ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 рокум. ЛьвівСправа № 914/2751/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Хом`як Х.А.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийнафтогаз»

на рішення Господарського суду Львівської області від 19.01.2026 (повне рішення складено 29.01.2026, суддя Сухович Ю.О.)

у справі № 914/2751/25

за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз», місто Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийнафтогаз», село Миртюки, Стрийського району, Львівської області

про стягнення 1 059 059,21 грн

За участю представників:

від позивача Онищук М.Б.

від відповідача Храбатин А.В. (в режимі відеоконференцзв`язку)

Господарський суд Львівської області в рішенні від 19.01.2026 у справі № 914/2751/25 ухвалив: - задоволити повністю позов Акціонерного товариства «Укртрансгаз»; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийнафтогаз» 1 059 059,21 грн основного боргу та 12 708,71 грн судового збору.

Не погодившись із ухваленим рішенням місцевого господарського суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 19.01.2026 та ухвалити нове рішення, яким відмовити Акціонерному товариству «Укртрансгаз» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 18.02.2026, склад колегії з розгляду справи № 914/2751/25 визначено: головуюча суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Желік М.Б.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийнафтогаз», поданою на рішення Господарського суду Львівської області від 19.01.2026 у цій справі.

03.03.2026 на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 914/2751/25.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами існували договірні зобов`язання з транспортування природного газу, які регулюються як нормами цивільного законодавства, так і спеціальними положеннями Кодексу газотранспортної системи та Типового договору, при цьому фактичне надання позивачем послуг доступу до потужності підтверджується сукупністю доказів (зокрема актами, звітами та обсягами переданого газу), а відповідач, користуючись цією потужністю, набув обов`язку їх оплатити незалежно від неукладення окремого додатку до договору чи відсутності окремого акта наданих послуг, оскільки вирішальним є реальний рух активів і фактичне споживання послуги; суд також встановив, що на момент виникнення спірних правовідносин діяв відповідний тариф, який підлягає застосуванню, а отже, розрахована позивачем заборгованість є правомірною, обґрунтованою та підлягає стягненню в повному обсязі.

Відповідач не погодився з ухваленим рішенням місцевого господарського суду та оскаржив його в апеляційному порядку. Зокрема зазначив, що:

- договір транспортування природного газу від 02.03.2017 прямо передбачає, що послуги, які можуть надаватися за договором, чітко визначені сторонами (зокрема: послуга розподілу потужності, послуга фізичного транспортування та балансування), а також встановлює вичерпні умови їх надання. Зокрема, послуга розподілу потужності виникає виключно за умови підписання сторонами додатку № 1, який визначає її істотні умови (обсяг, період, точки входу/виходу та тариф). В даному випадку, додаток № 1 не був укладений, а отже відсутній юридичний факт замовлення потужності та підстави для виникнення грошового зобов`язання. Водночас суд, визнавши відсутність такого додатка, дійшов протилежного висновку про наявність обов`язку з оплати. Сам по собі факт подачі природного газу до газотранспортної системи не є тотожним замовленню потужності та не може замінювати передбачену договором процедуру її погодження, а відтак, не створює обов`язку з її оплати;

- умови договору встановлюють не лише перелік послуг, але й чіткий договірний механізм їх виникнення та оформлення, який є обов`язковим для сторін. Будь-яке відступлення від такого механізму суперечить принципу свободи договору. Отже, оцінка правовідносин виключно через призму факту фізичної подачі газу без встановлення договірних умов його оформлення є юридично неправильним підходом;

- в матеріалах справи відсутні первинні документи, які відповідно до умов договору підтверджують факт надання послуги розподілу потужності, зокрема акт наданих послуг, рахунок-фактура, акт звірки, а також докази їх направлення та отримання. Натомість, висновок суду ґрунтується на документах, які підтверджують лише обсяг переданого природного газу, але не посвідчують факт замовлення та надання окремої договірної послуги розподілу потужності. Такий підхід не відповідає встановленому сторонами порядку оформлення послуги та не дає можливості вважати відповідні обставини належним чином доведеними;

- акт приймання-передачі природного газу за квітень 2017 року, на який посилається позивач та суд, є додатком до Технічної угоди про умови приймання-передачі природного газу, укладеної між сторонами, і підтверджує виключно факт фізичної передачі (комерційного обліку) природного газу в межах цієї Технічної угоди. Зазначений документ не є додатком до договору транспортування природного газу від 02.03.2017, не підтверджує факт замовлення або розподілу потужності, не містить відомостей про її обсяг, період чи тариф, а також не може ототожнюватися з актом наданих послуг, передбаченим договором. Відповідно, він не підтверджує настання господарської операції саме з надання послуги розподілу потужності та не є належним доказом її існування у спірних правовідносинах;

- положення договору прямо визначають, що доступ до потужності можливий лише за наявності попереднього фінансового забезпечення з боку замовника. У матеріалах справи відсутні будь-які докази його надання. Попри це, суд дійшов висновку про надання послуги, не встановивши виконання цієї передумови. Такий підхід є суперечливим, оскільки за відсутності фінансового забезпечення послуга не могла бути надана, а отже відсутні і правові підстави для її оплати;

- суд першої інстанції обмежився встановленням факту подачі природного газу до газотранспортної системи, тоді як в межах даного спору підлягали з`ясуванню інші юридично значимі обставини, зокрема, факт замовлення потужності, її розподіл, погоджений обсяг, період, надання фінансового забезпечення, а також виставлення та направлення рахунку-фактури і настання строку виконання грошового зобов`язання. Крім того, висновки суду зроблено за відсутності належного підтвердження цих обставин з боку позивача, що не відповідає принципу змагальності, відповідно до якого саме позивач повинен довести підстави своїх вимог.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України Акціонерним товариством «Укртрансгаз» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається, зокрема, на таке:

- апелянт не наводить нових належних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а фактично пропонує іншу оцінку вже досліджених матеріалів справи. Такі доводи не свідчать про незаконність або необґрунтованість рішення, а спрямовані виключно на уникнення оплати фактично спожитої послуги з розподілу природного газу у квітні 2017 року;

- відсутність додатку № 1 не є підставою для безоплатного користування потужністю газотранспортної системи. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, вирішальним є не лише документальне оформлення погодженого обсягу, а й реальне надання та прийняття послуги. В даному випадку факт подання природного газу до газотранспортної системи та його прийняття оператором підтверджує фактичне користування відповідною потужністю, що породжує обов`язок її оплати незалежно від наявності окремого додатку;

- у квітні 2017 року відповідач здійснив подання природного газу до точки входу у газотранспортну систему в обсязі 2 973,549 тис. куб. м, який був прийнятий позивачем, як оператором системи. Зазначені дії свідчать про фактичне використання потужності газотранспортної системи. Враховуючи встановлення регульованого тарифу на відповідну послугу, саме факт подання природного газу та його транспортування є достатньою підставою для визначення вартості послуги розподілу потужності та виникнення у відповідача грошового зобов`язання з її оплати;

- факт надання послуги розподілу потужності газотранспортної системи підтверджується сукупністю взаємопов`язаних доказів, які відображають реальний рух природного газу та використання відповідної інфраструктури. Зокрема, у матеріалах справи наявні підписані сторонами звіт про власний видобуток, транспортування та передачу природного газу за квітень 2017 року, а також акт приймання-передачі природного газу за відповідний період. Зазначеними документами підтверджено подання відповідачем природного газу до точки входу газотранспортної системи в обсязі 2 973,549 тис. куб. м та його прийняття позивачем. Таким чином, має місце реальний рух природного газу через газотранспортну систему, що свідчить про надання та споживання послуги розподілу потужності. Отже, встановлено факт надання послуги, її споживання та наявність підстав для стягнення 1 059 059,21 грн, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Процесуальний хід розгляду апеляційної скарги відображено у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду.

В судове засідання з`явились представники сторін, які підтримали доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні докази в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, судова колегія встановила такі обставини:

02.03.2017 між Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз», яке здійснює діяльність на підставі ліцензії НКРЕ на транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ трубопроводами серії АЕ № 194511 від 28.02.2013 (позивач, за договором оператор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стрийнафтогаз» (відповідач, за договором замовник) укладено договір транспортування природного газу № .

Відповідно до умов договору, оператор зобов`язується надавати замовнику послуги транспортування природного газу на умовах, визначених цим договором, а замовник зобов`язується сплачувати оператору вартість таких послуг (п.2.1). Послуги за договором надаються відповідно до вимог Кодексу ГТС з врахуванням особливостей, визначених договором (п.2.2). Перелік послуг, які можуть надаватися за договором, включає послугу замовленої потужності в точках входу та виходу до/з газотранспортної системи (розподіл потужності), послуги фізичного транспортування природного газу газотранспортною системою на підставі підтверджених номінацій (транспортування), а також послуги балансування обсягів природного газу (балансування) (п.2.3). Обсяг послуг, що надаються за договором, визначається шляхом підписання додатка 1 (розподіл потужності) та/або додатка 2 (транспортування) (п.2.4). Приймання-передача газу, документальне оформлення та подання звітності оператору здійснюються відповідно до вимог Кодексу ГТС (п.2.5). Замовник зобов`язаний виконувати вимоги Кодексу ГТС, подавати газ у точках входу та/або приймати газ у точках виходу в обсягах, встановлених договором, а також здійснювати оплату послуг на умовах договору (п.2.6). Оператор зобов`язаний виконувати вимоги Кодексу ГТС та забезпечувати приймання газу в точках входу та/або його передачу в точках виходу в обсягах, встановлених договором (п.2.7). Додатки 1, 2 та 3 є невід`ємними частинами договору (п.2.8). Оператор зобов`язаний своєчасно надавати послуги належної якості (п.3.1). Оператор має право своєчасно отримувати від замовника оплату за надані послуги, а також стягувати додаткову плату у випадках, передбачених договором, зокрема у разі перевищення договірної потужності або недотримання вимог щодо якості газу (3.2). Замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість наданих послуг, а також здійснювати додаткову оплату у випадках, передбачених договором (п.4.1). Замовник має право отримувати від оператора послуги належної якості та у визначені договором строки (п.4.2). Оператор забезпечує наявність відповідних потужностей у точках входу та виходу згідно з додатком 1 до договору (п.6.1). Вартість послуг визначається таким чином: розподіл потужності за тарифами, встановленими регулятором; транспортування за тарифами регулятора; балансування за фактичною вартістю, визначеною відповідно до Кодексу ГТС (п.7.1). Тарифи, визначені договором, є обов`язковими для сторін з дати набрання чинності відповідною постановою регулятора, а вартість послуг, визначена на їх основі, застосовується при розрахунках (п.7.3). Величина договірної потужності визначається відповідно до додатка 1 до договору та оформлюється ним (п.8.1). Вартість договірної потужності за газовий місяць визначається як сума вартості потужності за кожен день відповідного періоду. Оплата здійснюється на умовах 100% попередньої оплати незалежно від фактичного використання замовленої потужності (п.8.3). Послуги, крім балансування, оформлюються актами наданих послуг (п.11.1). Оператор направляє замовнику акти наданих послуг, які підлягають підписанню або мотивованому запереченню замовника (п.11.2). Сторони здійснюють щоквартальну звірку розрахунків з оформленням відповідного акта (п. 11.5). Замовник зобов`язаний забезпечувати фінансове гарантування зобов`язань відповідно до вимог Кодексу ГТС (п.12.1). Фінансове забезпечення щодо замовленої потужності здійснюється у формах, визначених Кодексом ГТС, у розмірі місячних зобов`язань (п.12.2). Договір набирає чинності з дня його укладення та діє до 31.12.2017, з можливістю автоматичного продовження, якщо сторони не заявлять про припинення (п.17.1). Договір може бути розірваний за згодою сторін, в односторонньому порядку або в інших випадках, передбачених законодавством і Кодексом ГТС (п.17.4). Розірвання договору не звільняє сторони від виконання фінансових зобов`язань (п.17.5).

03.05.2017 сторонами складено та підписано акт приймання-передачі природного газу за квітень 2017 року.

01.11.2017 між сторонами укладено додаткову угоду № 1, якою продовжено строк дії договору до 31.12.2022.

05.08.2019 сторонами укладено угоду про розірвання договору, відповідно до якої договір розірвано з 01.03.2019, а зобов`язання сторін припинено, крім фінансових зобов`язань, що виникли під час його дії.

Відповідно до доводів позивача, відповідач є газовидобувним підприємством, діяльність якого з видобутку природного газу безпосередньо пов`язана з необхідністю доступу до газотранспортної системи, зокрема до точки входу, через яку здійснюється подання видобутого природного газу для його подальшого транспортування. У квітні 2017 року відповідачу було забезпечено доступ до потужності газотранспортної системи, а позивачем здійснено розподіл потужності точки входу шляхом прийняття природного газу, поданого відповідачем, у обсязі 2973,549 тис. куб. м, що підтверджується звітом про власний видобуток, транспортування та передачу природного газу № 1 від 04.05.2017, згідно з яким у квітні 2017 року до газотранспортної системи було подано природний газ власного видобутку через відповідну точку входу в зазначеному обсязі. Враховуючи факт надання послуги розподілу потужності за квітень 2017 року, ТзОВ «Стрийнафтогаз» зобов`язане здійснити оплату за тарифом 296,80 грн за 1 000 куб. м на добу без ПДВ, у зв`язку з чим вартість послуг становить 1059059,21 грн. При цьому, тариф на потужність точки входу є єдиним та застосовується незалежно від того, чи йдеться про замовлену потужність у межах договору, чи про фактично використану потужність.

За твердженням позивача, вказані обставини свідчать про наявність у відповідача заборгованості за надані послуги, у зв`язку з чим, стали підставою для звернення до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 1059059,21 грн заборгованості.

Перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків:

За змістом ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В даному випадку, між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі договору № транспортування природного газу від 02.03.2017.

Відносини, які виникли між сторонами, врегульовані приписами Цивільного кодексу України, Закону України «Про ринок природного газу», Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2493.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст.901 ЦК України).

Двосторонній характер договору про надання послуг зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору одна сторона бере на себе обов`язок надати послугу належної якості і водночас набуває права вимагати її оплати, а друга сторона зі свого боку набуває права вимагати від виконавця надання послуги та зобов`язана здійснити оплату. Аналогічну за змістом правову позицію викладено, зокрема, в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19.

У відповідності до положень Кодексу газотранспортної системи, одним із принципів доступу до ГТС є своєчасна та повна оплата послуг оператора газотранспортної системи (п. 4 гл. 1 розд. I); послуги транспортування надаються за умови надання замовником фінансового забезпечення відповідно до вимог Кодексу (гл. 2 розд. VIII); розмір фінансового забезпечення у разі доступу до потужності має бути не меншим за місячну вартість послуг транспортування (п. 2 гл. 2 розд. VIII); фінансове забезпечення може надаватися у формі безвідкличної банківської гарантії або попередньої оплати послуг у розмірі місячних фінансових зобов`язань (гл. 2 розд. VIII); банківська гарантія банку, віднесеного НБУ до проблемного або неплатоспроможного, не вважається належним фінансовим забезпеченням (гл. 2 розд. VIII); строк дії фінансового забезпечення має закінчуватись не раніше ніж через один місяць після завершення періоду розподілу потужності, а для довгострокових послуг становити не менше одного року з обов`язковим поновленням у встановлений строк (гл. 2 розд. VIII); у разі ненадання фінансового забезпечення оператор ГТС тимчасово припиняє надання відповідних послуг, а за подальшої відсутності забезпечення пропонує потужність іншим замовникам та анулює попередній розподіл (гл. 2 розд. VIII); оплата за період призупинення здійснюється у порядку, визначеному договором транспортування (гл. 2 розд. VIII); у разі використання спеціального рахунку оплата послуг транспортування здійснюється щоденно згідно з алгоритмом розподілу коштів, затвердженим Регулятором (гл. 2 розд. VIII).

Типовий договір транспортування природного газу затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497.

За змістом розділу XII Типового договору, визначені ним умови надання фінансового забезпечення (аналогічно до яких сторони у справі узгодили умови фінансового забезпечення в розділі XII договору) передбачають умови, порядок та розмір фінансового забезпечення надання послуг за договором транспортування природного газу та відсилають до положень Кодексу газотранспортної системи (зокрема п. 2 гл. 2 розд. VIII), який, у свою чергу, встановлює щодо фінансового забезпечення доступу до потужності такі форми його надання у формі безвідкличної та безумовної банківської гарантії, виданої відповідно до вимог законодавства України, на користь оператора газотранспортної системи у розмірі місячних фінансових зобов`язань, що підлягають виплаті на першу вимогу (пп. 1 п. 2 гл. 2 розд. VIII Кодексу ГТС); або у формі попередньої оплати послуг за договором транспортування у розмірі місячних фінансових зобов`язань (п. 2 гл. 2 розд. VIII Кодексу ГТС).

Правове регулювання відносин транспортування природного газу має змішаний характер та поєднує договірні засади з імперативними вимогами спеціального законодавства, зокрема ЗУ «Про ринок природного газу» та Кодексу газотранспортної системи, які визначають не лише порядок оформлення відносин між оператором і замовником, але й умови фактичного доступу до інфраструктури газотранспортної системи.

У цьому контексті значення для правозастосування мають як умови укладеного між сторонами договору, так і фактична поведінка сторін під час його виконання, яка повинна оцінюватися з урахуванням реального економічного змісту господарських операцій, а не виключно їх формального документального оформлення.

Судом встановлено, що у спірний період відповідач здійснював подачу природного газу до точки входу газотранспортної системи оператора, а позивач, у свою чергу, забезпечував прийняття відповідних обсягів газу, що підтверджується сукупністю взаємопов`язаних первинних та облікових документів, які узгоджено відображають рух природного газу через газотранспортну систему. Вказані дії сторін свідчать про фактичну реалізацію механізму доступу до потужності точки входу, який є складовою послуги транспортування природного газу.

Посилання апелянта на те, що відсутність підписаного додатку № 1 до договору виключає виникнення зобов`язання з оплати послуг розподілу потужності, колегія суддів оцінює критично, оскільки такий підхід ґрунтується виключно на формальному тлумаченні договірної конструкції та не враховує фактичного способу виконання сторонами своїх зобов`язань, а також не бере до уваги, що додаток № 1 визначає істотні умови послуги (зокрема обсяг, період, точки входу/виходу та тариф), тоді як вартість послуги у спірний період визначалася на підставі регульованого тарифу, встановленого постановою НКРЕКП від 28.03.2017 № 348.

Відсутність оформлення окремого додатку, яким визначається договірна потужність, в даному випадку не заперечує самого факту використання відповідачем потужності оператора газотранспортної системи, оскільки реалізація доступу до точки входу була забезпечена шляхом фактичного прийняття оператором обсягів природного газу, поданих відповідачем.

При цьому, колегія суддів враховує, що у сфері транспортування природного газу договірне регулювання не може розглядатися ізольовано від регуляторного середовища, в якому функціонує газотранспортна система, оскільки Кодекс газотранспортної системи встановлює обов`язкові для учасників ринку правила доступу, балансування та фінансового забезпечення, спрямовані на гарантування безперервності та платності послуг оператора.

З огляду на це, правове значення для вирішення спору має не лише наявність або відсутність окремого договірного оформлення обсягу потужності, а встановлення факту фактичного користування відповідною інфраструктурною послугою, яке у системному зв`язку з тарифним регулюванням та обов`язковістю оплати виключає можливість безоплатного отримання такого ресурсу.

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, а господарська операція визначається як дія або подія, що призводить до змін у структурі активів, зобов`язань чи власного капіталу підприємства.

Водночас зазначений Закон регулює порядок ведення бухгалтерського обліку і не встановлює виключного переліку доказів, якими підтверджується факт здійснення господарської операції, у зв`язку з чим такі обставини можуть доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду (постанова від 29.01.2020 у справі № 916/922/19), визначальним є реальний рух активів, а не лише формальне оформлення первинних документів, при цьому їх відсутність або дефектність не виключає доведення факту господарської операції іншими доказами.

У цій справі факт надання послуги та руху природного газу підтверджується актом приймання-передачі за квітень 2017 року від 03.05.2017, звітом відповідача за квітень 2017 року від 04.05.2017 та звітом оператора газотранспортної системи, яким підтверджено надходження 2 973,549 тис. куб. м природного газу.

Зазначене свідчить про фактичне використання газотранспортної системи та наявність господарської операції, що зумовлює виникнення відповідних фінансових зобов`язань сторін.

У цьому контексті доводи апелянта про відсутність належного підтвердження факту надання послуги з огляду лише на відсутність окремих договірних документів та формалізованих первинних документів є необґрунтованими та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Як зазначено вище, факт реального руху природного газу через газотранспортну систему та фактичного користування її потужністю підтверджується сукупністю взаємопов`язаних доказів, зокрема актом приймання-передачі природного газу, звітами сторін та оператора газотранспортної системи. За таких обставин вирішальне значення має саме фактичне виконання господарської операції, а не виключно її формальне документальне оформлення.

Відтак посилання апелянта на відсутність окремих документів як на підставу для заперечення факту надання послуги є безпідставними та не спростовують встановлених судом обставин щодо фактичного використання відповідачем газотранспортної системи та виникнення обов`язку з оплати наданих послуг.

Доводи скаржника щодо невиконання передумов надання послуг, у тому числі щодо фінансового забезпечення, не можуть бути прийняті як такі, що впливають на правову кваліфікацію спірних правовідносин, оскільки встановлені у справі обставини свідчать про фактичне надання та прийняття послуг у межах діючого договору та регуляторного режиму, що виключає відсутність господарської операції як такої.

Вартість спірної послуги визначена на підставі регульованого тарифу, встановленого постановою НКРЕКП від 28.03.2017 № 348, яка набрала чинності з 01.04.2017 та підлягала застосуванню у спірний період. Зазначеною постановою для газовидобувних підприємств, які подають природний газ у точки входу газотранспортної системи, встановлено тариф у розмірі 296,80 грн за 1000 куб. м на добу (без ПДВ), який є єдиним та обов`язковим до застосування для відповідної категорії послуг.

З огляду на встановлений у справі обсяг поданого відповідачем природного газу та підтверджений факт його прийняття оператором газотранспортної системи, розрахунок позивача, здійснений із застосуванням зазначеного тарифу, є арифметично та нормативно обґрунтованим. Відтак, визначена позивачем сума заборгованості у розмірі 1 059 059,21 грн відповідає регульованим умовам ціноутворення та є наслідком фактичного використання відповідачем відповідної послуги, у зв`язку з чим підлягає стягненню як належним чином обґрунтована грошова вимога.

Посилання апелянта на Технічну угоду про умови приймання-передачі природного газу як на документ, що має значення для кваліфікації спірних правовідносин, колегія суддів оцінює критично. Зазначена угода відсутня в матеріалах справи, не була подана до суду першої інстанції та не долучена до апеляційної скарги як належний і допустимий доказ у встановленому процесуальному порядку, у зв`язку з чим не може бути прийнята колегією суддів до уваги при вирішенні спору відповідно до вимог статей 76, 77 ГПК України.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом повно і всебічно досліджено обставини справи, надано оцінку доказам у їх сукупності та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених обставин і не містять належного обґрунтування підстав, передбачених процесуальним законом, для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийнафтогаз» відмовити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 19.01.2026 у справі № 914/2751/25 залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню.

Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 28.04.2026.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік