тер.м. муніципальний округ Арбат, вул. Воздвиженка, буд. 10, код ЄДРПОУ 102) в дохід Державного бюджету України 582 400 (п`ятсот вісімдесят дві тисячі чотириста) грн 00 коп судового збору.

5. Стягнути з Російської Федерації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аґрус К» (03124, м. Київ, вул. Миколи Василенка, 7, ) 81 000 (вісімдесят одну тисячу) грн. 00 коп витрат на проведення експертизи.

6. Стягнути з Державної корпорації розвитку ВЕБ.РФ (125009, м. Москва, вн.тер.м. муніципальний округ Арбат, вул. Воздвиженка, буд. 10, код ЄДРПОУ 102) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аґрус К» (03124, м. Київ, вул. Миколи Василенка, 7, ) 81 000 (вісімдесят одну тисячу) грн. 00 коп витрат на проведення експертизи.

7. В іншій частині відмовити в задоволенні позовних вимог.

Видати наказ.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 27.04.2026

Суддя О.О. Христенко